Ольга Токарчук

Книги Якова

УДК 821.162.1-31=030

ББК 84–44(4Пол)

Т51

This book has been published with the support of the ©POLAND Translation Program

Видання, з якого зроблено переклад:

Olga Tokarczuk. Księgi Jakubowe. — Kraków: Wydawnictwo Literackie, 2015. — 912 p.

Переклад з польської: Остап Сливинський

Наукове редагування: Віталій Михайловський

Редагування: Богдана Романцова

Коректура: Ніка Чулаєвська

Дизайн та верстка: Ірина Мамаєва

Токарчук О.

Т51 Книги Якова. — К.: Темпора, 2019. — 960 с.

ISBN 978-617-569-436-7

Ілюстрації з видання: Komeniusz Jan Amos. Świat rzeczy pod zmysły podpadających we czterech językach odmalowany у poprawiony. To iest wszystkich gruntownych na świecie rzeczy у czynności. Odmalowanie у nazywanie łacińskie, polskie, francuskie у niemieckie. Z regestrami tytułów i słowniczkami słów staraniem Karola Kutella. Warszawa, 1770.

ISBN 978-617-569-4367

© Copyright by Olga Tokarczuk

© Copyright by Wydawnictwo Literackie, Kraków, 2014 All rights reserved

© Остап Сливинський, переклад, 2019

© Темпора, 2019

Батькам

ПРОЛОГ

Проковтнутий папірець застрягає у стравоході десь поблизу серця. Просякає слиною. Спеціально приготоване чорнило поволі розпливається, літери втрачають чіткість. У людському тілі слово переламується навпіл — на субстанцію та суть. Коли перша розпадається, друга, залишившись без форми, всякає в тканини тіла, адже суть безугавно шукає матеріального носія — навіть тоді, коли це призводить до чималих нещасть.

Єнта прокидається, а була ж майже мертвою. Тепер вона це виразно відчуває, це наче біль, течія ріки, трем, напір, рух. Поблизу серця оживає ледь відчутна вібрація, серце б’ється слабко, але рівномірно. Воно впевнене в собі. Сухі кістляві груди Єнти знову наповнює тепло. Вона моргає, важко піднімає повіки. Бачить нахилене над собою стривожене обличчя Еліші Шора. Силкується до нього всміхнутися, але обличчя ще не слухається. Еліша Шор супить брови, дивиться на неї докірливо. Його вуста ворушаться, але Єнта не чує жодного звуку. Звідкись з’являються руки — великі долоні старого Шора, які наближаються до її шиї й пірнають під покривало. Шор незграбно намагається перевернути безсиле тіло на бік і зазирнути під нього, на простирадло. Ні, Єнта не відчуває його зусиль, вона відчуває лише тепло та присутність бородатого спітнілого чоловіка. Потім зненацька, наче в спалаху якоїсь блискавки, Єнта бачить усе згори: себе саму та лисувате тім’я Шора, адже серед усієї тої тяганини з її тілом йому з голови злетіла шапка.

І відтоді так уже є: Єнта бачить усе.

I

КНИГА ТУМАНУ

1

1752, Рогатин

Кінець жовтня, світання. Отець декан стоїть на ганку плебанії й чекає на бричку. Він звик вставати рано-вранці, але цього разу почувається дещо не при тямі, ба, він навіть не зовсім уявляє, як тут опинився: сам на сам з морем туману. Не пам’ятає, як прокинувся, як одягся, не пригадує, чи снідав. Дивиться здивовано на свої солідні черевики, що стирчать з-під сутани, на дещо пошарпані поли вилинялого вовняного плаща, на рукавички, які тримає в руці. Вдягає ліву — вона здається теплою всередині та ідеально пасує до руки, немовби рука та рукавичка знайомі вже довгі роки. Видихає полегшено. Торкається сумки, що висить через плече, мимоволі обмацує її кути — тверді, загрубілі, наче шрами під шкірою, — і поступово пригадує, що там. Важка, знайома, приємна форма. Щось хороше, щось, що привело його сюди, якісь слова, знаки — все це має глибокий зв’язок із його життям. О, так, він уже знає, що там усередині, і це знання починає зігрівати його тіло, а туман немовби прозорішає. Позаду нього — темний отвір дверей, одна половина зачинена, мабуть, уже настали холоди, можливо, навіть сливи в саду задубіли від перших приморозків. Над дверима — невиразний надпис. Він бачить його не дивлячись, бо ж знає, що там написано, він сам звелів зробити цей надпис. Двоє робітників із Підгайців різьбили літери в дереві цілий тиждень, бо мали бути гарні:

DZIŚ CO BYŁO, JUTRO PO NIM.

CO UCIEKŁO, NIE DOGOИIM[1]

У слові «dogonim» літера N написана навиворіт, як у дзеркальному відбитті, і це його дуже дратує.

Рознервований цим уже невідомо вкотре, ксьондз рішуче крутить головою — і це будить його остаточно. Та перевернута літера N… Яке недбальство! Весь час треба за ними пильнувати, на крок не відійдеш. А ті робітники — то були євреї, тому й надпис якийсь такий єврейський, літери надто кучеряві, хиткі. Ще й один з них впирався, що таке N цілком годиться, що воно навіть гарніше, бо поперечка йде знизу вгору і зліва направо, по-християнському, а навпаки було б якраз по-єврейському. Дрібне роздратування остаточно його отямлює, і тепер ксьондз Бенедикт Хмельовський, рогатинський декан, розуміє, чому ніяк не міг прокинутися: він стоїть у тумані кольору своєї постелі, сіруватому; замурзана білість, величезні поклади сіряви, що є підкладкою світу. Туман нерухомий, по вінця наповнює подвір’я, десь у ньому бовваніють знайомі обриси великої груші, далі — мурованої огорожі й плетеного возу. Це звичайна собі небесна хмара, що впала на землю й притулилася до неї животом. Він читав про це вчора в Коменіуса[2].

Тепер він чує знайомі поскрипування та постукування, які під час подорожі щоразу вводять його в стан творчої медитації. Лише слідом за звуком із туману виринають Рошко, який веде за вуздечку коня, і бричка отця декана. Побачивши її, ксьондз відчуває приплив енергії, ляскає себе по руці рукавичкою і вмощується на сидіння. Рошко, як завжди, мовчазний, поправляє упряж і посилає ксьондзові довгий погляд. Туман робить його обличчя сірішим, і ксьондзові він здається старішим, ніж зазвичай, — неначе постарів за ніч, — а він же молодий хлопець.

Нарешті вони рушають, але видається, ніби стоять на місці; те, що вони їдуть, можна вгадати хіба що за похитуванням екіпажа та заспокійливим поскрипуванням. Він уже стільки разів їздив цією дорогою, стільки років, що всі краєвиди знає напам’ять, і не потрібні йому жодні орієнтири. Ксьондз знає, що тепер вони виїхали повз ліс на дорогу і їхатимуть нею аж до роздоріжжя — там стоїть каплиця, яку, зрештою, багато років тому збудував сам ксьондз, коли став парохом у Фірлеєві[3]. Довго міркував, кого в тій капличці поставити: вагався між святим Бенедиктом, своїм покровителем, та пустельником Онуфрієм, якого на пустині чудесна пальма годувала фініками, а ангели кожного восьмого дня приносили з неба Тіло Христове. Адже й Фірлеїв мав стати для ксьондза такою пустинею, коли він приїхав сюди, перед тим багато років навчаючи Димитрія, сина Його Високості пана Яблоновського. Трохи подумавши, він вирішив, що капличка все ж має слугувати не йому з його марними амбіціями, а простому людові, аби той мав де перепочити на роздоріжжі й скерувати свої помисли до неба. Так на мурованому білому постаменті з’явилася Матір Божа з короною на голові. Її гострим черевичком звивалася змія.

Але сьогодні потопає в тумані і вона, і капличка, і роздоріжжя. Видно лише верхів’я дерев — знак, що туман починає опадати.

— Бачите, панотче, Каська йти не хоче, — каже похмуро Рошко, коли бричка зупиняється. Рошко злізає з козлів і кілька разів розмашисто хреститься.

Потім нахиляється і вдивляється в туман, ніби у воду. З-під його ошатного червоного, хоч уже трохи побляклого кунтуша визирає сорочка.

— Я не знаю, куди їхати, — каже він.

— Як це не знаєш? Ми ж уже на рогатинському шляху, — здивовано каже ксьондз.

А проте… Він вилазить із брички й іде слідом за слугою. Разом безпорадно обходять екіпаж, витріщаючись у білість. Здається їм, ніби щось бачать, але очі, неспроможні ні за що зачепитися, починають із них кепкувати. Хто повірив би, що з ними щось таке може трапитися! Це ж наче заблукати у власній кишені.

— Тихо! — раптом каже ксьондз і піднімає палець угору, наслухаючи. Справді, звідкілясь зліва, з клубів туману, долинає слабкий шум води.

— Їдьмо за тим шумом. Це вода, — вирішує ксьондз.

Тепер вони поволі повзтимуть уздовж ріки, що має назву Гнила Липа. Вода їх вестиме.

Невдовзі ксьондз розпружується на сидінні, випростовує ноги й дозволяє зорові мандрувати морем туману. І тут-таки його охоплює мандрівна задума, бо людині найкраще міркується в дорозі. Повільно, неохоче оживає механізм його розуму, поклацують коліщата й важелі, рухаючи великі шестерні, — зовсім як у придбаному у Львові годиннику, що стоїть у сінях його плебанії; за нього ксьондз колись віддав грубі гроші. Ще мить — і пролунає «бім-бам». А може, світ народився саме з такого туману, — починає роздумувати він. Адже єврейський історик Йосиф Флавій твердить, що світ був створений восени, у час осіннього рівнодення. У цьому є сенс, адже в раю були плоди; якщо на гілці висіло яблуко, отже, напевне була осінь… Але тут-таки в його голові з’являється інша думка: хіба ж то аргумент? Невже всемогутній Бог не міг створити якісь нещасні фрукти позапланово, в будь-яку пору року?

Доїжджаючи до головної дороги, що веде до Рогатина, вони вливаються в потік пішоходів, коней і найрізноманітніших возів, що виринають з туману, наче фігурки з хліба, що їх ліплять на Різдво. Сьогодні середа, в Рогатині — базарний день, сунуть селянські підводи, навантажені мішками зі збіжжям, клітками з птицею, усілякими плодами землі. Поміж ними жваво марширують торговці найрозмаїтішим товаром: їхні прилавки, хитро складені, можна нести на плечі, наче коромисло; за мить вони заповняться кольоровими тканинами, дерев’яними іграшками, яйцями, що їх скуповують по селах за чверть ціни… Селяни ведуть кіз і корів на продаж — тварини, налякані гамором, зупиняються серед калюж і далі — ні руш. Повз них стрімко проїжджає підвода з дірявим накриттям, на ній — повно галасливих євреїв, що з’їжджаються на ярмарок до Рогатина з усіх околиць; слідом за нею протискається багата карета, якій серед цього туману й шарварку непросто зберігати гідність: світлі лаковані дверцята вже чорні від грязюки, а вираз обличчя кучера в блакитній пелерині зраджує, що він не сподівався такого гармидеру і тепер у розпачі шукає нагоди, аби звернути кудись із цього пекельного путівця.

Рошко — завзятий, його так просто на узбіччя не зіштовхнеш: він тримається правого боку і, їдучи одним колесом по траві, іншим — по дорозі, вперто рухається вперед. На його довгастому зарум’янілому обличчі з’являється якийсь приречений вираз. Ксьондз глипає на нього й згадує гравюру, яку бачив не давніше, ніж учора: на ній були зображені грішники в пеклі, і обличчя в них були такі ж, як зараз у Рошка.

— Пропускаємо єгомостя панотця. Ну, розійшлися, розійшлися! Набік, ментшн[4]! — кричить Рошко.

Перед ними виростають перші будівлі — раптово, без попередження. Певно, туман змінює відчуття відстані, бо навіть Каська, здається, цим здивована. Починає метатися, смикає дишлем, і якби не рішуча реакція Рошка та його батіг, то перевернула б бричку. Можливо, Каську перелякали іскри, що летять із багаття, а може, неспокій коней, що чекають своєї черги до коваля…

Далі — корчма, вбога й мізерна, схожа на сільську хату. Наче шибениця, стирчить журавель криниці, прорізає туман, а його верхівка губиться десь високо. Ксьондз помічає, що тут зупинилася запилюжена карета, втомлений кучер опустив голову мало не до колін і вперто сидить на козлах. Із карети ніхто не виходить. А перед нею вже стоять високий худий єврей і кілька малих дівчаток із розкуйовдженим волоссям. От і все, що встигає зауважити отець декан, бо туман поглинає все довкола; кожна картина, кожен епізод тане в ньому, наче сніжинка в теплі.

Ось і Рогатин.

Він починається з глиняних мазанок під великими солом’яними стріхами, які, здається, притискають хатинки до землі; що ближче до ринку, то вищими стають будинки, стріхи стають акуратнішими, врешті їм на зміну приходить дерев’яний ґонт кам’яниць із глинястої невипаленої цегли. Є тут парафіяльний костел, монастир домініканців, костел святої Барбари біля ринку, а далі — дві синагоги й п’ять церков. Довкола ринку, наче гриби, туляться невеликі будинки, і в кожному — якась торгівля чи ремесло. Кравець, поворозник[5], кушнір, усі — євреї. Поруч — пекар на прізвище Буханець, що завжди тішить отця декана, бо свідчить про якийсь прихований лад. Якби лад був видиміший і послідовніший, люди жили б праведніше. Поруч — майстерня ножівника, якого звуть Любою; фасад свідчить про заможність, стіни свіжо пофарбовані блакитним, а над входом висить великий заіржавілий меч: видно, добрий ремісник той Люба і клієнти в нього небідні. Далі — сідляр, який виставив перед входом дерев’яного козла, а на ньому — красиве сідло зі стременами, мабуть, срібними, бо так блищать.

Довкола стоїть нудотний запах солоду, він просочує кожну річ, виставлену на продаж. Ним можна наїстися, як хлібом. У передмістях Рогатина, в Бабинцях, є кілька невеликих броварень — це звідти шириться околицею той ситний запах. У багатьох крамницях тут продають пиво, а в кращих є й горілка, і меди, здебільшого — третяк[6]. Склад єврейського купця Вакшуля пропонує вино, правдиве угорське та рейнське, і трошки кислувате, яке везуть сюди аж із Валахії.

Ксьондз рухається вздовж крамниць, збудованих з усіх можливих матеріалів: дощок, шматків грубо тканого полотна, кошиків із лози, навіть листя. Якась добра жінка в білій хустині продає з возика гарбузи, і їхній яскравий оранжевий колір приваблює дітей. Тут-таки інша розхвалює голови сиру, що лежать на листі хрону. Безліч, безліч крамарок, які торгують, бо овдовіли або мають чоловіків-пияків: олійниці, тканинниці, молочарки. Вироби ось цієї м’ясниці ксьондз купує щоразу, та й зараз шле крамарці щиру усмішку. Позаду неї — дві крамниці, прикрашені зеленим гіллям; це означає, що там продають свіжозварене пиво. А тут — багатий крам вірменських купців: красиві легкі тканини, ножі в гарно оздоблених піхвах, і тут-таки — визина, тобто сушена риба, яка просочує своїм запахом вовняні турецькі килимки. Далі з лотка, що висить на худих плечах, чоловік у запилюженому халаті продає яйця, вкладені дюжинами в плетені з трави кошики. Інший пропонує яйця копами[7], з великих кошиків, за вигідною, майже гуртовою ціною. Ціла крамниця пекаря обвішана байґелями[8], один уже хтось впустив у болото, і його з апетитом доїдає песик.

Чим тут тільки не торгують! Квітчастими тканинами, хустками й шалями просто зі стамбульського базару, дитячими черевичками, фруктами, горіхами. Чоловік біля плоту має плуг і цвяхи різних розмірів: від крихітних, завбільшки зі шпильку, і до великих для будівництва дому. Поруч опасиста жінка розклала калатальця для нічних сторожів: маленькі, чий звук більше нагадує нічне сюрчання цвіркуна, ніж заклик до сну, і великі — ті й мертвого розбудили б.

Скільки вже разів забороняли євреям торгувати речами, пов’язаними з костелом… Сварили їх за це і священники, і рабини — і все дарма. Тож є тут і красиві молитовники зі стрічечками-закладками й посрібленими тисненими літерами на обкладинках — коли по них провести пучкою пальця, вони здаються теплими й живими. Чистий, майже елегантний чоловік у хутряній шапці тримає їх, наче якісь реліквії, обгорнуті в тонкий папір, кремовий пергамент, щоб цей брудний мрячний день не заплямував їхніх цнотливих християнських сторінок, які ще пахнуть друкарською фарбою. Є в нього також воскові свічки, навіть іконки святих із німбами.

Ксьондз підходить до одного з мандрівних продавців книжок, сподіваючись знайти щось латиною. Але всі книги — єврейські, а поряд лежать речі, призначення яких отцеві деканові невідоме.

Що глибше зазирнеш у бічні вулички, то більші злидні вилазять на світ божий, наче брудний палець із подертого черевика; злидні скромні, тихі, зіщулені. Це вже навіть не крамниці, не прилавки, а щось схоже на собачі буди з тонких дощок, зібраних десь на смітнику. В одній з них швець лагодить уже сто разів латане взуття. В іншій, обвішаній залізними каструлями, сидить дротяр. Обличчя в нього худе й запале, шапка прикриває чоло, вкрите якимись брунатними плямами. Ксьондз не наважився б лагодити в нього посуд, щоб від цього нещасного якась страшна хвороба не передалася іншим. Поруч старий чоловік гострить ножі та всілякі серпи й коси. Вся його майстерня — це кам’яний круг, що висить у нього на шиї. Коли отримує річ, яку потрібно нагострити, ставить на землі примітивний дерев’яний стелаж; за допомогою кількох шкіряних ременів той перетворюється на простий пристрій, який від руху руки кам’яним кругом лиже лезо. Буває, що з цього пристрою сипне в болото кілька найсправжніших іскор на потіху бідним зачуханим дітям. Його ремесло приносить копійки. Може за допомогою круга втопитися в ріці — отака йому користь з його фаху.

Жінки в дранті збирають на дорозі тирсу та кізяки на паливо. Важко за тим дрантям збагнути, чиї то злидні — єврейські, православні чи католицькі. Так, злидні не мають ні віри, ні національності.

Si est, ubi est?[9] — питає сам себе ксьондз, думаючи про рай. Точно не тут, у Рогатині, і схоже, ніде на подільській землі. А якщо хтось думає, що у великих містах краще, то дуже помиляється. Щоправда, ні до Варшави, ні до Кракова ксьондз ніколи в житті не діставався, але знає те й се з розповідей бернардина Пікульського, бувалішого у світі, ніж він, та й по дворах чимало розповідають.

Рай, себто сад насолод, Бог переніс у красиве й незнане місце. Як написано в «Arca Noe»[10], рай лежить десь у краю вірмен, високо в горах, а Брунус твердить, що «sub polo antarctico», під Південним полюсом. Знаком близькості раю є чотири ріки: Ґіхон, Фісон, Євфрат і Тигр. А є й такі автори, які не можуть на землі знайти місця для раю, тож розташовують його в повітрі, на п’ятнадцять ліктів над горами. Але ксьондзові це здається трохи нерозумним. Бо ж як? Мешканці землі мали б бачити рай знизу? Дивитися на п’яти святих?

З другого боку, неможливо погодитися з тими, що намагаються ширити неправдиві думки, буцімто святий текст про рай має лише містичне значення, себто тлумачити його можна лише в духовному чи алегоричному сенсі. Ксьондз — не лише тому, що є ксьондзом, але й через глибоке внутрішнє переконання — вважає, що Святе Письмо слід читати буквально.

Він знає про рай майже все, бо не далі як минулого тижня закінчив відповідний розділ своєї вельми амбітної книги — розділ, скомпільований з усіх книг, що їх має у Фірлеєві, а має він їх сто тридцять. По деякі їздив до Львова й навіть до Любліна.

Ось будинок наріжний, скромний — туди він іде. Так йому порадив отець Пікульський. Низькі двійчасті двері широко відчинені; звідти шириться запах прянощів, такий незвичний тут, серед смороду кінського лайна та осінньої вогкості. І ще інший прикрий запах, вже знайомий ксьондзові, — запах кофію. Ксьондз кофію не п’є, але мусить-таки з ним якось ближче познайомитися.

Ксьондз озирається, шукаючи поглядом Рошка. Бачить, як той похмуро й зосереджено перекидає кожухи. А довкола гуде ярмарок, кожен тут зайнятий собою. Ніхто не зважає на ксьондза, всі поглинуті торгівлею. Гамір і балаган.

Над входом до будинку висить доволі неохайна вивіска:

ШОР СКЛАД ТОВАРІВ

Далі — гебрайські літери. Біля дверей — металева табличка, а поруч — якісь знаки, і ксьондз пригадує собі, що пише Атанасій Кірхер у своїй книзі[11]: коли в євреїв завагітніє жінка і вони бояться відьми, то виводять на стіні слова «Адам, Гава. Гуц — Ліліт», що означає: «Адаме з Євою, прибудьте сюди, а ти, Ліліт, відьмо, тікай». Це, мабуть, воно. Вочевидь, і тут недавно народилася дитина.

Ксьондз переступає високий поріг і цілком занурюється в теплий запах прянощів. Ненадовго завмирає, доки очі звикають до напівтемряви: світло проникає сюди крізь невелике віконце, яке до того ж заставлене вазонами.

За прилавком стоїть підліток, якому лише засіявся вус. У нього повні губи, які спершу тремтять, коли на порозі з’являється ксьондз, а згодом намагаються вимовити бодай якесь слово.

— Як тебе звати, хлопче? — сміливо питає ксьондз, аби показати, як упевнено він почувається в цій темній низькій крамничці, і заохотити підлітка до розмови, але той мовчить.

— Quod tibi nomen est?[12] — повторює він офіційно, але латина, яка мала б допомогти порозумітися, раптом звучить надто урочисто, неначе він сюди прийшов здійснювати екзорцизми — як Христос у Євангелії від св. Луки, де той із тим самим питанням звертається до біснуватого. Хлопчина лише ширше витріщає очі й повторює «бг, бг», а потім вшивається до заднього приміщення, зачепивши дорогою в’язку часнику, що висить на цвяшку.

Ксьондз повівся нерозумно: марно сподіватися, що тут розумітимуть латину. Він критично оглядає себе: з-під плаща визирають чорні волосяні ґудзики сутани. Ось чого, мабуть, злякався хлопець — думає собі ксьондз — сутани! Він всміхається про себе, і йому згадується біблійний Єремія, який теж мало не з’їхав з глузду і лише белькотів: «Ааа, Domine Deus ессе nescio loqui!» («О, Господи, Боже, таж я промовляти не вмію»)[13].

Тепер ксьондз подумки називає хлопця Єремією. Не знає, що йому робити — той зник так раптово. Тож роззирається по крамниці, застібаючи ґудзики плаща. Це ксьондз Пікульський його намовив сюди прийти, і він послухався, але зараз це вже не здається хорошою ідеєю.

Ніхто не заходить знадвору, за що ксьондз подумки дякує Богові. Це була б досить химерна картина: католицький ксьондз, рогатинський декан, у єврейській крамниці чекає, доки його обслужать, наче якась проста міщанка. Радив йому ксьондз Пікульський піти до ребе Дубса у Львові, і він пішов, але старому Дубсові, мабуть, уже набридли католицькі священники, які розпитують його про книжки. Був неприємно здивований проханням і не мав того, що отця Бенедикта найбільше цікавило, — або вдавав, що не має. Лише крутив головою з уважним, ґречним виразом обличчя й прицмокував. А коли ксьондз запитав, хто йому може допомогти, Дубс почав махати руками і відвернувся, немовби хтось стояв за його спиною: це означало, що не знає, а якби й знав, то не сказав би. Потім ксьондз Пікульський пояснив йому, що йдеться про єврейські єресі, і хоч вони самі вихваляються, нібито єресей у них нема, для цієї єдиної роблять якийсь виняток і щиро її ненавидять, не загортаючи в папірці.

Врешті Пікульський порадив йому піти до Шора. Великий будинок із крамницею на ринку. При цьому глянув на ксьондза якось скоса, іронічно. Чи, може, йому лише так здалося? Можливо, треба було домовлятися про ті єврейські книжки через Пікульського? Хоч отець декан його й недолюблює. Зате не довелося б зараз тут соромитися й пітніти. Але ксьондз упертий і пішов сам. Було й ще дещо немудре в усій тій справі — невеличка гра слів. Хто подумав би, що такі речі мають вплив на світ? Ксьондз старанно працював над одним фрагментом Кірхера, де йшлося про велетенського вола Шоробора. І може, саме подібність слів — Шор і Шоробор — привела його сюди. Дивними є діла Господні.

Але де ж ті славетні книги, де та постать, що викликає повагу і ляк? Звичайна собі крамниця, а власник же, кажуть, є нащадком славетного рабина й мудреця, шанованого Зальмана Нафталі Шора. А тут — часник, трави, глечики зі спеціями, банки та баночки, всередині — всілякі приправи: товчені, мелені, а деякі ще у своєму природному вигляді, як-от ці палички ванілі, чи квітки гвоздики, чи цілі мускатні горіхи. На полицях на сіні лежать сувої тканин — ось, мабуть, шовк і атлас, дуже яскраві, не відвести очей. Ксьондз уже подумує, чи не купити б йому чогось, але ось його зір притягує надпис «Herba the». Він уже знає, чого попросить, коли нарешті хтось до нього вийде, — трошки цього зілля, яке йому додає настрою, а це у випадку отця декана означає, що він може без утоми працювати. Крім того, ця трава покращує травлення. І ще він купив би трохи гвоздики, щоб приправити нею гаряче вино ввечері. Останні ночі були такі холодні, що змерзлі ноги ніяк не давали йому зосередитися на писанні. Він шукає поглядом якусь лавку, і враз усе починає відбуватися одночасно: з-за полиць визирає кремезний бородатий чоловік у довгому вовняному халаті, з-під якого стирчать гостроносі турецькі туфлі. На плечі накинутий тонкий темно-синій плащ. Він мружить очі, неначе вийшов із темної комірчини. З-за плеча цікаво визирає той самий Єремія, який щойно так тікав, і ще два обличчя, схожі на Єремію, рум’яні й допитливі. А біля вхідних дверей якраз спинився задиханий невисокий хлопець, точніше, молодик, бо на його обличчі вже видно виразний заріст — світлу цапину борідку. Спирається об одвірок і відхекується — видно, що біг сюди стрімголов. Зухвало свердлить отця декана поглядом і хитро всміхається, показуючи ріденькі здорові зуби. Ксьондз не певен, чи ця посмішка не знущальна. Йому більше імпонує чоловік у плащі, тож він звертається до нього якнайввічливіше:

— Пробачте, пане добродію, за це вторгнення…

Чоловік дивиться на нього напружено, але вже за мить вираз його обличчя починає змінюватися. На вустах з’являється щось схоже на усмішку. До отця декана раптом доходить, що той не розуміє ні слова. Тож декан переходить на латину, внутрішньо радіючи, що знайшов споріднену душу.

Єврей поволі переводить погляд на задиханого хлопця у дверях, а той сміливо проходить досередини, обсмикуючи темну сукману.

— Я перекладатиму, — оголошує він несподівано низьким голосом зі співучим руським акцентом і, тицяючи на отця декана пальцем, схвильовано каже, що це — справжній, найсправжнісінький ксьондз.

Отцеві деканові якось не спало на думку, що знадобиться перекладач. Він спантеличений, бо справа, що мала бути делікатною, зненацька стає публічною і сюди от-от сповзеться цілий ярмарок. Йому найдужче кортить вийти звідси в прохолодний туман, що пахне кінським гноєм. Він почувається в цій низькій кімнаті наче в облозі, — а ще той густий запах прянощів, та й знадвору вже хтось цікаво зазирає, щоб перевірити, що тут таке відбувається.

— Я хотів би поговорити з високоповажним Елішею Шором, якщо можна, — каже він. — Але на самоті.

Євреї здивовані. Перекидаються кількома реченнями, Єремія зникає й після нестерпно довгої паузи з’являється знов. Вочевидь, ксьондз отримав дозвіл, і тепер його ведуть до заднього приміщення. Все це супроводжує якесь шепотіння, тихий тупіт дитячих стіп, здушене хихотіння — наче за тонкими стінами перебуває натовп людей, які крізь шпарини в дерев’яних перегородках допитливо дивляться на рогатинського декана, який пересувається закамарками єврейського дому. І виявляється, що крамничка на ринку — це лише сіни складної розгалуженої структури, схожої на бджолиний вулик, повної кімнат, переходів і сходів. Будинок — великий, зведений довкола внутрішнього подвір’я, яке ксьондз бачить лише мигцем, крізь віконечко в кімнаті, де вони ненадовго затримуються.

— Я — Грицько, — каже дорогою хлопчина з борідкою. Ксьондз усвідомлює, що звідси йому не вийде навіть утекти, бо він не знайшов би виходу з цього дому-вулика. Від цієї думки його кидає в піт, і саме в цю мить зі скрипом відчиняються одні з дверей, і в них з’являється худорлявий чоловік у розквіті сил, із ясним, гладеньким, непроникним обличчям, сивою бородою, в халаті нижче колін. На ногах у нього — вовняні шкарпетки й чорні пантофлі.

— Це і є ребе Еліша Шор, — шепоче збуджено Грицько.

Кімната — невелика, дуже скромно обставлена. Посередині — широкий стіл, на ньому лежить розгорнута книга, а поруч із нею кілька стосів інших книжок. Ксьондз спрагло бігає поглядом по їхніх корінцях, намагаючись розібрати назви. Ксьондз не надто багато знає про євреїв, а про цих рогатинських — поготів.

Отець декан раптом відчуває задоволення, що ребе — невисокого зросту, як і він сам. Поряд із високими людьми йому завжди якось незручно. Вони стають один навпроти одного, і якусь мить ксьондзові здається, що тому теж подобається подібність їхнього зросту. Єврей м’яко сідає, всміхається і вказує рукою на лаву, запрошуючи гостя сідати.

— Приходжу до вас, ребе, в незвичних обставинах і цілком інкогніто, знаючи багато про вашу велику мудрість та ерудицію…

Грицько зупиняється на середині речення і питає ксьондза:

— Ін-ко-гніто?

— Саме так. Це означає, що я прошу дискретності.

— А це що таке? Дис-крет-ності?

Ксьондз замовкає, неприємно здивований. Ну й перекладач йому трапився. І як же їм розмовляти? Китайською? Він намагатиметься говорити просто:

— Я прошу тримати це в таємниці, бо ж не таємниця, що я — рогатинський декан, католицький священник. Але насамперед — автор.

Слово «автор» він підкреслює, піднявши вказівний палець, і продовжує:

— І сьогодні я приходжу не як духовна особа, а саме як автор, який ретельно працює над одним опускулумом…

— Опу-ску-лу-мом?

— Невеликим твором.

— Ага… Пробачте, отче, я польської вченої мови не знаю, лише таку, як-от люди говорять. Що біля коней почув, те й знаю.

— Біля коней? — надзвичайно чудується ксьондз, сердитий на кепського перекладача.

— Бо я біля коней працюю. Торгівля.

Грицько говорить, допомагаючи собі руками. Чоловік дивиться на нього непроникними темними очима, ксьондзові на мить здається, що перед ним — сліпий.

— Кілька сотень авторів я прочитав уже від букви до букви, — продовжує отець декан, — подекуди щось позичаючи, щось компілюючи, але відчуваю, що багато книжок пройшло повз мене і жодного доступу до них я мати не можу.

Він замовкає й чекає, що скаже співрозмовник, але той лише киває головою з увічливою усмішкою, яка нічого не говорить.

— А позаяк чув я, що ви, ребе, маєте в себе цілком вдалу бібліотеку, але не маючи на меті вам інкомодувати… — він тут-таки неохоче виправляє себе: — заважати чи завдавати надмірного клопоту, я набрався відваги прийти сюди всупереч звичаєві, але задля користі інших…

Ксьондз змовкає, бо двері рвучко відчиняються і до низької кімнати без жодного попередження входить жінка. З-за її спини досередини зазирають і шепочуться якісь ледь видні в темряві обличчя. Якусь мить пхинькає маленька дитина, але раптово затихає, ніби все довкола має зосередитися на жінці: вона сміливо крокує з непокритою головою, обрамленою буйними кучерями, і дивиться просто поперед себе, не звертаючи уваги на чоловіків; несе на таці дзбан і сушені фрукти. На ній — широка квітчаста сукня, а поверх неї — вишитий фартух. Постукує гостроносими черевичками. Вона худорлява й струнка, її фігура притягує зір. За нею дріботить маленька дівчинка, несучи дві склянки. Вона так невідривно й перелякано дивиться на ксьондза, що ненароком наштовхується на жінку і падає. Склянки котяться по підлозі, добре, що вони з товстого скла. Жінка не зважає на дитину, натомість швидко зиркає на отця декана, в її очах — якась зухвалість. Зблискують темні, як ніч, очі, великі і якісь бездонні, а молочно-білу шкіру вмить заливає рум’янець. Ксьондза, який не має справи з молодими жінками, спантеличило це раптове втручання, він ковтає слину. Жінка гучно ставить на стіл дзбан і тарілку, піднімає з підлоги склянки, і знов зосередившись на якійсь точці перед собою, виходить. Грюкають двері. Грицько, перекладач, здається, теж збентежений. Еліша Шор зривається з місця, піднімає дитину, садить її собі на коліна, але дівчинка виривається і зникає слідом за матір’ю.

Ксьондз готовий побитися об заклад, що весь цей епізод із жінкою та дитиною був потрібний лише для того, щоб вони могли краще до нього придивитися. Ну й ну! Ксьондз у єврейському домі! Екзотичний, як саламандра. Ну то й що? Хіба мій лікар — не єврей? А ліки мені хто втирає — чи не єврей? А книги — це теж своєрідна гігієна.

— Книги, — каже ксьондз, вказуючи пальцем на корінці фоліантів та ельзевірів[14], що лежать на столі. На кожному з них золотом витиснено два знаки — мабуть, ініціали власника, міркує собі отець декан. Він уміє прочитати гебрайські літери:

ץייש

Ксьондз тягнеться рукою по свій квиток у цій подорожі до народу Ізраїля й обережно кладе перед Шором привезену книгу. Тріумфально всміхається, бо це — «Turris Babel» Атанасія Кірхера, твір великий з огляду як на зміст, так і формат, i ксьондз серйозно ризикував, притягнувши його аж сюди. А якби книга впала в смердюче рогатинське болото? А якби її вирвав з рук якийсь ярмарковий злодюжка? Без неї отець декан не був би тим, ким є. Став би якимось обмеженим парохом, учителем-єзуїтом у панському дворі, тупим церковним чиновником із саном і байдужістю до світу.

Підсуває книгу ближче до Шора, ніби знайомить його зі своєю дружиною. Делікатно постукує по її дерев’яній палітурці.

— У мене таких більше. Але Кірхер — найкращий.

Він розгортає на випадковій сторінці й показує Шорові малюнок Землі, зображеної як куля з довгою тонкою спицею Вавилонської вежі.

— Кірхер доводить, що Вавилонська вежа, описана в Біблії, не могла бути такою високою, як про неї кажуть. Вежа, яка сягає аж до сфери Місяця, порушила б увесь порядок космосу. Затулила б сонце, що спричинило б катастрофічні наслідки для всього живого. Люди мусили б використати всі запаси деревини й глини на Землі…

Ксьондз почувається так, ніби виголошує якісь єретичні ідеї, і сам, правду кажучи, не знає, навіщо він усе це говорить мовчазному євреєві. Хоче, щоб той мав його за друга, а не ворога. Але чи це можливо? Чи можна порозумітися, не знаючи ані мов один одного, ані звичаїв, ані речей та предметів, ані усмішок та рухів рук, що подають знаки, — взагалі нічого? Може, в такому разі вдасться знайти спільну мову за допомогою книжок? Хтозна, чи це взагалі не єдиний шлях? Якби люди читали ті самі книжки, жили б в одному світі, а так живуть у різних — як оті китайці, про яких писав Кірхер. А є й такі — і чимало, — які взагалі не читають, і розум їхній спить, а думки їхні прямі, як у тварин. Взяти б оцих селян з порожніми очима. Якби він, отець декан, був королем, то один день панщини наказав би призначити для читання, все селянство загнав би до книжок, і Річ Посполита одразу мала б інакший вигляд. Може, річ насамперед в абетках — їх багато, і кожен по-іншому будує думки. Абетки — наче цегла: з одних, випалених і гладеньких, постають собори, а з інших, глинястих, шорстких, — звичайні будинки. І хоча латинська абетка, без сумніву, найдосконаліша, Шор, з усього виглядає, не знає латини. Тож він вказує йому пальцем на гравюру, потім ще одну, і ще, і бачить, що той нахиляється над ними з дедалі більшою цікавістю, аж врешті видобуває звідкись стекла, гарно оправлені в металевий дріт, — ксьондзові Хмельовському хотілося б і собі такі мати, треба запитати, де він їх замовляв. Перекладачеві теж стало цікаво, і вони втрьох нахиляються над малюнком.

Ксьондз позирає на них задоволено: вдалося-таки спіймати їх на гачок. Помічає в темній бороді єврея золоті й каштанові волосинки.

— Ми могли б обмінюватися книжками, — пропонує він.

Каже, що в його бібліотеці у Фірлеєві є ще два твори великого Кірхера — «Arca Noe» та «Mundus subterraneus»[15], — зачинені на ключ, бо надто цінні, аби брати їх до рук щодня. Знає також, що є й інші праці, але натрапляв лише на принагідні згадки про них. І багатьох іще мислителів минулого він у себе зібрав, а серед них — додає він, щоб підлеститися, — єврейський історіограф Йосиф.

Йому наливають компоту з дзбана та підсувають тарілочку із сушеним інжиром і фініками. Ксьондз кладе фрукти до рота шанобливо — давно їх не куштував, — і неземна солодкість одразу покращує йому настрій. Він розуміє, що час переходити до справи, тож ковтає ласощі й підходить упритул до причини свого візиту, але вже за мить розуміє, що поквапився і всі його зусилля можуть зійти нанівець.

Можливо, він відчув це в раптовій зміні поведінки Грицька. Крім того, він заклався б, що хлопчина, перекладаючи, додає щось від себе. Незрозуміло лише, чи це остороги, чи навпаки — якісь слова на користь ксьондза. Еліша Шор дещо глибше всідається в кріслі, відкидає голову назад і опускає повіки, наче консультується зі своєю внутрішньою темрявою.

Це триває аж до миті, коли ксьондз мимоволі обмінюється змовницьким поглядом із молодим перекладачем.

— Ребе слухає голоси старших, — пошепки каже перекладач, а ксьондз киває головою, мовляв, розумію, хоча не розуміє нічого. Можливо, цей єврей і справді має якийсь магічний зв’язок із різними чортиками, хіба їх мало в євреїв — усіх тих ламій та ліліт? Те вагання Шора, ті його заплющені очі наводять ксьондза на думку, що дарма він сюди прийшов. Ситуація — делікатна і незвичайна. Аби лиш усе не скінчилося для нього інфамією.

Шор встає, відвертається до стіни, опускає голову і стоїть так певний час. Ксьондз починає нервувати: може, це для нього знак, що час іти? Грицько теж заплющив очі, і його довгі хлопчачі вії тепер кидають тінь на вкриті м’яким заростом щоки. Може, вони заснули? Ксьондз тихо прокашлюється, їхнє мовчання остаточно позбавляє його відваги. Ні, не варто було йому сюди приходити.

Зненацька Шор робить крок у бік шаф і відчиняє одну з них. Церемонно виймає товстий фоліант із витисненими на ньому літерами, тими самими, що й на решті книг, і кладе на стіл перед ксьондзом. Розгортає його з останньої сторінки. Ксьондз бачить хитромудро оздоблений титульний аркуш…

— Сефер га-Зогар[16], — каже Шор побожно й кладе книгу назад у шафу.

— Хто б вам це, отче, прочитав? — питає Грицько співчутливо.

Ксьондз залишає на столі в Шора два примірники своїх «Нових Атен» — як заохоту до майбутнього обміну. Постукує вказівним пальцем по палітурці, а потім вказує на себе, просто в центр грудей: мовляв, я це написав. Вони просто мусять це прочитати, лише мову перед тим доведеться вивчити. Чимало довідаються про світ. Ксьондз чекає на реакцію Шора, але той лише ледь-ледь підіймає брови.

Ксьондз Хмельовський та Грицько виходять разом у неприємне прохолодне повітря. Грицько щось там іще теревенить, а ксьондз тим часом уважно його розглядає. Молоде обличчя з ріденьким ще заростом, довгі закручені вії, через які його обличчя здається дещо дитинним; селянське вбрання.

— Ти єврей?

— Та ні… — відповідає Грицько, знизуючи плечима. — Я звідси, з Рогатина, ген отам живу. Ніби православний.

— То де навчився по-їхньому балакати?

Грицько підходить ближче і йде майже пліч-о-пліч із ксьондзом: він явно відчув спонуку до такої близькості. Каже, що його батько та мати померли від мору в 1746 році. Торгували з Шорами, батько був ремісником, вичиняв шкури, а коли помер, Шор викупив його борги, заопікувався Грицьком, його бабусею й молодшим братом Олесем, а на додачу — ще й трьома сусідами. Отак вони й живуть по-сусідськи, зараз він більше справ має з євреями, ніж зі своїми, він і сам не знає, коли вивчив ту їхню мову, але зараз говорить нею, як власною, вільно, що не раз ставало в пригоді, коли треба було робити ґешефти, бо євреї, особливо старші, неохоче переходять на польську й руську. Євреї не такі, як про них говорять, а Шори й поготів. Їх багато, і будинок у них теплий, гостинний, вони завжди дадуть щось поїсти, а до того — чарку горілки, коли холодно. Тепер Грицько вчиться ремесла свого батька, щоб перейняти його чинбарню, на це завжди буде попит.

— А родичів-християн у тебе нема?

— Та є, але далекі й не надто нами переймаються. О, а оце — мій брат Олесь.

До них підбігає хлопчик років восьми, з густими веснянками.

— Ви, отче, так за нас не тривожтеся, — весело каже Грицько. — Бог дав людині очі спереду, а не ззаду, а це означає, що людина має займатися тим, що буде, а не тим, що було.

Ксьондзові це й справді здається неспростовним доказом Божої мудрості, хоч він і не може пригадати, де саме у Святому Письмі про це написано.

— Навчися біля них їхньої мови, перекладатимеш ті книги.

— Та де там, панотче, мене до книжок не тягне. Нудно мені читати. Я торгівлею зайнявся б — оце мені до душі. Найкраще — кіньми, наприклад. А можна горілкою й пивом, як Шори.

— Ох, попереверталося тобі в голові серед них… — каже ксьондз.

— А що, хіба це гірше, ніж інші товари? Люди хочуть пити, бо життя важке.

Щось іще базікає, йдучи за ксьондзом. Отцеві деканові той хлопчина вже добряче набрид. Він стає обличчям у бік ярмарку і шукає поглядом Рошка. Спочатку біля кожушків, далі — по цілому торговищі. Але людей ще прибуло, і зараз знайти візника майже неможливо. Ксьондз вирішує сам іти до брички. Тим часом перекладач так призвичаївся до своєї ролі, що й далі пояснює щось ксьондзові, задоволений, що так багато знає. Каже, що в домі Шорів готується велике весілля, бо син Еліші (той, якого ксьондз бачив у крамниці, ніби Єремія, а насправді Ісаак) одружується з донькою моравських євреїв. Невдовзі з’їдеться вся їхня родина і ще купа родичів з Буська, Підгайців, Озерян і Копичинців, а ще зі Львова, а може, аж із Кракова, хоч пора холодна, і на думку Грицька, одружуватися краще влітку. Добре було б, — не вгаває Грицько-балакун, — якби і єгомость прийшли. А потім, мабуть, уявляє собі цю картину, бо вибухає гучним сміхом, тим самим, який ксьондзові спочатку здався знущальним. Він дає хлопцеві ґроша.

Грицько дивиться на ґрош і миттю зникає. Ксьондз ще стоїть трохи, але за мить уже пірнає в торговище, ніби в розбурхані води, і потопає в них, ідучи за смачним запахом паштетів, які хтось тут продає.

2

Про фатальну ресору та жіночу хворобу Катажини Коссаковської

У той самий час кам’янецька каштелянова Катажина Коссаковська з дому Потоцьких, а також старша дама, її супутниця, вже п’ятий день подорожують з Любліна до Кам’янця і саме в’їхали до Рогатина. За ними їдуть вози зі скринями, в яких одяг, постіль та столові прибори: якщо доведеться зупинитися в заїзді, вони матимуть свої тарілки, чашки, ножі й виделки. Хоч спеціальні посланці заздалегідь повідомляють родину та друзів про їхній приїзд, часом не вдається вчасно дістатися до безпечного й зручного нічлігу. Залишаються заїзди й корчми, де їжа буває кепською. Пані Дружбацька уже в літах і ледве дихає. Скаржиться на погане травлення — мабуть, то через те, що кожен сніданок чи обід дорогою труситься в шлунку, наче сметана в маслянці. Але печія — то не хвороба. Гірші справи з каштеляновою — відучора їй болить живіт, і вона сидить у куті карети геть знесилена, холодна, спітніла і така бліда, що Дружбацька починає побоюватися за її життя. Тож вони шукають допомоги тут, у Рогатині, де старостує Шимон Лабенцький. Він — родич каштелянової, як і кожна поважна людина на Поділлі.

Сьогодні — торговий день, і коралового кольору карета на ресорах, оздоблена м’яким золоченим візерунком, із гербом Потоцьких на дверцятах, із кучером на козлах та ескортом чоловіків у яскравих одностроях, які супроводжують екіпаж від самих міських рогаток, викликає в Рогатині справжню сенсацію. Карета раз у раз зупиняється, бо дорогу перегороджують пішоходи й худоба. Постріли з батога над головою не допомагають. Дві жінки, що сховалися в кареті, пливуть розбурханими водами багатомовного ярмаркового натовпу, наче в коштовній мушлі.

Врешті-решт карета — що й не дивно серед такого шарварку — настромлюється на якесь дишло, тріскає ресора, ця новітня зручність, через яку зараз лише клопоти, каштелянова падає із сидіння на підлогу, а її обличчя викривлює гримаса болю. Дружбацька, лаючись, вистрибує просто в болото й починає самотужки шукати допомоги. Спершу звертається до двох жінок із кошиками, але ті хихочуть і тікають, говорячи між собою по-руському, потім хапає за рукав єврея в шапці й плащі — він намагається її зрозуміти, навіть відповідає своєю мовою і показує рукою в долину, в бік ріки. Тоді знервована Дружбацька перегороджує дорогу двом статечним купцям, які саме зійшли з брички й наблизилися до збіговиська, але вони, вочевидь, вірмени, які тут проїздом. Лише похитують головами. А поряд стоять турки і дивляться на Дружбацьку дещо іронічно — принаймні так їй здається.

— Тут хоч хтось говорить польською?! — кричить вона врешті, сердита на цей натовп, на це місце, куди її занесло. Ніби одне королівство, та сама Річ Посполита, але тут якось зовсім по-іншому, ніж у Великопольщі, звідки вона приїхала. Тут якось дико, чужинські обличчя, екзотичне, кумедне вбрання, якісь латані сукмани, хутряні шапки й тюрбани, босі ноги. Хати зіщулені й маленькі, глиняні — навіть на ринку. Сморід солоду та гною, вогкий пах опалого листя.

Нарешті вона помічає низенького літнього ксьондза, геть сивого, у не надто ошатному плащі, із сумкою через плече, який дивиться на неї здивованими широко розплющеними очима. Вона хапає його за поли плаща і смикає, цідячи крізь зуби:

— Заради бога, скажіть же, де тут дім старости Лабенцького? І більше жодного слова! Про решту — мовчок!

Ксьондз перелякано моргає. Не розуміє, говорити йому чи мовчати. Може, лише показати напрямок? Жінка, яка його так безпардонно смикає, дрібна, з дещо заокругленими формами, виразними очима й чималим носом; з-під чепця їй вибилося пасмо сивуватого волосся.

— Це поважна особа, і вона тут інкогніто, — каже вона ксьондзові, вказуючи на карету.

— Інкогніто, інкогніто, — повторює ксьондз схвильовано. Виловлює з натовпу хлопчину й велить йому вести карету до дому старости. Хлопець спритніше, ніж можна було сподіватися, допомагає випрягти коней, щоб легше було завернути.

За заштореними вікнами екіпажа постогнує каштелянова Коссаковська. Слідом за кожним зойком чується соковитий прокльон.

Про кров на шовках

Шимон Лабенцький, одружений з Пелагією з Потоцьких, є далеким кузеном Катажини Коссаковської. Дружини немає вдома, вона гостює в родичів у маєтку неподалік. Здивований несподіваним візитом, він квапливо застібає жакет французького крою й обсмикує мереживні манжети.

— Bienvenu, bienvenu[17], — повторює він дещо розсіяно, поки служниці разом із Дружбацькою ведуть каштелянову нагору, де господар віддав кузині найкращі покої. Потім, бурмочучи щось під ніс, посилає по рогатинського лікаря Рубіна. — Quelque chose de féminin, quelque chose de féminin[18].

Він не надто радий, а точніше кажучи, зовсім не радий цим раптовим відвідинам. Власне збирався їхати до одного місця, де регулярно грає в карти. Сама думка про гру приємно піднімає йому тиск, наче у крові грає якийсь шляхетний напій. А проте скільки нервів йому коштує ця шкідлива звичка! Тішить себе хіба тим, що й значніші, заможніші та поважаніші за нього люди теж не гребують азартом. Останнім часом він грає з єпископом Солтиком — звідти й ця добротна одіж. Він уже от-от мав вирушати, бричка стояла запряжена. І ось — нá тобі. Виграш дістанеться комусь іншому. Він глибоко вдихає і потирає руки, ніби підбадьорюючи себе: що ж, пограє іншим разом.

Хвору цілий вечір мучить гарячка, Дружбацькій здається, що вона марить. Разом із Аґнєшкою, дамою до товариства, вони кладуть їй на чоло холодні компреси, а потім терміново викликаний лікар прописує трави: тепер їхній запах — здається, це аніс і солодка — витає над ліжком заспокійливою хмаринкою і заколисує недужу. Лікар радить класти їй холодні компреси на живіт і чоло. Цілий дім заспокоюється, свічки пригасають.

Уже не вперше і, певно, не востаннє жіночі справи так докучають каштеляновій. Важко когось у цьому винити — мабуть, то все через виховання панянок у маєтках, у задусі та без фізичних навантажень. Дівчата сидять, схилені над п’яльцями, і вишивають єпитрахилі. Їжа — важка, м’ясна. М’язи слабкі. Коссаковська до того ж любить подорожувати, цілі дні проводить у кареті, серед безугавного шуму й тряски. Нерви, вічні інтриги, політика. Бо хто ж така Катажина, як не посланниця Клеменса Браніцького? Вона відстоює саме його інтереси. І їй це вдається, бо в неї, кажуть, чоловіча душа. На її думку зважають. Але Дружбацька цієї чоловічості не бачить. Просто собі жінка, яка любить керувати. Висока, впевнена в собі, гучноголоса. А ще кажуть, що чоловік Коссаковської, непоказний коротун, є імпотентом. Коли до неї залицявся, то, певно, зіп’явся на мішок з грішми, щоб дорівнятися зростом.

Та навіть якщо їй не судилося мати дітей, вона аж ніяк не виглядає нещасливою. Пліткують, що вона під час сварок із чоловіком хапає його за пояс і ставить на камін, звідки він боїться злізти, от і стоїть там, змушений вислухати її до кінця. Спитаєте: чому така ставна жінка вибрала собі цього курдупеля? Мабуть, щоб зміцнити позиції родини, а це вже політика.

Вони удвох роздягали хвору, і з кожною наступною одежиною світові являлася вже не каштелянова Коссаковська, а істота на ім’я Катажина, а згодом вже й Кася, яка, стогнучи й плачучи, опадала на руки від слабкості. Лікар звелів класти їй між ноги компреси з чистого полотна і давати хворій багато пити, навіть змушувати її пити, зокрема відвар якоїсь кори. Якою ж худенькою здалася та жінка Дружбацькій, а худенькою — отже, й молоденькою, хоч їй уже коло тридцяти.

Коли хвора заснула, вони з Аґнєшкою зайнялися закривавленою одежею, великими плямами крові — почали від білизни та нижніх спідниць і закінчили синім плащем. Скільки ж тих кривавих плям набачишся за життя, — гадала собі Дружбацька.

Сукня в каштелянової гарна: щільний атлас, кремове тло, а на ньому — ріденькі червоні квіточки, дзвіночки з двома зеленими листками обабіч пелюсток. Візерунок радісний і легкий, пасує до ледь смаглявої шкіри власниці, до її темного волосся. Тепер плями крові залили веселі квіточки лиховісною хвилею. Нерівні обриси поглинули й знищили регулярність і лад. Неначе злі сили виринули на поверхню з якихось глибин.

У маєтках існує спеціальна наука — як виводити з тканин плями крові. З давніх-давен цього вчать майбутніх дружин і матерів. Це була б найважливіша дисципліна в жіночому університеті, якби такий колись постав. Пологи, менструація, війна, міжусобиці, напади, погроми — про все це нагадує кров, що завжди готова виринути з-під шкіри. Що робити з тим внутрішнім, що насмілилося показатися, яким лугом його змивати, яким оцтом споліскувати? Може, змочувати серветку слізьми й обережно протирати? Чи пробувати слиною? Простирадла, постіль, білизну, спідниці, сорочки, фартушки, чепчики, хустки, мереживні манжети, жабо, сурдути й корсети. Килими, дошки підлоги, бандажі, простирадла, мундири.

Коли лікар пішов, обидві жінки — Дружбацька й Аґнєшка — заснули біля ліжка, чи то навколішки, чи навсидячки; одна підперла голову рукою, так що її слід залишатиметься на щоці цілий вечір, друга зіщулилася в кріслі, опустивши голову на груди; від її подиху тонке мереживо довкола декольте похитується, наче водорості в теплому морі.

Почесний кінець столу в старости Лабенцького

Будинок старости нагадує замок. Кам’яний, оброслий мохом, він стоїть на старих підвалинах. Через те тут вогко. З великого каштана на подвір’ї опадають уже лискучі плоди, а слідом за ними летить пожовкле листя. Здається, ніби двір укриває красивий помаранчево-золотий килим. З просторого холу двері ведуть до скупо вмебльованих, зате пофарбованих у яскраві кольори покоїв зі щедро оздобленими стінами й стелями. Дубовий паркет начищений до блиску. Тривають приготування до зими: в сінях стоять кошики з яблуками, які помандрують до зимових покоїв, щоб там пахнути й чекати Різдва. На подвір’ї — рейвах і рух, це селяни привезли дрова і складають їх у стоси. Жінки вносять кошики з горіхами, Дружбацька не може надивуватися їхнім розмірам. Вона розлускала один і насолоджується його соковитою м’якою серцевиною, вивчаючи язиком легку гіркуватість шкірки. З кухні долинає запах повидла, що там смажиться.

Внизу повз неї проходить лікар, щось буркає під ніс і піднімається сходами. Вона вже знає, що той «сатурнічний», як його назвав староста, єврей, який вивчав медицину в Італії, мовчазний і неприсутній духом, користується великою повагою Лабенцького — той так довго перебував у Франції, що позбувся там деяких упереджень.

Вже ополудні наступного дня Коссаковська випила трохи бульйону, після чого звеліла підкласти їй подушки й подати папір, перо та чорнило.

Катажина Коссаковська з Потоцьких, дружина кам’янецького каштеляна, власниця численних сіл і містечок, палаців і дворів, належить до хижаків. Ті, навіть коли потрапляють у пастку, у сильце мисливця, миттєво зализують рани і знову йдуть у бій. У Коссаковської є тваринний інстинкт, як у вовчиці. Нічого з нею не трапиться. Хай краще Дружбацька подбає про себе. Хай подумає, якою вона є твариною… Живе завдяки отим хижакам, розважає їх, тішить жартами й присмішками. Вона — приручена пташка-плиска, яка гарно виспівує свої трелі, але досить, аби з вікна, розчахнутого грозою, війнув вітер, і її здмухне геть.

Ксьондз приходить пополудні, трохи зарано, на ньому — той самий плащ, через плече — торба, яка пасувала б радше якомусь мандрівному продавцеві, ніж духовній особі. Дружбацька вітає його вже з порога.

— Пробачте, отче декане, за ту мою нестриману поведінку. Певно, я повідривала вам ґудзики, — каже вона до нього, бере за лікоть і веде до вітальні, міркуючи, що з ним робити далі. Обід подаватимуть не раніше ніж за дві години.

— Та це simpliciter була така мить… Nolens volens я прислужився здоров’ю ясновельможної пані каштелянової.

Дружбацька вже звикла до дещо іншої мови в різних панських маєтках, тож ці латинські вставки її просто смішать. Вона пів життя провела в них як дама до товариства і секретарка. Потім вийшла заміж, народила доньок, а тепер, після смерті чоловіка й народження онуків, намагається якось давати собі раду біля доньок, чи поруч із пані Коссаковською, або ж складаючи комусь компанію. Радіє, що вона знову в магнатському маєтку, де стільки всього відбувається і вечорами читають поезію. Вона захопила з собою кілька збірок, але соромиться їх показувати. Мовчить. Слухає ксьондзові балачки й відчуває, як легко знаходить із ним спільну мову, попри ту латину. Виявляється, ксьондз недавно відвідував палац Дідушицьких у Цуцилівцях[19] і тепер намагається у себе в плебанії відтворити те, що там бачив. Утішений, розігрітий лікером, якого випив уже зо три чарки, радий, що його слухають, він розповідає.

Вчора послали по каштеляна Коссаковського до Кам’янця, і тепер його всі очікують з хвилини на хвилину. Мабуть, приїде вранці, а може, вже вночі.

За столом сидять мешканці та гості дому, постійні й тимчасові. Найменш важливі — наприкінці столу, куди білосніжні скатертини не сягають. З-поміж мешканців тут сидить дядько господаря, який звертається до всіх «мосьпане» та «мосьпані». Є також управитель маєтків, несміливий вусатий чоловік гарної постави, а ще — вельми освічений отець-бернардин Ґаудентій Пікульський, який колись навчав релігії дітей Лабенцьких. На нього відразу напосідає ксьондз Хмельовський і відводить в куток кімнати, щоб показати єврейську книжку.

— Ми помінялися, я дав йому свої «Нові Атени», а він мені — Зогар, — каже гордо ксьондз Хмельовський і виймає із сумки книжку. — У мене прохання, — продовжує він обережно, — чи не могли б ви, якщо знайдеться вільна хвилинка, те і се мені звідти переказати?..

Пікульський розглядає книжку, розгортає її з останньої сторінки й читає, ворушачи губами.

— Ніякий це не Зогар, — каже він.

— Як це? — не розуміє ксьондз Хмельовський.

— Шор втулив вам, отче, якісь єврейські казки, — він пересуває пальцем уздовж рядків незрозумілих літер, — «Око Якова». Так вони називаються, це такі оповідки для простолюду.

— От уже той старий Шорисько, — ксьондз розчаровано хитає головою. — Певно, помилився. Що ж, мабуть, я й тут знайду трохи якоїсь мудрості. Якщо мені хтось перекладе…

Староста Лабенцький дає знак рукою, і двоє слуг вносять тацю з лікером, маленькі келишки й тарілочку з тонко нарізаними хлібними шкоринками. Хто хоче, може собі таким чином розпалити апетит, бо обід буде важким і ситним. Спершу — суп, далі — порізана нерівними скибками варена яловичина та інше м’ясо: теляча печеня, дичина й курятина; до того — варена морква, капуста з грудинкою, миски з масною кашею.

Ксьондз Пікульський за столом нахиляється до ксьондза Бенедикта і каже впівголоса:

— Зайдіть до мене, отче, у мене є єврейські книжки латиною, та й з гебрайською можу допомогти. Нащо одразу до євреїв ходити?

— Ти ж сам мені, сину, радив, — дещо роздратовано відказує Хмельовський.

— Та ж я жартома. Чи я знав, що ви справді підете?

Дружбацька їсть стримано, яловичина стрягне їй у зубах, а зубочисток щось не видно. Колупає курятину з рисом і глипає на двох молодих служниць, мабуть, ще недосвідчених, бо кривляються одна до одної через стіл, гадаючи, що гості, зайняті їжею, нічого не помітять.

Коссаковська наче недужа, але велить своє ложе в кутку покою обставити свічками і подати їй рису та курятини. А на додачу просить угорського вина.

— Отже, вашмосте, найгірше за вами, якщо кортить вина, — каже Лабенцький з ледь відчутною іронією. Він усе не може пробачити, що не поїхав на карти. — Vous permettez?[20]

Лабенцький встає, щоб із дещо надмірною церемонністю долити каштеляновій вина:

— За ваше здоров’я.

— А я маю випити за здоров’я того доктора, що поставив мене на ноги своєю мікстурою, — каже Коссаковська і робить великий ковток.

— C’est un homme rare[21], — каже господар. — Дуже освічений єврей, хоч позбавити мене подагри йому не вдається. Вчився в Італії. Кажуть, голкою знімає з ока більмо й повертає зір. Так було з однією зі шляхтянок неподалік, яка зараз вишиває найтоншою гладдю.

Коссаковська знов озивається зі свого кутка. Вона вже поїла і лежить на подушках, дещо бліда. Її обличчя, освітлене нерівним полум’ям свічок, наче викривлене якоюсь гримасою:

— Зараз повно євреїв усюди, ще трохи, і з’їдять нас із тельбухами, — каже вона. — Панам не хочеться працювати і дбати про маєтки, то й здають їх в оренду євреям, а самі гуляють у столиці. Не встигнеш моргнути, а тут уже єврей мито за міст збирає, тут — маєтком керує, тут — взуття й одяг шиє, усе ремесло в його руках.

Розмови за обідом сходять на економіку, яка тут, на Поділлі, завжди кульгала, хоч землі багаті. Тут міг би бути квітучий край. Ті поташ, селітра, мед. Віск, лій, полотно. Тютюн, шкіри, худоба — стільки того є, і нема кому збувати. А все чому? — питає Лабенцький. Бо Дністер мілкий, посічений порогами, дороги паскудні, навесні, як розтануть сніги, взагалі не проїдеш. Як торгувати, якщо кордон безкарно переходять турецькі банди й грабують подорожніх, так що доводиться мандрувати зі зброєю, винаймати охорону?

— У кого на це є гроші? — скаржиться Лабенцький і мріє, щоб було, як у інших краях: щоб торгівля квітнула і багатство людське примножувалося. Як у Франції — а земля ж там нічим не краща і ріки не повноводніші. Коссаковська каже, що в усьому винні пани, які платять селянам горілкою, а не грішми.

— А чи ви, пані, знаєте, що в Потоцьких у селян вже стільки днів панщини, що вони на своєму хазяйстві можуть працювати лише по суботах і неділях?

— У нас вони і в п’ятницю вільні, — відхрещується Коссаковська. — Та й працюють вони кепсько. Половину врожаю віддаємо робітникам, щоб вони зібрали другу половину, але й ці щедрі дари неба пропадають. У мого брата досі стоять велетенські стоги, їх жере хробачня, і ніяк неможливо їх продати.

— Того, хто вигадав збіжжя переробляти на горілку, треба озолотити, — каже Лабенцький і виймає серветку з-за коміра, даючи знак, що за добрим звичаєм час перейти на люлечку до бібліотеки. — Тепер цілі галони горілки їдуть возами на другий берег Дністра. Коран, щоправда, забороняє пити вино, але про горілку нічого не каже. Зрештою, поруч — земля молдавського господаря, а там християни можуть смакувати трунки досхочу… — Лабенцький сміється, показуючи пожовклі від тютюну зуби.

Староста Лабенцький — чоловік непростий. У бібліотеці на видному місці лежить його книжка «Інструкції для молодих панів Його Милістю Паном De la Chetardie Кавалером у війську а такоже на Дворі Королівськім у Франції вельми заслуженим описані, а тут коротко зібрані, в которих молодий Пан питає і научається відповідей. При останніх Школах Львівських Vale Вельможним Паном Шимоном Лабенцьким Старостою Рогатинським на пам’ятку своїм другам оставлені і до друку подані».

Коли Дружбацька чемно питає його, про що ж ця книжка, виявляється, що то — хронологія найважливіших воєнних баталій, до того ж, як випливає з довгих пояснень Лабенцького, більшою мірою переклад, ніж оригінальний твір. Чого, правду кажучи, не видно з назви.

Потім усі присутні в курильні — включно з дамами, бо обидві — пристрасні курці, — мусять вислухати, як староста Лабенцький виголошував урочисту промову на відкритті бібліотеки Залуських.

Коли старосту викликають, бо прийшов лікар, щоб виконати процедури, розмова повертає в бік Дружбацької і Коссаковська нагадує, що вона — поетка. Отець декан чемно дивується й тут-таки ласо простягає руку по книжечку. Друковані сторінки викликають у нього якусь мимовільну реакцію: схопити і не випускати, доки очі не проглянуть, хоча б побіжно, все від початку до кінця.

— Це рими, — каже він розчаровано, але тут-таки отямлюється й повагом хитає головою. «Зібрання ритмів духовних, панегіричних, моральних і світових…» Йому не подобається, що це вірші, він їх не розуміє, але проймається повагою, коли бачить, що це видали брати Залуські.

З-за прочинених дверей долинає голос старости, несподівано м’який і покірливий:

— Ашере, золотий, та болячка мені життя псує, болить палець, зроби ж щось із цим, дорогенький мій.

І одразу озивається інший голос, низький, з єврейським акцентом:

— Я вас, ваша милосте, відмовлюся лікувати. Ви обіцяли не пити вина й не їсти м’яса, особливо червоного. От не слухаєте лікаря, то й болить, і далі болітиме. Силою я вас не лікуватиму.

— Ну ж, не ображайся. Це мої пальці, а не твої. От же чортів доктор… — голос глухне вдалині, мабуть, ті двоє пішли кудись углиб дому.

3

Про Ашера Рубіна та його похмурі думки

Ашер Рубін виходить з дому старости і крокує в бік ринку. Небо ввечері розпогодилося, і на ньому сяє мільйон зірок, але їхнє світло холодне, воно ллється на землю — на це місто — приморозком, першим цієї осені. Рубін підбирає поли свого чорного вовняного плаща і кутається в нього щільніше — високий і худий, він схожий зараз на тонку вертикальну риску. У місті тихо й холодно. Несміливі вогники блимають у вікнах, їх ледь видно, вони здаються міражем, їх можна легко сплутати зі слідом сонця на сітківці ока, який залишився там з погідніших днів і тепер відблискує на всіх предметах, що постають перед зором. Рубіна дуже цікавить те, що ми бачимо під повіками, йому кортить знати, звідки воно береться. Із забруднень на очному яблуку? А може, око — це щось на кшталт чарівного ліхтаря, що його він бачив у Італії?

Думка про те, що все ним зараз бачене, — темрява, подірявлена крихітними зірками над Рогатином, обриси маленьких перехняблених будинків, масивне тіло замку і гострий шпиль костелу, невиразні світла, журавель на криниці, зухвало, наче на знак протесту здійнятий до неба, — а може, й те, що він чує, — шум води десь унизу і тихе шарудіння підмерзлого листя, — походить із його голови, викликає в нього збуджений трем. А що, коли ми це все собі лише уявляємо? І кожен бачить інакше? Чи зелений колір для всіх є однаково зеленим? А може, «зелений» — то лише назва, якою ми, наче фарбою, вкриваємо цілком різні відчуття і так спілкуємося, хоч кожен насправді бачить своє? Як можливо це перевірити? І що буде, якщо насправді   р о з п л ю щ и т и   очі? Якщо якимось дивом   п о б а ч и т и   те, що нас дійсно оточує? І що воно таке?

Ашера часто навідують такі думки, і в ці миті його охоплює страх.

Починають гавкати пси, чути збуджені чоловічі голоси, крики — це, мабуть, біля заїзду на ринку. Лікар входить у єврейський квартал, праворуч — великий темний обрис синагоги. Зісподу, від ріки, чути запах води. Ринок розділяє дві групи рогатинських євреїв, які ворогують між собою.

На кого вони чекають? — думає собі Ашер. Хто має прийти і врятувати світ?

Чекають і ті, й інші. Одні, вірні Талмудові, тісняться у кількох будинках, наче в оточеній фортеці. Інші — єретики, розкольники; до них Ашер у глибині серця відчуває ще більшу неприязнь. Вони занурені в містичні байки, забобонні, примітивні, обвішані амулетами, з хитрою таємничою посмішкою, як у старого Шора. Ті вірять у Месію зболеного, зіштовхнутого на саме дно, бо лише звідти можна піднятися на висоти. Вірять у Месію-жебрака, який уже прийшов майже сто років тому. Світ уже врятований, хоч на перший погляд цього й не видно, а ті, що це знають, покликаються на Ісаю. Вони зневажають шабат і чинять перелюб; ці гріхи для одних незрозумілі, для інших — банальні, так що не варто забивати ними голову. Їхні будинки в горішній частині ринку туляться так щільно один до одного, що здається, ніби їхні фасади зливаються в один солідарний і міцний стрій, наче кордон.

Саме туди йде Ашер.

Але й рогатинський рабин, ласий деспот, вічно зайнятий розплутуванням якихось дрібних і абсурдних справ, часто кличе його на протилежний бік. Наче й не надто поважає Ашера, бо той зрідка ходить до синагоги і вдягається не по-єврейському, а якось так, ні вашим, ні нашим, у чорне, у скромний сурдут, і носить старий італійський капелюх, за яким усі його в містечку впізнають. У рабина вдома — хворий хлопчик із покорченими ногами, і Ашер не знає, як йому допомогти. Правду кажучи, бажає йому смерті, щоб те невинне дитяче страждання швидше скінчилося. Лише через того хлопчика трохи співчуває рабинові, бо чоловік він суєтний і легкодухий.

Ашер певен: рабинові хотілося б, щоб Месія був царем на білому коні, що в’їжджає до Єрусалима в золотих обладунках, може, і з військом, що допоможе йому перебрати владу й запровадити на світі остаточний лад. Щоб був схожим на якогось славетного генерала. Він позбавить влади сильних світу сього, всі народи скоряться йому без опору, королі платитимуть йому данину, а над рікою Самбатіон він зустріне десять заблуканих племен Ізраїлевих. Єрусалимський храм уже готовісінький буде спущено з неба, і того самого дня воскреснуть ті, що померли в Землі Ізраїля. Ашер всміхається до себе, згадавши, що ті, кому судилося померти поза Святою землею, мають воскреснути лише чотириста років по тому. Дитиною він вірив у таке, хоч йому це здавалося жорстокою несправедливістю.

Перші та другі звинувачують одні одних у найтяжчих гріхах і ведуть підступну війну. І ті, й інші жалюгідні, — міркує собі Ашер. Власне кажучи, він мізантроп. Аж дивно, що він став лікарем. Люди його дратують і засмучують.

Що ж до гріхів, він знає про них більше, ніж інші. Адже всі гріхи записані на людській шкірі, як на пергаменті. В усіх той пергамент більш-менш схожий, та й самі гріхи в усіх — наче дві краплі води.

Бджолиний вулик, або дім і родина рогатинських Шорів

У домі Шорів на ринку, а також у ще кількох будинках — адже родина Шорів численна й розгалужена — тривають приготування до весілля. Одружується один із синів.

В Еліші їх п’ятеро, а ще донька, найстарша. Перший із синів — Саломон, йому вже тридцять, він схожий на батька, розважливий і мовчазний. На нього можна покластися, тож він користується великою повагою. Його дружина, яку кличуть Хайкеле, на відміну від великої Хаї, сестри Саломона, саме чекає ще одну дитину. Вона походить із Валахії, її врода зачаровує навіть зараз, коли вона вагітна. Хайкеле складає смішні пісеньки, які сама й співає. Пише також оповідки для жінок. Двадцятивосьмирічний Натан із відкритим, щирим обличчям спритно торгує з турками, він постійно в мандрах; весь час веде якісь справи, хоч мало хто знає, які саме. Зрідка буває в Рогатині, але на весілля приїхав. Його дружина, вишукано й пишно одягнена дама з Литви, дивиться на рогатинську родину зверхньо. У неї густе волосся, вкладене у високу зачіску, і приталена сукня. Це їхній екіпаж стоїть у дворі. Наступний — Єгуда, енергійний і дотепний. З ним буває клопітно, бо годі вгамувати його буйну натуру. Вдягається він на польський манір, носить шаблю. Брати кажуть на нього «козак». У нього є ґешефт у Кам’янці — він постачає все необхідне у фортецю, що дає йому непоганий прибуток. Його дружина померла нещодавно під час пологів, та й дитина не вижила. Від цього шлюбу в нього двоє дітлахів. Видно, що вже роззирається за новою парою, а весілля — чудова для цього нагода. Йому подобається найстарша донька Моше з Підгайців, їй чотирнадцять — якраз хороший вік для заміжжя. Сам же Моше — поважний чоловік, дуже вчений, займається кабалою, знає напам’ять цілий Зогар і вміє «прозирати таїну», хай що це означало б для Єгуди. Для нього це, щиро кажучи, не так важливо, як врода та розум дівчини, якій батько-кабаліст дав ім’я Малка — цариця. Наймолодшому синові Шора, Вольфові, зараз вісім. Його широке радісне обличчя всіяне ластовинням; весь час біля батька.

Наречений же — це саме той Ісаак, якого Хмельовський охрестив Єремією. Йому шістнадцять років, і мало того, що він високий і незграбний, то ще й має аж надто багато особливих прикмет. Його майбутня дружина Фрейна походить із Лянцкоруня[22] — це родичка Гірша, лянцкорунського рабина, чоловіка Хаї, доньки Еліші Шора. Всі тут, у цьому низькому, але розбудованому і заплутаному домі, є великою родиною, всіх сполучають кровні зв’язки, ділові інтереси, позички та борги.

Ашер Рубін буває тут досить часто. Його кличуть до дітей, а часто й до Хаї. У неї вічно якісь незрозумілі болячки, з якими він нічого не може вдіяти, хіба що сидіти й розмовлати з нею. Чесно кажучи, він любить ті відвідини Хаї. Це єдина річ, про яку він міг би так сказати. І саме Хая наполягає, щоб його кликати, бо ніхто в цьому домі не вірить у жодну медицину. Отак вони розмовляють, а потім болячка минає. Часом йому здається, що вона — наче той тритон, який прибирає собі різних кольорів, щоб сховатися від нападника чи здатися чимось іншим. То у Хаї висипка, то вона чомусь дихати не може, то з носа йде кров. Усі вважають, що то через духів, дибуків, демонів або балакабенів, тобто кульгавих істот із підземного світу, які стережуть скарби. Ії хвороба — це завжди знак, що от-от почнеться пророкування. Тоді Ашера відсилають геть. Він більше їм не потрібний.

Ашер думає собі весело, що у Шорів чоловіки роблять ґешефти, а жінки пророкують. Кожна друга — пророчиця. І подумати лише: сьогодні у своїй берлінській газеті він прочитав, що в далекій Америці довели, що блискавка — то електричне явище і за допомогою звичайного дроту можна вберегтися від Божого гніву.

Але сюди такі знання не доходять.

Тепер, одружившись, Хая переїхала до чоловіка, але часто тут буває. Її видали заміж за рабина з Лянцкоруня, свою людину, батькового приятеля, значно від неї старшого, з яким у Хаї вже є двоє дітей. Батько і зять схожі як дві краплі води: обидва бородаті, сиві, з запалими щоками, в яких ховається тінь низької кімнати, де вони здебільшого сидять. Цю тінь на обличчі вони носять повсякчас.

Пророкуючи, Хая впадає в транс: грається невеликими фігурками з хліба чи глини, які розставляє на власноручно намальованій таблиці. І починає провіщати майбутнє. Потрібен батько, який наближає вухо до її губ, так близько, що здається, ніби дівчина його лиже, і слухає із заплющеними очима. Потім перекладає почуте з мови духів на людську мову. Багато речей відповідають дійсності, деякі — ні. Ашер Рубін не знає, як це пояснити, не знає, що то за хвороба. А оскільки не знає, йому стає неприємно, і він намагається про це не думати. Вони все говорять і говорять про ту ворожбу: що то іббур, тобто що в неї вселяється добрий святий дух і дає їй знання, яке звичайним людям заказане. Ашер часом просто пускає їй кров, при цьому намагаючись не дивитися їй в очі. Вірить, що ця процедура її очищує, тиск у жилах падає, і кров не вдаряє в мозок. Хаю в родині поважають не менше, ніж її батька.

Проте цього разу Ашера Рубіна викликали до старої на смертному ложі, яка приїхала на весілля. Дорогою вона так виснажилася, що її мусили покласти в ліжко; побоюються, що вона може померти в розпал весілля. Тож сьогодні Ашер, мабуть, не побачить Хаї.

Входить брудним темним подвір’ям, на якому головами вниз висять свіжо зарізані гуси, що їх годували ціле літо. Проходить вузькими сінями, вчуваючи запах смажених котлет і цибулі, чуючи, як десь у ступі товчуть перець. Жінки гомонять у кухні, звідти в холодне повітря виходить пара від страв, що готуються, а разом із нею — запахи оцту, мускатного горіха, лаврового листу, а також нудотно-солодкий дух свіжого м’яса. Осіннє повітря від цього здається ще холоднішим і неприємнішим.

Чоловіки за дерев’яною стіною розмовляють якось нервово, немов сваряться, — чути їхні голоси, доходять запахи воску й сирості, що ними просякнула їхня одежа, їх повно тут, дім аж тріщить.

Повз Ашера пробігають діти; малеча не звертає на нього уваги, збуджена передчуттям свята. Ашер Рубін проходить через друге подвір’я, скупо освітлене єдиним смолоскипом; там стоїть кінь, запряжений у віз. Хтось, кого Рубін не бачить у темряві, вивантажує з воза мішки і заносить їх до комори. За мить Ашер помічає його обличчя й мимоволі здригається — це той втікач, селянин, якого старий Шор витягнув узимку із замету, ледь живого, з відмороженим обличчям.

На порозі зіштовхується з ледь підхмеленим Єгудою, якого ціла родина кличе Лейбе. Зрештою, він і сам зветься не Рубін, а Ашер бен Леві. Але зараз, у темряві й тисняві, імена здаються чимось невиразним, мінливим, неважливим. Зрештою, не так уже й довго ми всі їх носитимемо. Єгуда мовчки веде його вглиб дому і відчиняє двері до невеликої кімнати, де працюють молоді жінки, а в ліжку біля печі лежить на подушках сухорлява стара. Жінки відриваються від роботи, вітають його погідним гамором і з цікавістю нахиляються над ліжком, щоб подивитися, як він обстежуватиме Єнту.

Вона дрібна й худа, наче стара курка, тіло її в’яле. Випукла пташина грудна клітка здіймається й опадає, наче в дитини. Напіврозтулені тонкі вуста западаються всередину. Але темні очі уважно стежать за рухами лікаря. Коли, прогнавши допитливих, він піднімає покривало, бачить усю її постать, маленьку, наче дитячу, з руками, обв’язаними різними мотузочками й ремінцями. Її обгорнули вовчими шкурами по саму шию. Вірять, що вовча шкура гріє і повертає сили.

Кому спало на думку волочити сюди цю стару, в якій залишилася жменька життя? — думає Ашер. Вона схожа на старий висушений гриб, у неї брунатне поморщене обличчя, а світло ще жорстокіше різьбить на ньому зморшки й западини, так що воно поступово перестає скидатися на людське. Ашерові здається: ще мить, і воно перетвориться на якийсь витвір природи — кору дерева, камінь, сучкувате поліно.

Помітно, що про стару тут дбають. Еліша Шор розповів Ашерові, що його дідусь, Зальман Нафталі Шор, той самий автор славетної книги «Тевуат Шор», та батько Єнти були братами. Не дивно, що й вона приїхала на весілля родича, якщо тут будуть кузини з Моравії та далекого Любліна. Ашер присідає біля низького ліжка і відчуває солоний запах людського поту, а ще — він замислюється на мить, шукаючи потрібне означення, — запах дитини. Люди в її віці починають пахнути як діти. Він знає: ця жінка не хвора, вона просто помирає. Старанно оглядає її і не бачить нічого, крім старості. Її серце б’ється нерівно і слабко, наче втомилося. Шкіра в неї тонка, як пергамент. Очі склянисті, впалі. Скроні також — а це знак близької смерті. З-під ледь розстебнутої під шиєю сорочки визирають якісь шнурочки й вузлики. Він торкається її затиснутого кулака, той якусь мить опирається, а потім, наче засоромлений, розквітає перед ним, немов засохла троянда пустелі. У долоні лежить клаптик шовку, густо списаний літерами: ץייש.

Ашерові здається, що та стара всміхається до нього беззубим ротом; її темні бездонні очі відбивають полум’я свічок, і це виглядає так, наче те світло доходить звідкись іздалеку, з глибин, що криються в людині.

— Що з нею? — питає Еліша, несподівано входячи до тісної кімнатки.

Ашер поволі підіймається і дивиться на його стривожене обличчя.

— Та що? Вона помирає. Не діжде весілля.

При цьому Ашерове обличчя прибирає промовистого виразу: навіщо було тягти її сюди в такому стані?

Еліша хапає його за лікоть і відводить набік.

— У тебе є ті твої методи, яких ми не знаємо. Допоможи нам, Ашере. М’ясо вже порубане, морква почищена. В мисках мокнуть родзинки, жінки патрають коропів. Ти бачив, скільки приїхало гостей?

— Її серце ледь б’ється, — каже Рубін. — Я нічого не вдію. Не треба було брати її з собою в подорож.

Він обережно вивільняє свій лікоть з руки Шора й рушає до виходу.

Ашер Рубін вважає, що більшість людей — дурні, і саме через дурість у світі стільки смутку. Це не гріх і не вроджена людська риса, це — хибний погляд на світ, помилкова оцінка того, що бачать очі. Внаслідок цього люди споглядають кожну річ наче відокремлено від усіх інших. Правдива мудрість — то мистецтво поєднувати все з усім, тільки тоді можна добачити справжні форми речей.

Йому тридцять п’ять, але виглядає він значно старшим. Останніми роками він згорбився і геть посивів. А мав же волосся чорне, як воронове крило. Та й із зубами клопіт. Іноді ще, коли вогко, пухнуть суглоби пальців. Він хворобливий, мусить дбати про себе. Йому вдалося уникнути одруження. Його наречена померла, поки він учився. Майже не знав її, тож особливо й не засмутився. Зате йому дали спокій.

Народився він у Литві. Був здібним хлопцем, тож родина вирішила послати його на навчання за кордон. Вирушив до Італії, але студій так і не закінчив. Його вчепилася якась болячка. Ледь вистачило сил, аби дістатися до Рогатина, де його дядько Анчель Лінднер шив ризи православним попам і був досить заможним, аби прихистити його в себе. Тут він дещо очуняв. І хоча кілька років вивчав медицину, так і не зміг визначити, що в нього була за хвороба. Безсилля, безсилля. Таке, що годі було поворухнути рукою, годі розклепити очі. Тітка кілька разів на день змащувала йому повіки овечим жиром із травами; так він поволі вертався до тями. Знання, здобуті в італійському університеті, поступово пригадувалися, і небавом він сам почав лікувати людей. Тепер йому це цілком непогано вдається. Але в Рогатині йому тісно — він тут наче комаха, навіки ув’язнена в краплі живиці.

У бет-мідраші

У бет-мідраші[23]

Еліша Шор, який через густу бороду схожий на патріарха, тримає онуку на руках і носом лоскоче її животик. Дівчинка весело сміється, розтуляючи ще беззубий ротик. Відкидає голівку назад, і її сміх наповнює кімнату. Нагадує голубине воркування. Потім з пелюшок починають падати на підлогу краплі, і дідусь чимдуж віддає дитину її матері Хаї. Хая передає її іншим жінкам, і мала зникає десь у надрах дому. Стежинка сечі позначає її шлях на вичовганих дошках підлоги.

Шор мусить вийти з дому в прохолодний жовтневий полудень, аби перейти до сусіднього будинку, де міститься бет-мідраш і звідки, як і зазвичай, долинає гамір чоловічих голосів: здається, ніби це якийсь базар, а не місце, де студіюють святі книги. Шор прямує до дітей, які вчаться тут грамоти. У родині багато дітей; в самого Шора уже дев’ятеро онуків. На його думку, надмірної волі дітям давати не можна. До обіду — наука, читання й молитва. Потім — робота в крамниці, допомога вдома й навчання практичних речей, як-от ведення рахунків чи ділова кореспонденція. А ще — догляд за кіньми, рубання дров і складання їх у акуратні стоси, дрібний ремонт домашнього начиння. Все це колись їм стане в пригоді. Людина мусить бути самодостатньою, вміти всього потроху. І щось одне — краще за інших. Те, що дозволить вижити. Треба стежити, до чого дитина хилиться серцем — тоді помилки не буде. Дозволяє Еліша вчитися й дівчаткам, щоправда, не всім і не разом із хлопцями. У нього соколине око, він бачить дітей наскрізь і одразу знає, з кого буде кмітлива учениця. На менш здібних і легковажних шкода часу, хай краще будуть вірними дружинами і народять багато дітей.

Дітей у бет-мідраші одинадцятеро, майже всі — його онуки.

Самому Еліші невдовзі виповниться шістдесят. Він сухорлявий, жилавий та імпульсивний. Хлопці, чекаючи вчителя, знають, що зараз прийде дідусь, щоб усе проконтролювати. Старий Шор робить це щодня — за умови, що він у Рогатині, а не мандрує у своїх торгових справах.

Приходить він і сьогодні. Крокує швидко, як завжди, на його чолі — дві вертикальні зморшки, що додає йому суворості. Але він не збирається лякати дітей. Стежить, аби не забути до них усміхнутися. Спершу дивиться на кожного з дітей зокрема — з насилу приховуваною ніжністю. Звертається до них хрипкуватим голосом, дещо приглушеним, як сурдиною, і виймає з кишені кілька великих горіхів. Вони справді велетенські, завбільшки з абрикоси. Тримає їх у жменях і підсуває хлопчикам під ніс. Вони дивляться з цікавістю, мабуть, гадають, що він зараз ці горіхи їм роздасть, але їх чекає розчарування. Старий бере один горіх і, стиснувши його дужою кістлявою рукою, розлускує. Потім показує його хлопчикові, що стоїть скраю, — це Лейбко, син Натана.

— Що це?

— Горіх, — упевнено відповідає Лейбко.

— З чого він складається? — тепер він підсуває горіх наступному хлопцеві, Шломо. Той уже не такий певний. Він дивиться на дідуся й моргає:

— Зі шкаралупи і ядра.

Еліша Шор задоволений. На очах у хлопчиків він виймає ядро горіха і їсть його, задоволено заплющивши очі й плямкаючи. Це дивно. Малий Ізраель з останньої лави починає сміятися з дідуся — той так смішно закочує очі.

— Е, це надто просто, — несподівано серйозно каже Еліша Шломо. — Поглянь: ось тут іще перетинка всередині та плівочка, що вкриває ядро.

Він обіймає їх усіх і підводить ближче, щоб вони придивилися до горіха.

— Погляньте-но уважніше.

Усе це — задля того, щоб пояснити хлопчикам, що з Торою все точнісінько так само. Шкаралуща — це горішній шар Тори, прості оповідки, описи подій. Далі — глибше. Діти пишуть на своїх табличках чотири літери: пей, реш, далет, шин. Коли літери готові, Шор велить їм прочитати написане: кожну літеру окремо і всі разом.

Шломо декламує віршик, але, здається, нічого в ньому не розуміє.

— П, пшат, — це сенс дослівний. Р, ремез — сенс переносний. Д, драш — те, що кажуть книжники. С, сод — сенс містичний.

На слові «містичний» він починає заїкатися, як його матір. Як же він схожий на Хаю, зворушено думає Еліша. Це спостереження його тішить, усі ці діти — його кровинки, в кожному є його частинка; він — наче поліно, яке рубають, і з нього летять тріски.

— Як звуться чотири ріки, що витікають з Едему? — питає він іншого хлопчика з великими відстовбурченими вухами і худорлявим обличчям. Це Гілель, онук його сестри. Він відповідає на одному подиху: Фісон, Ґіхон, Гіддекель і Євфрат.

Входить Берек Сметанкес, учитель, і бачить сцену, яка гріє серце. Еліша Шор стоїть серед учнів і розповідає. Вчитель мило всміхається, щоб сподобатися старому, закочує очі. У нього дуже світла шкіра і майже біле волосся — звідти і його прізвисько. Чесно кажучи, він панічно боїться цього худорлявого старого і не знає нікого, хто його не боявся б. Може, хіба що обидві Хаї, велика й мала — донька й невістка. Ті собі крутять старим, як їм заманеться.

— Було колись четверо великих мудреців: бен Асаї, бен Сома, Еліша бен Абуя та ребе Акіба, — починає оповідь старий. — Один за одним увійшли вони до раю. Бен Асаї побачив і помер.

Еліша Шор робить драматичну паузу і, звівши догори брови, спостерігає, яке враження справили його слова. Малий Гілель аж відкрив рота від подиву.

— Що це означає? — питає Шор, але ніхто з хлопчиків, ясна річ, не відповідає, тож старий піднімає палець і закінчує:

— А це означає, що він увійшов у ріку Фісон, назву якої тлумачать так: «вуста, що навчаються дослівного сенсу».

Шор випрямляє другий палець і каже:

— Бен Сома побачив і збожеволів. — Старий корчить гримасу, і діти хихочуть. — А це що означає? Означає, що ввійшов він у ріку Ґіхон, назва якої мовить: «людина, що бачить лише сенс алегоричний».

Він знає, що діти небагато розуміють із його слів. Байдуже. Головне, щоб вивчили це напам’ять. Згодом зрозуміють.

— Еліша бен Абуя, — продовжує він, — поглянув і став відступником. Це означає, що він увійшов у ріку Гіддекель і заплутався серед безлічі можливих тлумачень.

Тепер він трьома пальцями вказує на малого Ізраеля, який починає крутитися.

— І лише рабі Акіба ввійшов до раю і повернувся щасливо. Бо він занурився у води Євфрату і збагнув найглибший містичний сенс. Отакими є чотири шляхи читання і розуміння.

Діти ласо поглядають на горіхи, розкладені перед ними на столі. Дідусь розлускує їх руками і роздає хлопчикам. Дивиться, як вони з’їдають їх до останньої крихти. Потім виходить, його обличчя знову стає суворим, усмішка зникає, і лабіринтами свого дому, схожого на вулик, він прямує до Єнти.

Єнта, або невдалий час для смерті

Єнту привіз з Королівки її онук Ізраель із дружиною Соблею — їх також запросили на весілля. Вони теж «свої», чужих тут немає. Живуть далеко одне від одного, але намагаються не розлучатись надовго.

Тепер уже шкодують, що вирішили везти її сюди. Ніхто й не пам’ятає, чия то була ідея. Бабуня хотіла — велике діло. Вони завжди її боялися, вона керувала всіма в домі. Зробити щось їй наперекір було неможливо. Тепер вони тремтять від думки, що бабуня помре в домі Шорів, до того ж напередодні весілля — це назавжди ляже тінню на життя наречених. Коли вони сідали в Королівці до критого тканиною воза, що його винайняли спільно з іншими гістьми, Єнта була цілком здоровою й навіть самотужки видряпалася на сидіння. Потім попросила тютюну, і так вони собі їхали, співаючи, а потім, утомившись, задрімали. Вона дивилася з-під брудного й пошарпаного полотняного накриття, як цілий світ зостається позаду і вкладається в геометрію доріг, меж, дерев та обрію.

Їхали два дні, на возі страшенно трясло, але стара Єнта трималася мужньо. Заночували в родичів у Бучачі й на світанку наступного дня рушили далі. Дорогою потрапили в такий туман, що всім гостям стало незатишно. І саме тоді Єнта почала постогнувати, наче домагалася уваги. Туман — це каламутна вода, в ній гніздяться різні сили, які баламутять розум людям і тваринам. Хто може пообіцяти, що кінь не збочить з дороги і не заведе їх на стрімкий берег ріки, звідки вони зірвуться вниз? Або що ними не заволодіють якісь невиразні й недобрі сили? Або що не розчахнеться дорогою вхід до печери, в якій тримають скарби підземні карлики — потворні й багаті? Можливо, з того страху бабуня й заслабнула.

Опівдні туман розвіявся, і вони побачили попереду величезний приголомшливий силует замку в Підгайцях — порожнього й занедбаного. Над ним кружляли зграї ворон, які раз у раз зривалися з проваленого даху. Туман сахався їхнього пронизливого крику, який відлунював між мурами. Ізраель та його дружина — старші на возі — вирішили зробити привал. Зупинилися край дороги, щоб перепочити, вийняли булки, фрукти та воду, але бабуня вже нічого не їла. Лише випила кілька крапель.

Коли пізно вночі доїхали нарешті до Рогатина, вона вже не трималася на ногах, заточувалася, і довелося кликати чоловіків, щоб допомогли перенести її до будинку. Зрештою, вистачило одного. Бо скільки важила стара Єнта? Не більше, ніж худа коза.

Еліша Шор не на жарт стривожився через тітку, наказав м’яко постелити їй у невеликій кімнаті й звелів жінкам про неї дбати. Пополудні пішов до неї — і ось вони про щось там шепочуться, як завжди. Вони знайомі ціле життя.

Еліша дивиться на неї стривожено. Єнта розуміє, у чому річ:

— Невдалий час, правда ж?

Еліша мовчить. Єнта лагідно мружить очі.

— Хіба буває вдалий час для смерті? — врешті каже по-філософському Еліша.

Єнта каже, що зачекає, доки розійдеться той весільний натовп, від чийого подиху пітніють шибки, а в кімнатах стоїть задуха. Потерпить, доки гості поїдуть додому, натанцювавшись і напившись, доки підметуть підлоги й помиють посуд. Еліша все дивиться на неї — здається, турботливо, але думками він далеко звідси.

Єнта ніколи не любила Елішу Шора. Ця людина — наче дім із багатьма кімнатами. В одній те, в іншій се. Зовні — немовби один-єдиний дім, а всередині — різнобій. Ніколи не відомо, чого від нього чекати. І ще: Еліша Шор вічно нещасливий. Йому завжди чогось бракує, завше він тужить за чимось, що мають інші, або навпаки — має те, чого бракує іншим, але йому воно не потрібне. Тому він безугавно кривиться і нарікає.

Оскільки Єнта тут найстарша, кожен, хто приїжджає на весілля, одразу йде з нею привітатися. В її кімнатці наприкінці лабіринту — весь час гості. Щоб до неї дістатися, треба минути подвір’я і ввійти до наступного дому, що сусідить із кладовищем. Діти зазирають до неї крізь шпарини в стінах, якраз час ущільнити їх на зиму. Хая довго сидить у неї. Єнта кладе її долоні собі на обличчя, торкається її очей, вуст і щік — діти це бачили. Гладить її по голові. Хая приносить їй всілякі смаколики, поїть курячим бульйоном, додає ложку гусячого смальцю, і тоді Єнта довго і задоволено плямкає, облизує тонкі сухі губи, але сил, що їх додає смалець, усе одно не досить, щоб вона встала з ліжка.

Щойно приїхавши, гості з Моравії йдуть відвідати стару кузину — Саломон Зальман і його молоденька дружина Шейндель. Три тижні вони їхали сюди з Брюнна через Злін і Пряшів, далі через Дрогобич, але вертатимуться вони іншою дорогою. У горах на них напали якісь селяни-втікачі, і Зальманові довелося заплатити їм чималий викуп. Ціле щастя, що не забрали всього. Назад вони їхатимуть через Краків — якщо не випаде сніг. Шейндель якраз вагітна першою дитиною — вона щойно сказала про це чоловікові. Її нудить. Найбільше докучає їй запах кофію та спецій, що шириться з крамнички великою частиною Шорового дому. Та й запах старої Єнти не надто їй подобається. Вона побоюється цієї жінки, якоїсь дикої, в чудернацьких сукнях, із волосинами на підборідді. У Моравії старі жінки виглядають набагато доглянутішими, носять накрохмалені чепчики й акуратні фартушки. Шейндель упевнена: Єнта — відьма. Вона боїться сісти на краєчок її ліжка, хоч її й запрошують, їй здається, що від цієї старої щось перейде до дитини в її лоні, якесь непогамовне й похмуре божевілля. Намагається нічого не торкатися в цій кімнатці. Від тутешнього духу їй стає недобре. Взагалі, ці родичі з Поділля видаються їй якимись дикими. Врешті-решт Шейндель таки погоджується сісти на ріжку постелі, готова щомиті втекти.

Зате їй подобається запах воску — вона нишком нюхає свічки, — а також болота, перемішаного з кінським гноєм. А ще — хто б подумав — горілки. Саломон, старший за неї кремезний і черевастий бородань середнього віку, який пишається своєю гарненькою і граційною дружиною, приносить їй келишок. Шейндель смакує напій, але не може його проковтнути. Спльовує на підлогу.

Коли молода дружина присідає на ліжку Єнти, стара виймає руку з-під вовчих шкур і кладе її на живіт дівчини, хоч округлість іще зовсім не помітна. О так, Єнта бачить, що в животі у Шейнделі оселилась якась душа, ще невиразна, неописанна, бо одна з величезної тьми душ, що ними кишить усе довкола; вони лише шукають якоїсь вільної крихти матерії, щоб за неї вхопитися. Ось і зараз вони лижуть цю маленьку грудочку, що нагадує пуголовка, зазирають у неї, але там ще нічого нема, лише клаптики, тіні. Обмацують, куштують. Самі вони теж складаються з клаптиків: образів, спогадів, давніх учинків, уривків речень, літер. Ще ніколи Єнта цього не бачила так виразно. Правду кажучи, Шейнделі часом і самій буває якось неспокійно: наче хтось її обмацує, десятки чужих рук торкаються її, штрикають її пальцями. Вона нічого не каже чоловікові — не так просто знайти для цього слова.

Поки чоловіки сидять в одному з покоїв, жінки збираються в кімнатці Єнти — вони там ледь поміщаються. Час від часу хтось із них приносить із кухні трохи горілки, ніби потай, крадькома, але ж це частина весілля. З’юрмлені, збуджені передчуттям свята, вони починають гомоніти, на мить забуваючи про недужу. Але їй це не заважає — вона, здається, навіть рада, що стала осередком цих веселощів. Іноді жінки винувато й стривожено позирають на неї, коли вона починає дрімати. Але за мить стара вже прокидається з дитинною усмішкою на обличчі. Шейндель промовисто позирає на Хаю, коли та поправляє хворій вовчі шкури, огортає їй шию своєю шаллю; помічає, що стара носить безліч амулетів: якісь мішечки на мотузочках, шматочки дерева з незрозумілими знаками, фігурки з кості. Хая не насмілюється цього торкатися.

Жінки розповідають страшні історії — про духів, заблудлі душі, похованих живцем людей, ознаки смерті.

— Якби ви знали, скільки злих духів жадають бодай четвертинки краплі вашої крові, то, мабуть, віддали б своє тіло і душу творцеві цього світу, — каже Ципа, дружина старого Нотки. Її вважають ученою.

— І де ж ті духи? — питає одна з жінок полохливим шепотом, а Ципа піднімає із земляної підлоги прутик і вказує на його кінчик:

— Ось тут! Отут вони всі, дивися уважно.

Жінки вдивляються в кінчик прутика, смішно косують очима, якась із них починає хихотіти, у тьмяному світлі свічок ім двоїться й троїться в очах, але духів вони не бачать.

Що написано в Зогарі

Еліша разом із найстаршим сином та кузеном Зальманом Добрушкою з Моравії, а ще з Ізраелем із Королівки, який так глибоко втягнув голову в плечі, що кожному видно його почуття провини, розважають непросту справу: що годиться робити, коли в дім одночасно приходять весілля і похорон. Вони сидять учотирьох, нахилившись один до одного. Невдовзі двері відчиняються, і до кімнати, човгаючи ногами, заходить ребе Мошко, неабиякий знавець кабали. Ізраель зривається з місця, щоб представити його товариству. Нема потреби пояснювати старому рабинові, в чому річ — усі й так говорять лише про це.

Вони шепочуться, а далі бере слово ребе Мошко:

— У Зогарі написано, що дві розпусниці, які стали з однією живою дитиною перед царем Саломоном, звалися Махалат і Ліліт, хіба ні? — Старий змовкає запитально, ніби даючи співрозмовникам час згадати потрібний фрагмент. — Літери імені Махалат складаються в число 478, а Ліліт — у 480, так?

Вони кивають головами. Вже знають, що почують далі.

— Коли людина бере участь у весільній учті, відштовхує від себе відьму Махалат із її 478 полчищами чортів, коли ж поминає ближнього, перемагає відьму Ліліт із її 480 полчищами чортів. Тому читаємо в Когелета 7:2[24]: «Краще ходити до дому жалоби, ніж ходити до дому бенкету. Бо ж ідучи до дому жалоби, ми долаємо 480 чортівських полчищ, у весільному ж домі долаємо їх лише 478».

Це означає: весілля треба скасувати й готуватися до похорону.

Добрушка змовницьки дивиться на кузена Елішу, промовисто підіймає очі вгору — він розчарований вироком. Він не може тут скніти нескінченно. У моравському Просніці[25] в нього тютюнові ґешефти, за якими мусить пильнувати. А ще постачання кошерного вина всім тамтешнім євреям — у нього на це монополія. Тутешні родичі дружини — люди милі, але прості й забобонні. З ними непогано вести турецький гендель, тож він вирішив їх навідати. Але ж не сидіти тут вічно. А якщо випаде сніг? Правду кажучи, таке вирішення справи не подобається нікому. Всі хочуть весілля, вже і негайно. Більше чекати не можна.

Та й Еліша Шор не радий такому вердиктові. Весілля мусить відбутися.

Залишившись наодинці, він кличе до себе Хаю, вона йому дасть пораду. Чекаючи на неї, гортає книжку, яку отримав від ксьондза, — не розуміє в ній ані слова.

Проковтнутий амулет

Вночі, колі всі поснули, Еліша Шор при свічці пише на маленькому клаптику паперу літери:

המתנה,המתנה,המתנה

Гей-мем-тов-нун-гей. Гамтана — чекання.

Хая в білій нічній сорочці стає посеред кімнати й малює в повітрі довкола себе невидиме коло. Піднімає над головою папірець і стоїть так, заплющивши очі, певний час. Її вуста ворушаться. Дмухає кілька разів на папірець, далі згортає його трубочкою і кладе до дерев’яної коробочки завбільшки з ніготь. Ще довше стоїть, схиливши голову і не кажучи ні слова, а потім слинить палець і протягує крізь дірку амулета ремінець. І вручає амулет батькові. Той зі свічкою в руці бреде вузькими коридорами нічного будинку, повного скрипінь і похропувань, — прямує до кімнати Єнти. Зупиняється перед дверима і наслухує. Мабуть, усе гаразд, бо він спокійно штовхає двері, ті легко відчиняються, всередині — тісний інтер’єр, освітлений каганцем. Гострий ніс Єнти зухвало стирчить догори, відкидаючи на стіну виразну тінь. Еліша вдягає на шию тій, що вмирає, амулет. Коли він нахиляється над нею, її повіки починають тремтіти. Еліша на мить завмирає, але все добре: вочевидь, жінка спить, її подих такий неглибокий, що його майже не помітно. Він зв’язує кінці ремінця і вкладає амулет під сорочку старій. Потім безгучно виходить.

Коли світло свічки зникає за дверима і гасне в щілинах між дошками, Єнта розплющує очі й намацує амулет. Вона знає, що там написано. Розриває ремінець, відкриває коробочку і ковтає папірець, як пігулку.

Єнта лежить у тісній кімнатці, куди прислуга постійно приносить одежу гостей і кладе в ногах ліжка. Коли врешті десь у глибині дому починає грати музика, Єнту вже ледь видно з-під купи плащів; і лише Хая, що з’являється згодом, трохи наводить тут лад. Плащі опиняються на підлозі. Хая нахиляється над старою тіткою і слухає її дихання — воно таке слабке, що здається, ніби метелик своїми крильцями створює більший вітер. Але серце б’ється. Хая, ледь зарум’яніла від горілки, прикладає вухо до грудей Єнти, до цілих в’язок амулетів, шнурочків та ремінців, і чує тихе «тук-тук», дуже повільне, рівночасне з диханням.

— Бабусю Єнто! — тихо кличе Хая, і їй здається, що напівприкриті повіки старої здригнулися, смикнулися зіниці, а на вустах з’явилося щось схоже на усмішку. Це якийсь заблуканий усміх — часом кутики вуст підіймаються, часом опускаються, і тоді Єнта схожа на мертву. Її долоні ледь теплі, шкіра м’яка, бліда. Хая поправляє їй волосся, що вибилося з-під хустки, і нахиляється до її вуха:

— Ти жива?

І знов на обличчі старої з’являється та усмішка, що жевріє лише мить і щезає. Хаю здалеку кличе тупотіння ніг і гучні звуки музики, тож вона цілує стару в ледь теплу щоку і біжить танцювати.

До кімнати Єнти долинає ритмічне притупування — гості танцюють. Музики сюди майже не чути, вона глухне між дерев’яними стінами, розсипається на поодинокі звуки в крутих коридорах. Чути лише «гуп-гуп» — це стопи танцівників. Іноді ще пищання й погукування. Біля Єнти була якась літня жінка, але, спокушена весіллям, урешті-решт пішла. Єнті й самій цікаво, що там діється. Вона здивовано виявляє, що може легко вислизнути з власного тіла й зависнути над ним; вона дивиться на своє обличчя, запале й бліде. Дивне відчуття, але вже за мить вона пливе далі, похитуючись на повівах протягу, на вібраціях звуку, легко проходячи крізь дерев’яні стіни та двері.

Щойно Єнта все бачила згори, а через секунду її зір повертається під напівприкриті повіки. І так усю ніч. Підлітання — опадання. Балансування на межі. Це виснажує Єнту, правду кажучи, вона ніколи так не втомлювалася: ні прибираючи, ні пораючись у городі. І все ж усе це приємно — і підлітання, і опадання. Дратує лише цей рух, різкий, пронизливий, який намагається виштовхати її кудись далеко, поза обрій, ця сила, зовнішня й груба, якій непросто було б чинити опір, якби тіло зсередини надійно не оберігав амулет.

Дивно: її думки огортають цілу околицю. «Вітер», — промовляє якийсь голос у голові, мабуть, її власний. Вітер — це погляд померлих, яким вони дивляться на світ із того місця, в якому перебувають. «Ти бачила коли-небудь польові трави, як вони хитаються, вихиляються? На них точно дивиться хтось із мерців», — так їй хотілося б сказати Хаї. Адже якщо полічити небіжчиків, то виявиться, що їх набагато більше, ніж живих. Їхні душі очистилися довгою мандрівкою багатьма тілами і тепер чекають Месію, що прийде завершити творіння. І дивляться на все. Ось чому на землі віє вітер. Вітер — це їхній уважний погляд.

Після недовгого тривожного вагання вона сама вливається в той вітер, що гуляє над рогатинськими будинками, над приземкуватими халупами, над возами, що зачаїлися на ринку, чекаючи покупця, над трьома кладовищами, над костелами, синагогою й церквою, над рогатинським шляхом, — і жене далі, розчісуючи пожухлі трави на пагорбах; спершу хаотично, абияк, а згодом струнко, ніби учень, що запам’ятовує кроки танцю, біжить берегами рік аж до Дністра. Там зупиняється, бо Єнту чудує примхлива лінія русла, її викрутаси, схожі на літери ґімель і ламед[26]. І завертає назад, але аж ніяк не через кордон, який у змові з рікою розділяє дві великі держави. Адже для погляду Єнти такі перепони — ніщо.

4

Маріяш і фараон

Маріяш і фараон[27]

У єпископа Солтика серйозний клопіт. Навіть щирою молитвою не вдається прогнати ті думки. У нього пітніють руки, він прокидається на світанні разом із птахами, а спати з певних причин лягає пізно. Його нерви ніколи не відпочивають.

Двадцять чотири карти. Роздають по шість, одну тягнуть з колоди — вона буде козирем, яким можна буде бити інші масті. Єпископ заспокоюється лише тоді, коли сідає за гральний стіл, точніше, тоді, коли на столі уже лежить козирна карта. На нього в ту мить сходить щось на кшталт благословення. Розум досягає приємної рівноваги, чудесного aequilibrium, зір зосереджується на столі й картах, просто пожирає їх. Дихання вирівнюється, піт на чолі висихає, руки перестають тремтіти, набувають швидкості й точності, пальці спритно тасують карти і викидають їх одна за одною. Це мить особливої насолоди, єпископ ладен був би жити надголодь, відмовитися від усіх тілесних утіх заради цього моменту.

У маріяш єпископ грає з достойними суперниками. Нещодавно, коли сюди прибув з паломництвом перемиський канонік, грали до ранку. Грає з Яблоновським, Лабенцьким, Коссаковським, але йому все мало. Тому останнім часом трапляється й дещо інше. Йому незручно про це думати.

Він знімає через голову єпископське облачення, перевдягається у звичайне собі вбрання, на голову надягає шапку. Про це знає лише його камердинер Антоній — сказати б, член родини. Але той жодним жестом не зраджує подиву. Єпископові не можна дивуватися, єпископ — то єпископ, він знає, що робить, коли велить везти його до підміських корчем, де грають у фараона на гроші. За стіл сідають випадкові купці, шляхтичі-подорожани, гості з-за кордону, чиновники, що везуть листи та грамоти, а також різні авантюристи. У тих задимлених і не надто чистих корчмах здається, ніби грає цілий світ, ніби карти поєднують людей краще, ніж віра чи мова. Досить сісти за стіл, розгорнути перед собою віяло з карт — і все стає зрозумілим без слів. Треба лише грати так, щоб мати з того зиск, щоб забрати увесь виграш. Єпископові здається, що це — нова мова, яка ріднить усіх на один вечір. Коли йому бракує готівки, він посилає по єврея, але позичає лише невеликі суми. Для більших у нього є вексель від житомирських євреїв — когось на кшталт його банкірів; кожну позичку він завіряє своїм підписом.

Грає кожен, хто сідає за стіл. Ясна річ, єпископ волів би добірнішого товариства, але в рівних йому грошей якраз небагато, найбільше їх мають заїжджі гендлярі або турки, чи якісь офіцери, чи ще хтось, люди з нізвідки. Коли банкір висипає гроші на стіл і тасує карти, кожен, хто хоче грати проти нього, сідає до столу з власною колодою. Гравець бере з неї одну або й більше карт, розкладає їх перед собою, а згори кладе ставку. Закінчивши тасувати, банкір по черзі відкриває всі свої карти, відкладаючи першу праворуч, другу ліворуч, третю знову праворуч, четверту ліворуч — і так, аж доки не закінчиться колода. Карти праворуч — це виграш банкіра, ліворуч — виграш гравців. Якщо, наприклад, хтось поклав пікову сімку, а на неї — дукат і сімка з колоди банкіра опиняється праворуч, то гравець втрачає свій дукат; якщо ж вона опиняється ліворуч, то банкір платить дукат гравцеві. З цього правила є й виняток: остання карта, хай навіть і опиняється праворуч, є виграшем банкіра. Той, хто виграв у першому колі, може вийти з гри, може грати далі, зробивши ставку на іншу карту, а може й «паролити». Так завжди робить єпископ Солтик. Він залишає виграні гроші на карті й загинає кутик карти. Якщо цього разу він програє, то втрачає лише початкову суму.

Це доволі чесна гра — все в Божих руках. Як тут обдуриш?

Тож коли в єпископа накопичуються картярські борги, він благає Бога, щоби вберіг його від скандалу в разі, якби все випливло на поверхню. Він очікує солідарності, бо ж вони з Богом грають в одній команді. Але Бог діє якось мляво, іноді здається, що хоче зробити з єпископа Солтика нового Йова. Буває, що єпископ його проклинає; потім, звісно, кається і просить пробачення — всім відомо, який він запальний. Визначає собі піст і спить у волосяниці.

Наразі ніхто не знає, що він заставив єпископські клейноди, аби сплатити борги житомирським євреям. Не хотіли брати, мусив їх впрошувати. Коли відкрили скриню і побачили, що там усередині, прикрите про всяк випадок мішковиною, відсахнулися, ніби узріли якесь жахіття, почали зойкати і голосити.

— Я цього взяти не можу, — сказав найстарший з них. — Для вас це більше, ніж просто золото й срібло, а для мене — метал на вагу. І якщо в нас це знайдуть, то заллють нам оливи за шкуру.

Отак нарікали і зойкали, але єпископ був упертим, крикнув, трохи налякав їх. Врешті взяли й виплатили йому чисту готівку.

Єпископ — позаяк готівки в карти не виграв — хоче тепер у євреїв ті клейноди відібрати, наславши на них якихось озброєних людей; кажуть, тримають клейноди в хаті під підлогою. Якби хтось про це довідався, був би єпископові гаплик. Тож він готовий на все, аби їх повернути.

Тим часом намагається відігратися у фараона, щиро уповаючи на ласку Божу, і справді, на початку гра йому йде непогано.

У кімнаті аж сизо від диму, за столом сидять четверо: сам єпископ, якийсь подорожній, вбраний по-німецькому, але з доброю польською, а ще — місцевий шляхтич, що говорить руською і лається руською, на колінах у нього — молода дівчина, майже дитина. Шляхтич її то відштовхує, коли карта йому не лягає, то знов пригортає до себе і гладить по майже оголених грудях, на що єпископ зиркає з осудом. Четвертий — то якийсь купець, який єпископові скидається на вихреста; йому теж карта йде непогано. Щоразу перед роздачею єпископ певен, що ось його карти нарешті з’являться на потрібній купці, і з подивом спостерігає, як вони опиняються з іншого боку. У це неможливо повірити.

Polonia est paradisus Judaeorum…

Polonia est paradisus Judaeorum…[28]

Єпископ Каєтан Солтик, Київський коад’ютор[29], втомлений і невиспаний, вже відіслав секретаря і тепер власноручно пише лист до Кам’янецького єпископа Міколая Дембовського.

Поспішно і власноручно звідомляю Тобі, друже, що я здоровий тілом, утім, вимучений клопотами, що напосідають з усіх боків, аж часом почуваюсь як зацькований звір. Не раз Ти приходив мені на поміч, то й цього разу звертаюся до Тебе, як до рідного брата, в ім’я нашої багатолітньої приязні, якої марно шукати між іншими.

Interim…

Тим часом… тим часом… Він не знає, що далі писати. Бо ж як йому пояснити? Сам Дембовський у карти не грає, тож навряд чи його зрозуміє. Солтика зненацька охоплює відчуття глибокої несправедливості, груди наповнює щось м’яке й тепле, аж його серце, здається, розчиняється й м’якне. Йому пригадується початок його єпископства в Житомирі, перший приїзд до міста, заболоченого й брудного, звідусіль оточеного лісом… Тепер думки легко водять його пером, серце набуває попередньої форми, енергія повертається. Єпископ Каєтан Солтик пише:

Пригадуєш: коли я був єпископом у Житомирі, великі гріхи мали там чималу славу. Взяти хоча б багатоженство — цей блуд був повсюдним. Чоловіки за всякі провини жон своїх продавали й обмінювали на інших. Наложництво й розпуста аж ніяк не вважалися кари гідними, і, кажуть, уже в часі шлюбу наречені обіцяли одне одному волю й розгнузданість. Ніхто не пильнував за виконанням заповідей, всюди панували гріх і зіпсуття, а до того — лихо й нужда.

Нагадаю Тобі, що дієцезія була поділена на три деканати: в житомирському було сім парафій з 277 селами й містечками, у хвастівському[30] — п’ять парафій зі ста селами й містечками, в овруцькому — вісім парафій з 220 селами й містечками. Серед того всього було лише 25 тисяч душ католицьких вірних. Мої прибутки з тих невеликих єпископських маєтностей становили близько 70 тисяч польських злотих, а якщо врахувати витрати на консисторію й дієцезіальну школу — це ніщо. Сам знаєш, який прибуток із такої вбогої волості. Мої єпископські володіння — то були лише три села: Скригилівка[31], Веприк і Волиця.

Щойно прибувши, я відразу зайнявся фінансами. Виявилося, що катедра з пожертв вірних нагромадила 48 тисяч злотих. Ці гроші зберігалися в приватних домах, а певну їх частину позичили лубенському кагалові, з чого щороку набігав процент у сумі 3337 злотих. Витрати ж у мене були величезні: утримання костелу, платня чотирьом вікаріям та церковній прислузі тощо.

Капітула була опоряджена скромно, різна оренда на суму 10 тисяч 300 злотих приносила їй щороку прибуток у сумі 721 злотий. З села, подарованого князем Санґушком, був ще прибуток 700 злотих, але власник села Звиняч уже три роки не платив процентів від позичених чотирьох тисяч. Сума, подарована таким собі офіцером Петром, лишалася в руках каноніка Завадського, який ні в що її не вклав і проценту з неї не платив. Те саме — з двома тисячами злотих, які були в каноніка Рабчевського. Словом, безлад був страшенний, і я швидко взявся за впорядкування фінансів.

Що я зробив, ти й сам, мій дорогий друже, можеш оцінити. Ти мене відвідував і добре все бачив. Я закінчую будову каплиці, і великі видатки наразі спорожнили мою скарбницю. Але все йде в доброму напрямку, тож я прошу Тебе, дорогий друже, про підтримку. Якісь 15 тисяч, що їх я віддам Тобі відразу після Великодня. Я закликав вірних до пожертв, і під час свят це, безперечно, дасть плоди. Приміром, Ян Ольшанський, слуцький підкоморій, 20 тисяч вклав у свої угіддя в Брусилові, призначивши половину процентів з цієї суми на катедру, а другу половину — на збільшення числа місіонерів. Ґлембоцький, брацлавський підчаший, пожертвував 10 тисяч на побудову нової канонії та на вівтар для катедри, а ще дві тисячі — на семінарію.

Пишу Тобі це все, бо роблю тут великі справи, тож не сумнівайся: Твоя позичка має покриття. Тим часом я вплутався в сумнівну оборудку з житомирськими євреями, а позаяк пожадливість їхня не має меж, гроші ці потрібні мені якнайшвидше. Аж дивно, що в нашій Речі Посполитій євреї можуть так відкрито й зухвало зневажати закон і добрі звичаї. Недарма папи Климентій VIII, Інокентій III, Григорій XIII та Олександр III веліли повсякчас палити їхні Талмуди, та коли ми врешті-таки спробували це тут зробити, ніхто нас не підтримав, а світська влада навіть нам перешкоджала.

Цікава річ: було вигнано татар, аріян, гуситів, а вигнати євреїв якось усі забувають, хоч вони п’ють нашу кров. За кордоном вони про нас уже склали прислів’я: Polonia est paradisus Judaeorum…

Про плебанію у Фірлеєві й тамтешнього грішного пастиря

Ця осінь — наче серветка, вишита невидимими голками. Так думає собі Ельжбета Дружбацька, їдучи позиченою в старости бричкою. Обабіч дороги — темно-брунатні розорані борозни та світліші смуги висохлої землі, а вгорі — смолисте гілля, за яке ще чіпляється найупертіше листя, творячи барвисті плями. Подекуди ще зеленіє соковита трава, немовби забула, що вже кінець жовтня, і ночами срібляться приморозки.

Пряма, як стріла, дорога йде берегом ріки. Ліворуч — піщаний яр, якась стихія колись розпанахала тут землю. Селянські вози під’їжджають туди по жовтий пісок. Неспокійні хмари пливуть небом; небо то затягує похмура сірява, то раптом з-за хмар зблискує яскраве сонце і всі речі на землі стають неймовірно виразними й колючими.

Дружбацька сумує за донькою, яка саме чекає п’яту дитину, і гадає собі, що зараз годилося б бути поруч із нею, а не вештатися цими чужими краями разом з ексцентричною каштеляновою, а тим паче не волочитися до маєтку того ксьондза-всезнайка. Але ж подорожі — то її життя. Хтось подумав би, що поезія — то заняття осіле, гідне пічкура, ближче до садочка, а не битого шляху.

Ксьондз чекає на неї біля брами. Нетерпляче схопив коня за упряж, ніби не міг дочекатися тих відвідин, і тільки-но Дружбацька зійшла з брички, взяв її попід руку й повів до саду.

— Прошу, пані добродійко.

Плебанія стоїть біля роз’їждженої дороги. Це дерев’яний будинок, гарно побілений, доглянутий. Видно, що влітку його оточувало безліч квітів — тепер вони лежать прив’ялими подушками. Але чиясь рука вже взялася наводити лад: згорнула частину бадилля в купку, яка несміливо тліє — полум’я якось непевно почувається у вологому повітрі. Поміж бадилля гордовито походжають двоє павичів — один уже старий, общипаний, від його хвоста мало що лишилося. Другий — самовпевнений, агресивний, підбігає до Дружбацької і тицяється їй у сукню, жінка злякано відсахується.

Вона зиркає на город: гарний, грядки чітко розплановані, стежка вимощена кругляками, все облаштовано, як велить садівнича наука. Біля огорожі — троянди для наливок і, мабуть, церковних вінків; далі — дягель, бедринець, шальвія. По камінні пнуться материнка, калачики, копитняк і рум’янок. Тепер від тих трав мало що лишилося, але про все можна довідатися з невеличких дерев’яних табличок, на яких написано назви.

Від плебанії вглиб невеличкого парку веде старанно вирівняна граблями стежина, обабіч якої стоять дещо кутасті бюсти з вигравіюваними підписами, а над входом до саду — незграбний напис на дощечці, зроблений явно ксьондзовою рукою:

Тіло людське мало має принад,

Тож у райський введи його сад.

Дружбацька кривиться, читаючи ті вірші.

Обійстя загалом невелике. З одного боку воно стрімко спускається до ріки, але й тут ксьондз приготував несподіванки: кам’яні східці, невеличкий місток над потічком, за яким стоїть костел — високий, масивний, похмурий. Він придавлює собою довколишні хати під солом’яними стріхами.

По обидва боки від східців — лапідарій. Слід зупинитися перед кожним каменем і прочитати надпис.

Ех nihil orta sunt omnia, et in nihilum omnia revolvuntur. З ніщоти все постало і в ніщоту обернеться, — читає Дружбацька. Зненацька її беруть дрижаки — і від холоду, і від цих слів, незугарно вигравіюваних у камені. То навіщо це все? Навіщо ці зусилля? Всі ці стежки й містки, садки, кринички й східці, всі ці написи?

Ксьондз веде її в бік дороги кам’янистою стежкою, вони обходять обійстя широкою дугою. Бідолашна Дружбацька — вона, мабуть, не сподівалася, що все так обернеться. Черевики в неї хороші, шкіряні, але вона змерзла дорогою і воліла б прихилитися старечою спиною до печі, ніж отак бігати полем. Нарешті господар після цієї примусової прогулянки запрошує її досередини; біля дверей плебанії стоїть ще одна чимала плита з написом:

Бенедикт, отець Хмельовський,

Грішний пастир фірлейовський,

Що був в Підкамені плебаном,

А в Рогатині — деканом,

Гідний кари, а не хронік,

Жменя праху — не канонік,

Сьогодні просить про молитву,

Щоб стати там з гріхом на битву.

Лише слова молитви щирі

Впокоять його душу в мирі.

Дружбацька дивиться на нього здивовано.

— А це що таке? Ви що, отче, вже до смерті готуєтеся?

— Краще все завчасу приготувати, щоб потім не завдавати зайвих клопотів бідним родичам. Варто знати, що буде написано на твоїй могилі. Інакше нашкрябають якісь нісенітниці. А так — я спокійний.

Втомлена Дружбацька присідає, їй кортить чогось попити, але стіл у кімнаті порожній, якщо не брати до уваги якихось паперів. Будинок пропахнув вогкістю, змішаною з димом. Вочевидь, тут давно не чистили коминів. Тягне холодом. У кутку стоїть обкладена білими кахлями піч, поруч — кошик із дровами. У печі недавно розпалили, і кімната ще не прогрілася.

— Як же я змерзла, — каже Дружбацька.

Ксьондз кривиться, наче проковтнув прогірклий кусень їжі, похапцем відчиняє креденс і виймає звідти гранчасту карафку та чарки.

— А каштелянова Коссаковська мені здалася знайомою, — починає він невпевнено, наливаючи лікер. — Я колись знав її найстаршу сестру…

— Яблоновську, мабуть? — неуважно питає Дружбацька, вмочуючи губи в солодкий напій.

До кімнати входить повна весела жінка — вочевидь, ксьондзова служниця, — несучи на таці дві миски з гарячим супом.

— Куди це годиться — так ганяти гостю по холоді? — питає вона отця з докором, і помітно, що йому незручно під її суворим поглядом. Дружбацька тим часом пожвавлюється. Хай буде благословенна та повнувата рятівниця.

Суп густий, овочевий, ще й з локшиною. Лише тепер отець декан помічає заболочені черевички Дружбацької, її згорблену спину; вона вся тремтить, і ксьондз робить такий жест, наче збирається її обійняти, але, ясна річ, стримується.

Слідом за служницею до кімнати забігає пес середніх розмірів, кудлатий, клаповухий, з хвилястою каштановою шерстю. Собака поважно обнюхує сукню Дружбацької. І коли та нахиляється, щоб його погладити, помічає цуценят, які набігли слідом, — їх четверо, і кожне іншої масті. Служниця збирається їх прогнати й мимохідь із незмінним докором нагадує ксьондзові, що він забув зачинити двері. Дружбацька просить залишити псів. Тепер вони будуть із ними до вечора, повсідавшись біля печі, яка нарешті розігрілася достатньо, щоб гостя могла зняти підбитий хутром кунтуш.

Дружбацька дивиться на отця Бенедикта і раптово усвідомлює, яким самотнім є цей постарілий занедбаний чоловік, що порається біля неї, намагаючись здивувати, наче хлопчик. Він ставить на стіл карафку і підносить келишки до світла, перевіряючи, чи вони чисті. Його зношена, пошарпана вовняна ряса витерлася на животі, і тепер у цьому місці лисніє світла пляма. Від цього Дружбацьку чомусь накриває хвиля розчулення. Вона мимоволі відводить погляд. Бере на коліна цуценя — це сучка, така схожа на свою матір. Маля відразу перекидається на спину, відкриваючи ніжне черевце. Дружбацька починає розповідати про своїх онучок. Хтозна, чи воно йому цікаво? Хмельовський слухає її неуважно, роззирається по кімнаті, немовби вишукуючи, чим іще можна зацікавити несподівану гостю. Тим часом вони попивають ксьондзову наливку, Дружбацька схвально киває. Нарешті настає час головної страви: відсуваючи набік келишки і карафку, Хмельовський гордо кладе на стіл свій твір. Дружбацька читає вголос:

— «Нові Атени, альбо ж Академія, повна всіляких наук, на різні classes, сиріч розділи, поділена. Мудрим для Нагадування, ідіотам для Науки, політикам для Практики, меланхолікам для розваги зладжена…».

Ксьондз, зручно розсівшись у кріслі, одним духом випиває келишок наливки. Дружбацька зітхає з неприхованим захватом:

— Гарна назва. Непросто знайти для книги вдалу назву.

Ксьондз скромно відповідає, що хотів би створити компендіум усього знання, який був би в кожному домі. У ньому йшлося б про все потрохи, аби людина, чогось не знаючи, могла туди зазирнути і знайти відповідь. Географія, медицина, людські мови, звичаї, а ще флора та фауна і всілякі цікавинки.

— Ви лише уявіть, вашмосте: все під рукою, у кожному домі. Все людське знання під однією палітуркою.

Він уже багато зібрав і кілька років тому видав усе те у двох томах. Тепер хотів би, крім латини, опанувати гебрайську, аби й з їхніх книг узяти все найцікавіше. Але з єврейськими книгами непросто: їх доводиться просити в самих євреїв-власників, та й мало хто з християн читає тією мовою. Ксьондз Пікульський пообіцяв йому наразі перекласти те й се, але сам отець Бенедикт, мови не знаючи, доступу до того знання не має.

— Перший том вийшов у Львові у видавництві такого собі Ґольчевського…

Жінка грається з песиком.

— Тепер ось пишу додаток до перших двох книг, себто томи третій і четвертий, і на тому, гадаю, закінчу описування світу, — завершує ксьондз.

Дружбацька не знає, що на те сказати. Ставить набік цуценя і кладе собі на коліна книгу. Так, вона її знає, колись читала її в маєтку Яблоновських, там було перше видання. Розгортає на розділі про тварин і знаходить оповідь про собаку. Читає вголос:

— «У нас у Пьотркові був такий кмітливий пес, що на веління господаря йшов із ножем до кухні, там пуцував його лапами, споліскував водою і повертав чистим».

— Це ж про її матір, вона так робила, — тішиться ксьондз, вказуючи на свою сучку.

— А чого ж тут стільки латини? — раптом питає Дружбацька. — Це ж не кожен зрозуміє.

Ксьондз починає нетерпляче соватися.

— Та як же? Кожен поляк так гладенько говорить латиною, ніби ввібрав ту мову з молоком матері. Польський народ — то gens culta, polita[32], повен усякого знання, наче сарах[33], тож і не дивно, що так кохається він у латині й гарно її вимовляє. Ми ж не кажемо, як італійці, «Реджіна», а «Регіна», і не «триджинта, квадраджинта», а «триґінта, квадраґінта». Не псуємо латину, як німці чи французи, які замість «Єзус Крістус» кажуть «Єдзус», замість «Міхаель» — «Мікаель», замість «харус» — «карус»…

— Про яких це ви поляків, отче, кажете? Дами, скажімо, рідко говорять латиною, бо вони в ній не вчені. Та й міщани латини геть не знають, а вам же, отче, певно, хочеться, щоб і нижчі стани вас читали? Та ба, навіть староста воліє французьку, а не латину. Мені здається, в наступному виданні всю ту латину варто виполоти, як ось ви, велебний отче, полете бур’ян у своєму городі.

Ксьондз неприємно вражений такою критикою.

Здається, гостю більше цікавлять його собаки, ніж книжки.

Сонце вже хилиться до заходу, коли Дружбацька сідає у бричку, і Хмельовський подає їй кошик із двома цуценятами. До Рогатина вона доїде вже затемна.

— Ви, вашмосте, могли б і заночувати у скромних священничих покоях, — каже Хмельовський і сердиться на себе за власні слова.

Коли бричка від’їжджає, ксьондз ще стоїть певний час, вагаючись, що робити далі. Він накопичив сил більше, ніж на ті дві години, — їх вистачило б на день, на тиждень. Штахети в паркані біля мальв покривилися, в огорожі зяє негарна діра, тож ксьондз, не довго думаючи, береться до роботи. Але за мить раптово завмирає і відчуває, як довкола починає ширитися якась нерухомість, апатія, щось досі не назване тліє, розпадається, гниє разом із опалим листям, на його очах усе заливає якийсь хаос. Силою волі він іще кріпить штахети до паркана, але ця проста дія раптом виявляється непосильною, дощечки падають на вогку землю. Ксьондз повертається додому, у темних сінях роззувається і входить до своєї бібліотеки; низьке приміщення зі сволоками зараз його немовби душить, гнітить. Він сідає в кріслі, в печі вже гоготить вогонь, білі кахлі, вкриті мідною емаллю, поволі розжарюються. Він дивиться на книжечку тієї старшої пані, бере її до рук, нюхає. Вона ще пахне друкарською фарбою. Читає:

…правда, суха, огидна, ніби сніг, бліда,

Суглоби жилами, як дріттям, припнуті,

У рот не лізе їй ні харч, ані вода,

Видніють тельбухи крізь ребра випнуті,

Де очі були, там глибокі ями,

Де мозок жив — якісь смолисті плями.

— Хорони нас, Господи, від усього злого, — шепоче ксьондз і відкладає книжку. А такою милою здавалася та жіночка…

І раптом усвідомлює, що йому зараз як ніколи потрібен той дитячий ентузіазм, який наповнював його під час писання. Інакше він загине, зітліє серед тієї осінньої вогкості, як опалий листок.

Ксьондз сідає за стіл, встромляє ноги в капці з вовчої шкіри, що їх пошила служниця, аби він не мерз, поки годинами сидить непорушно і пише. Розгортає папір, гострить перо, розтирає задубілі руки. Щороку о цій порі йому здається, що він не переживе зими.

Отець декан Хмельовський знає світ лише з книг. Щоразу, коли він сідає у своїй бібліотеці у Фірлеєві й бере з полиці чи то важкий фоліант, чи скромний томик ін-октаво, йому здається, ніби він вирушає в подорож до невідомої країни. Ця метафора йому подобається, він всміхається до себе і вже шукає для неї красиву форму. Йому легше писати про цілий світ, ніж про себе самого. Завжди чимось захоплений, він ніколи не зважав на себе, подій свого життя не занотовував, і тепер йому здається, ніби в нього нема біографії. Якби ця дама, що пише похмурі вірші, запитала його, хто він такий і як прожив свої літа, він не знав би, що відповісти. І якби вирішив написати життєпис, то вийшло б ледве кілька сторінок — навіть не книжечка, не томик ін-октаво, а маленька брошурка, шпаргалка, крихітне житіє несвятого з образком. Ні тобі паломник, ні дослідник чужих країн.

Він вмочає перо в чорнило і якусь мить тримає його, занісши над папером, а потім розмашисто починає:

«Історія життя Його Милості ксьондза Йоахима Бенедикта Хмельовського герба Наленч, пароха Фірлеєва, Підкаменя та Янчина, декана рогатинського, скромного пастиря Господньої отари, власною рукою і простою мовою для доброго розуміння списане і до рук Читача ad usum[34] віддане».

Назва займає йому пів сторінки, тож ксьондз бере наступний аркуш, але його рука задубіла й більше написати нічого не може або не хоче. Коли він написав оте «Читача», перед його очима виринула Дружбацька, та сухорлява жіночка зі строгим обличчям і виразними очима. Ксьондз обіцяє собі прочитати її вірші, але не чекає від них нічого особливого. Легкодухість. Легкодухість, а на додачу — нестерпний натовп грецьких богів.

Йому шкода, що вона поїхала.

Підсунувши до себе черговий аркуш, він вмочає перо в каламар. Що писати далі? — міркує він. Його життєпис — це історія книжок, які він прочитав і написав. Мати, побачивши Бенедиктову цікавість до книг, вислала його на науку до львівських єзуїтів, коли йому було п’ятнадцять. Це рішення значно покращило його взаємини з вітчимом, який його не любив. З того часу вони майже не зустрічалися. Після єзуїтів він одразу пішов до семінарії і невдовзі прийняв свячення. Його перша робота була в маєтку Яблоновських — він став вихователем лише на п’ять років молодшого за нього Димитрія. Там навчився вдавати з себе старшого, ніж він є насправді, а ще — говорити вічно повчальним тоном, через який багато хто й досі його недолюблює. У Яблоновських йому дозволяли користуватися чималою бібліотекою, і там він відкрив для себе Кірхера та «Orbis pictus» Коменського[35]. Рука його, непокірна служниця, сама рвалася до писання, особливо першої весни — вогкої й задушливої, — яку він там прожив. Особливо, коли поруч проходила її милість Йоанна Марія Яблоновська, мати Димитрія та дружина господаря (про останнє ксьондз намагався не думати). Закоханий до нестями, приголомшений почуттям, неприсутній духом, слабкий, він боровся із собою з усіх сил. Аби нічим не зрадити себе, він по вуха поринув у роботу й написав для коханої книжечку для богослужінь. Таким способом йому вдалося відокремити від себе кохану, так би мовити, знешкодити її, освятити й уподібнити до ангела, і коли він вручав їй рукопис (ще за кілька років до того, як він, виданий у Львові, здобуде чималу популярність і витримає кілька перевидань), почувався так, неначе взяв із нею шлюб, поєднався і в ту мить віддавав їй дитину від їхнього зв’язку. «Цілий рік Божий»[36], молитовник. Тоді він і зрозумів, що писання рятує.

Йоанна перебувала в небезпечному для багатьох чоловіків віці між віком їхньої матері та віком коханки. А проте еротична зваба материнства була доволі невиразною, і в ній можна було купатися нескінченно. Уявляти собі, наче занурюєш обличчя у м’які мережива, вдихаєш легкий пах трояндової води й пудри, відчуваєш тендітність шкіри, вкритої персиковим пушком, уже не такої пружної, як у молодої дівчини, але теплої і м’якої, як замша. Завдяки її протекції він отримав від короля Августа II невелику парафію у Фірлеєві й поїхав туди — двадцятип’ятилітній молодик із розбитим серцем. Сюди він притягнув свою бібліотеку і зробив для неї красиві різьблені шафи. Власних книг у нього було сорок сім, інші він позичав із монастирських бібліотек, з єпископської резиденції, з магнатських палаців, де вони часто лежали нерозрізані, як пам’ятки із закордонних подорожей. Два перші роки були важкими. Особливо зими. Тоді він зіпсував собі зір, бо сутінки западали рано, а він не міг перервати роботу. Саме тоді він написав дві дивні книжечки: «Утечу через святих до Бога» та «Мандрівку на той світ»[37]. Останньої не наважився видати під власним іменем. На відміну від молитовника, вони не мали великого успіху і десь загубилися в надрах бібліотек. Ксьондз зберігає по кілька примірників кожної тут, у Фірлеєві, в спеціальній скрині, яку звелів оббити бляхою і замкнути на солідні замки на випадок пожежі, крадіжки чи інших катаклізмів, від яких страждають звичайні бібліотеки. Він добре пригадує, яким був його молитовник, як пахла палітурка з простої чорної шкіри. Це дивно, але пам’ятає він і те, якою на дотик була рука Йоанни Яблоновської; у неї була звичка класти свою руку поверх його, щоб заспокоїти. Пригадує і ще дещо: тендітну м’якість її прохолодної щоки, коли одного разу, геть утративши голову від любові, він наважився її поцілувати.

От і все його життя. Його опис вийшов би, мабуть, не довшим, ніж заголовок. Його кохана померла незадовго до виходу «Нових Атен» — їх він також писав із любов’ю.

Усі ті події останніх днів Господь послав йому, мабуть, для того, щоб він почав пригадувати своє життя. В обличчі Коссаковської він розпізнав риси її старшої сестри, а пані Дружбацька багато років була у неї на службі — саме в неї, Йоанни Яблоновської, сестри Коссаковської. Служила їй до самої смерті. Казала навіть, що була біля її смертного ложа. Дружбацька виявилася посланницею з минулого. Погляд, дотик, ніжність тієї щоки неначе передалися їй. Усе якось розмилося, втратило яскравість і чіткість обрисів. Наче сон, що розвіюється після прокидання, як туман над полями. Ксьондз не надто добре це розуміє, та й не хоче розуміти. Люди, що пишуть книги, — гадає він собі, — зрікаються власної історії. Та й навіщо вона? Порівняно з тим, що записане, вона завжди буде блідою й нудною. Хмельовський сидить, тримаючи в руці вже висохле перо, аж доки свічка не догоряє й не гасне, коротко засичавши. І ксьондза поглинає темрява.

Ксьондз Хмельовський намагається написати лист до ясновельможної пані Дружбацької

Ксьондз Хмельовський не задоволений тим, що встиг розповісти пані Дружбацькій впродовж її короткого візиту. Бо й небагато встиг — мабуть, через вроджену боязкість. Лише вихвалявся й тягав гостю по камінні, холоді й вогкості. Сама думка, що та жінка могла сприйняти його за ідіота й бевзя, дратує його. Врешті він вирішує написати їй лист і викласти в ньому всі свої аргументи.

Починає красивим зворотом:

«Провіднице Муз, Улюбленице Аполлона…».

І застрягає на цілий день. Зворот подобається йому приблизно до обіду. За вечерею він здається йому жалюгідним і бундючним. Аж пізно ввечері, розігрівши розум і тіло гарячим вином із прянощами, сідає відважніше за стіл і пише їй подяку за те, що відвідала його у «фірлеївській пустині» та влила дещицю світла в його монотонне сіре життя. Вірить, що те «світло» пані Дружбацька розумітиме широко й поетично.

Далі питає про цуценят, скаржиться, що лис передушив йому всіх курей і тепер доводиться по яйця посилати до селян. Але нових заводити не наважується, аби і їх не приректи на смерть у лисячих зубах. І таке інше.

Він не зізнається собі, але згодом чекає і чекає на відповідь. Рахує подумки, скільки часу може йти пошта до Буська, в якому зараз перебуває пані Дружбацька. Це недалеко. Лист, мабуть, уже там.

Нарешті відповідь приходить. Рошко шукає адресата по цілій плебанії, тримаючи лист у випростаній руці. Ксьондз якраз у погребі, зливає вино.

— Ну ти мене й налякав, — здригається ксьондз. Витирає руки об фартух, який одягає завжди, коли береться до господарських справ, і обережно бере лист двома пальцями. Але не розпечатує. Розглядає печатку і власне ім’я, виведене гарним, рішучим почерком. Завитки літер майорять на папері, наче бойові знамена.

Лише згодом, за годину, коли в його бібліотеці стало тепліше від розігрітої печі, коли гаряче вино вже було в келиху, а ноги огорнуло хутро, він неквапом розпечатує конверт і читає:

Ельжбета Дружбацька пише до ксьондза Хмельовського

Різдво 1752-го, Буськ

Ясновельможний і боголюбивий отче,

Ось і настає ся чудесна нагода в час народин Господа Нашого Спасителя бажати Тобі усіляких гараздів, а передовсім — здоров’я і доброго самопочуття, бо ж сотворені ми такими вразливими, що будь-яка марниця може звалити нас із ніг. Хай же щастить Тобі в усьому і милість Дитятка Ісуса супроводжує Тебе вовік.

Під сильним враженням я досі від одвідин Фірлеєва і зізнатися мушу, що Тебе, славний отче, я інакше уявляла: гадала, що маєш велику бібліотеку, а в ній багато секретарів сидить, і всі вони щось для Тебе вишукують, пишуть і переписують. А Ти, велебний отче, скромний, наче Франциск.

Подиву всілякого гідний Твій хист садівничий, дотепність і ерудиція, що є просто-таки величезною. Одразу по приїзді я з приємністю зайняла свої вечори перечитуванням «Нових Атен», що їх знаю добре, бо ж зачитувалася ними, коли ще були вони видані вперше. І якби дозволили очі, читала б годинами. А тепер се прикметно, бо знаю Автора особисто, і буває навіть так, що чую його голос, немовби Ти, велебний отче, сам читаєш мені свій твір. Та й книга ся, треба сказати, дивна і чудесна: можна читати її без перерви, то в однім місці, то в іншім, і повсякчас щось цікаве зостається в голові, і не покидає гадка, який то світ великий і складний, що обняти його думками ніяк не можна, хіба лише уривками, окрушками дрібних усвідомлень.

А втім, тепер тьма западає рано і щодня краде нам хвилини життя нашого, світло ж свічок є лише марною подобизною світла правдивого, і очі наші терпіти його довго не можуть.

Знаю проте, що замисел «Нових Атен» є замислом великого генія і відваги незвичайної нашого ради просвітлення і скріплення духу — всіх нас, що в Польщі сущі, понеже є ця книга зібранням усілякого знання.

Є, однак, річ, яка в добрім читанні мені немало шкодить, і про се ми, велебний отче, говорили в Тебе у Фірлеєві. І се — латина, та не так сама латина, як її незвичайна премногість. Вона всюдисуща, як сіль, що її забагато сиплемо до страви, і, замість робити харч смачнішим, вона не дає нам його проковтнути.

Знаю, боголюбивий отче, що латина — то мова, що на все має слова, і глаголів у ній зручних більше, ніж у мові польській, а проте той, хто її не знає, загубиться у Твоїй книзі на вічні віки. А Ти ж бо думав про тих охочих до читання, що латини не знають, як оті купці, шляхта дрібна і не дуже вчена, ба навіть кмітливі ремісники: то їм потрібне те знання, що Ти його так ретельно громадиш, а не побратимам Твоїм, священникам і академікам, які можуть читати всілякі книги. Якщо, певна річ, захочуть, бо хочеться їм не завжди. Вже не кажу про жіноцтво, яке читати нерідко добре вміє, але позаяк у школах не вчене, в латині губиться.

Єпископ Солтик пише лист до папського нунція

Звечора єпископ залишив собі писання цього листа наостанок, але його перемогла втома, тож сьогодні доводиться починати день із такої малоприємної справи. Секретар сонний, ледве гамує позіхання. Грається пером і перевіряє товщину лінії, доки єпископ починає диктувати:

Єпископ Каєтан Солтик, коад’ютор Київський, до папського нунція Нікколо Серри, архієпископа Мітілінського…

У ту мить до кімнати входить хлопець-слуга, що чистить печі, і береться за свою справу. Совання лопатки здається єпископові нестерпним, усі думки з його голови вилітають, наче ота хмарка попелу з печі. Та й на смак єпископові та справа не приємніша за попіл.

— Зроби це згодом, хлопче, — звертається він до нього лагідно й збирає докупи розгублені думки. Перо починає атакувати невинний папір:

Ще раз вітаю Ваше Преосвященство з новою посадою в Польщі і маю надію, що стане вона оказією для всебічного зміцнення віри в Ісуса Христа на землях, що їх Він оточив особливою ласкою. Бо ж ми тут у Речі Посполитій — найвірніші вівці в Його стайні, найвідданіші Йому серцем…

Тепер єпископ Солтик зовсім не знає, як перейти до суті справи. Спершу він збирався все описати загальниками — не сподівався виразного прохання про рапорт, до того ж від нунція. Це йому дивно, бо нунцій всюди має своїх шпигунів, і хоч сам свого довгого італійського носа нікуди не встромляє, зате користується послугами інших запопадливих носів.

Секретар чекає наступного речення, на кінчику його пера вже зібралася чимала крапля. Але цей досвідчений чоловік добре знає звички крапель чорнила і не поспішає, аби вже в останню мить струсити її назад у каламар.

Як же це описати? — міркує єпископ Солтик, і на думку йому спадають красиві речення на кшталт: «Світ є паломництвом вельми небезпечним для тих, що зітхають за вічністю». Але це лише зрадило б незручність ситуації, в яку потрапив архієпископ, змушений виправдовувати свої вчинки — правильні, хоч і прикрі, — замість того, щоб думки свої віддавати молитві та духовним потребам пастви своєї. То як же почати? Може, з історії про знайдену дитину? Діялося те недавно, того-таки року, під Житомиром, у селі Маркова Волиця.

— Студзінський, так?

Секретар киває головою і додає ім’я хлопця: Стефан. Його таки знайшли, але мертвим — понівечене тіло, все в синцях і ранах, неначе колотих. У кущах біля дороги.

Єпископ нарешті зосереджується і починає диктувати:

…селяни, знайшовши дитину, несли її до церкви, минаючи корчму, в якій її, ймовірно, замучили. Кров із лівого боку, з рани пробитої, сочитися почала, і тут-таки ця причина, як і деякі інші, навела підозри на євреїв, так що схопили в тому селі двох євреїв-корчмарів і жон їхніх, які в усьому зізналися й інших виказали. Справа відтак стала цілковито ясною завдяки справедливості Божій.

Негайно було мені повідомлено про сю справу, так що я без зволікання і з найбільшим старанням за неї взявся і вже in crastinum[38] звелів розпорядникам довколишніх маєтностей та панам видати інших винних, а позаяк ті виказали яловість і м’яке серце, я сам узявся по тих маєтностях їздити й дораджувати вельможному панству, кого арештувати. Так було арештовано тридцять одного чоловіка і двох жінок. Привезено їх у кайданах до Житомира і посаджено в ями, спеціально для сієї оказії викопані. По виїзді інквізиції довелося мені відіслати винуватців до ґродського суду. Суд задля якнайповнішого висвітлення нечестивого чину злісних убійців постановив strictissime посталих перед ним євреїв допитати, тим більше, що деякі з них свої свідчення, зложені перед судом консисторським, змінювали, а оскарження, висловлені супроти них християнами, заперечували. Взято тоді винуватців на тортури і маґістром святої справедливості тричі вогнем випробувано. Сі тілесні проби швидко виказали, що Янкель і Еля, орендарі корчми в Марковій Волиці, за намовою Шмаєра, рабина з Паволочі, схопили буцімто сю дитину, відвели до корчми, напоїли горілкою, а відтак рабин ножиком правий бік їй пробив. Після сього в книжках своїх молитви читали, а інші євреї цвяхами і великими шпильками дитину кололи і кров невинну до миски пускали, кров же сю рабин присутнім роздав, у пляшечки кожному наливаючи.

Єпископ робить паузу і велить налити угорського вина, яке завжди добре йому впливає на кров. Дарма що на порожній шлунок. Відчуває, що замість сніданку сьогодні йому доведеться пообідати, а голод уже смокче під ложечкою. Коли він голодний, сердиться. Але що вдієш. Лист треба надіслати сьогодні. Тож диктує далі:

Коли ж обвинувач у справі неповнолітнього Стефана, описуючи його dolenda fata[39], згідно з процедурою, разом із сімома іншими свідками присягу зложив, що названі євреї до смерті та пролиття крові невинного дитяти спричинилися, суд прирік їх на смерть жорстоку.

Сімох убійців, що спричинилися до сього поганського дикунства, магістр мав від ганебного стовпа на ринку житомирському зі зв’язаними й облитими смолою обома руками, запаливши, через місто до шибениць вести. Там із кожного по три паски шкіри здерти, відтак четвертувати, голови на палю настромити, чверті порозвішувати. Шістьох було скарано четвертуванням, одному ж, позаяк до віри святої католицької в останню хвилину з жоною і дітьми приступив, кару замінено на звичайне відтинання голови. Решту виправдано. Родичі скараних на смерть мали заплатити батькові жертви 1000 злотих польських під загрозою баніції[40] вічної.

З-поміж перших сімох одному вдалося втекти, другий же хрещення прийняв і разом з приреченим на відтинання голови був моїм прошенням од смерті порятований.

Решту ж було справедливо скарано. Трьох винуватців, у злості своїй найзатятіших, четвертовано, трьом же, тим, що охрестилися, кару замінено на відтинання голови, і тіла їхні я сам із численним кліром на цвинтар католицький провів.

На другий же день здійснив я церемонію святого хрещення тринадцятьох євреїв і єврейок. Для замордованої ж дитини звелів приготувати epitupticum[41], а святе тіло невинного дитяти і мученика з належною почестю наказав поховати в катедральній усипальні.

Ista scienda saris[42], страшних, а проте з усякого огляду необхідних задля покарання винних у такому ганебному злочині. Вірю, що Ваше Преосвященство в сих поясненнях знайде все, що прагне знати, і вгамує висловлену в листі тривогу, що ми тут щось супроти Церкви та Пресвятої Діви, Матері Нашої, вчинили.

Зелік

Той, що втік, просто зіскочив з воза, яким їх, зв’язаних, везли до тюрми на тортури. Виявилося, що це нескладно, бо зв’язали їх абияк. Доля чотирнадцятьох в’язнів, у тім числі двох жінок, була насправді вирішена. Їх вважали майже мертвими, і нікому не спало на думку, що хтось із них міг би спробувати втекти. Віз у супроводі кінного конвою перед самим Житомиром цілу милю їхав лісом. Там і втік Зелік. Якось виплутав руки з мотузка, дочекався слушної миті, і коли вони опинилися біля самих хащ, одним стрибком зіскочив з воза і зник у лісі. Решта в’язнів сиділи тихо, схиливши голови, ніби мирячись із власною близькою смертю. Охоронці не відразу збагнули, що сталося.

Батько Зеліка, той самий, який позичав гроші Солтикові, заплющив очі й почав молитися. Зелік, уже ступивши на лісові трави, озирнувся й добре запам’ятав ту картину: зсутулений старий, літнє подружжя, що сидить поруч, торкаючись плечима, молода дівчина, двоє батькових сусідів, чиї білі бороди контрастують із чорнотою плащів, біло-чорна пляма талеса. Лише батько дивиться на нього спокійно, неначе все знав від початку.

Тепер Зелік мандрує. Все відбувається вночі. Вдень він спить: лягає на світанку, коли птахи співають найгучніше, і встає на смерканні. Йде — не дорогами, а вздовж них, кущами, намагаючись оминати відкриті місцини. Якщо ж доводиться переходити полем, стежить, аби хоч пшениця на ньому росла — добре, що не весь урожай ще зібрали. Мандруючи, він майже не їсть — хіба що гіркі тверді яблука, — але й голоду не відчуває. Весь час тремтить від страху, а ще від гніву й обурення. Його руки й ноги дрижать, і в шлунку все стискається, тому він блює жовчю, довго й з огидою потім спльовуючи. Було кілька дуже ясних ночей, освітлених повним, самовдоволеним місяцем. Бачив здалеку вовчу зграю, чув їхнє виття. За ним спостерігали стада сарн — здивовані, вони спокійно проводжали його поглядом. Помітив його якийсь мандрівний жебрак, сліпий на одне око, брудний і розкуйовджений: не на жарт злякався Зеліка, перехрестився і чкурнув у кущі. Звіддалік Зелік бачив гуртик селян-утікачів, які вчотирьох переправлялися через ріку, до Туреччини; на його очах звідкись узялися вершники, схопили їх і зв’язали мотузками, як худобу.

Однієї ночі починає дощити, місяць ховається за хмарами. Зелікові вдається перепливти ріку. Весь наступний день іде на те, аби висушити одяг. Змерзлий, охлялий, він думає лише про одне. Як могло статися так, що пан, для якого він вів рахунки, пов’язані з вирубкою лісів, — на перший погляд, цілком порядний чоловік — виявився недоброю людиною? Чому неправдиво свідчив на суді? Як він міг брехати під присягою, до того ж ішлося не про гроші чи ґешефти, а про людське життя? Зелікові це не вміщається в голові. Весь час бачить перед очима ті самі картини: його арештовують, силоміць виводять із дому разом з іншими. Поруч — його старий цілком глухий батько, який не розуміє, що відбувається. А далі — нестерпний біль, який заволодіває тілом і затуманює розум, біль, що є царем цього світу. І ще — віз-драбиняк, що возив їх із в’язниці на тортури, через містечко, де люди плювали на них, очманілих і покалічених.

Приблизно через місяць Зелік дістався Ясс, де жили знайомі його матері. Вони прихистили його, вже знаючи, що сталося. Там певний час Зелік повертається до тями. Його мучить безсоння, він боїться заплющити очі; часом йому таки вдається зануритися в сни, він ніби падає в каламутну воду, послизнувшись на глинястому схилі, — і тоді бачить тіло батька, загрузле в якомусь мулі, непоховане, страшне. Ночами його охоплює страх, що смерть чаїться десь у темряві й може його знову схопити: пітьма — її країна, там марширують її полки. Якщо вже йому вдалося так просто вислизнути з її лабетів, так залюбки залишити за спиною тих, кого вона обрала, вона завжди матиме на нього зуб.

Тому Зелік не зупиняється. Рушає на південь, пішки, як прочанин. Дорогою стукає до єврейських обійсть, де зупиняється на ніч. Розповідає за вечерею свою історію, і люди переказують її, передають із вуст у вуста, з міста до міста, наче коштовний товар. Невдовзі його оповідь вже йде попереду нього: люди вже знають його історію, чекають на нього, оточують своєрідною шаною. Кожен допомагає йому, як може. У шабат Зелік відпочиває. Один день на тиждень пише листи — до родичів, до єврейських громад, до рабинів, до Сейму чотирьох земель[43]. До євреїв і християн. До польського короля. До папи. Стоптує кілька пар черевиків і виписує кварту чорнила, доки йому вдається дістатися Рима, і якимось дивом — немовби завдяки заступництву могутніх сил — наступного ж дня стає перед лицем папи.

II

КНИГА ПІСКУ

5

Про те, як з утоми Бога постає світ

Буває так, що Бога мучать його ясність і тиша, його нудить від нескінченності. Тоді він, наче велетенська чутлива устриця, чиє тіло, таке беззахисне й вразливе, відчуває найменші коливання часточок світла, стискається, вивільняючи трохи місця, де одразу з нічого виникає світ. Спершу світ нагадує плісняву, він мереживний і білий, але швидко росте, окремі нитки сплітаються, творячи міцну тканину. Нарешті він твердне й починає набувати барв. Усе це супроводжує низький ледь чутний звук, похмура вібрація, яка змушує атоми тривожно дрижати. І саме з цього руху постають часточки, а згодом — піщинки й краплини, що ділять світ навпіл.

Зараз ми на боці піску.

Очима Єнти бачимо низький обрій і велетенське помаранчево-золоте небо. Здоровенні мішкуваті купчасті хмари пливуть на захід, ще не знаючи, що за мить проваляться в безодню. Пустеля — червона. Навіть найменші камінці відкидають довгі розпачливі тіні, якими неначе намагаються зачепитися за твердь.

Кінські й ослячі копита майже не залишають слідів, ковзають по камінні, збиваючи хіба що трішки куряви, яка тут-таки осідає, вкриваючи кожну відмітину, кожну подряпину на поверхні землі. Тварини сунуть поволі, втомлені цілоденним переходом, із похиленими головами, наче в трансі. Їхні спини звикли до тягарів, які щоранку після нічного привалу знов притискають їх до землі. Хіба що віслюки щоразу влаштовують рейвах, роздираючи світанок сповненим жалю і подиву вереском. Але зараз навіть вони, природжені бунтівники, змовкли, сподіваючись довгожданого спочинку.

Поміж усім сновигають люди, стрункі на тлі масивних, спотворених вантажами обрисів тваринних туш. Наче стрілки, що позбулися своїх циферблатів, вони тепер самочинно відмірюють хаотичний, свавільний час, якого не приборкає жоден годинникар. їхні довгі колючі тіні простромлюють пустелю, шпигають дедалі густіші присмерки.

Багато з них мають на собі довгі світлі плащі, голови їхні обмотані тюрбанами, колись зеленими, а тепер вибляклими на сонці. Інші сховалися під широкими крисами капелюхів, їхні обличчя нічим не відрізняються від тіней, що їх відкидає каміння.

Це караван, який кілька днів тому вирушив зі Смирни[44] і рухається на північ, до Константинополя, аби згодом завернути на Бухарест. Дорогою він розділятиметься і знов з’єднуватиметься. Частина купців відокремиться вже через кілька днів у Стамбулі, вони попрямують через Салоніки та Софію до Греції й Македонії, інші йтимуть аж до Бухареста, а декотрі мандруватимуть до самого кінця, вздовж Прута, до польського кордону, щоб перейти його вбрід через мілкий Дністер.

На кожному привалі треба знімати зі спин тварин вантажі й уважно передивлятися все, що лежить старанно запакованим на возах. Деякі товари — як-от партія довгих турецьких люльок — надзвичайно крихкі. Кожна люлька обмотана клоччям і додатково загорнута в полотно. Є трохи турецької зброї, є парадна кінська упряж, є килимки і ткані пояси, якими шляхтичі підперізують свої жупани.

Ще їде бакалія в дерев’яних скринях, ретельно захищених від сонця, різні тканини, ба навіть лимони та помаранчі, ще трохи зелені, аби не зіпсувалися за час подорожі.

Один вірменин, такий собі Якубович, який приєднався до каравану в останню мить, везе на окремому возі предмети розкоші: ткані доріжки й розкішні турецькі килими. Тепер трясеться над цим товаром, дратується через кожну дрібницю. Він уже міркував про те, щоб сісти на корабель і все перевезти зі Смирни до Салонік за два дні, але сьогодні морська торгівля небезпечна, можна потрапити в неволю, розмови про це повертаються щоразу, коли караван зупиняється перепочити біля багаття.

Нахман Самуель бен Леві з Буська саме присів собі, тримаючи на колінах пласку скриньку. Він везе тютюн, спресований у тверді плитки. Його небагато, але Нахман сподівається хорошого прибутку, бо тютюн якісний і купив він його недорого. У спеціально пошитих кишенях має ще й інші дрібні, але цінні речі: красиве каміння, переважно бірюзу, а ще кілька довгих щільно спресованих паличок смоли для паління, яку додають до тютюну і яку так любить Мордехай.

Вони збирали караван кілька днів, тим часом бігаючи різними турецькими установами, аби за щедрий бакшиш[45] отримати ферман — наказ турецьким урядовцям, аби ті дорогою пропускали караван.

Саме тому він такий втомлений і ніяк не може відновити сили. Найбільше його тішить краєвид кам’янистої пустелі. Він покидає табір і йде подалі від людського гамору. Сонце вже так низько, що каміння відкидає довгі темні тіні, схожі на земні комети, які, на відміну від небесних, складаються з пітьми, а не світла. І міркує Нахман, який в усьому бачить знаки, яке майбутнє провіщають ті земні тіла, яку пророкують долю. А оскільки пустеля — то єдине на землі місце, де час завертає, робить петлю, а потім виривається вперед довгими стрибками, наче сита сарана, декому вдається побачити там майбутнє. Саме так бачать Нахмана очі Єнти: Нахман уже старий, висохлий, як тріска, згорблений. Сидить біля невеликого віконечка, яке впускає небагато світла, товсті мури дихають холодом. Його рука, в якій він тримає перо, виразно тремтить. У піщаному годиннику, що стоїть біля каламаря, пересипаються останні піщинки: Нахманів кінець уже близько, але він уперто пише.

Це правда: Нахман не може спинитися. Це наче сверблячка, яка вщухає лише тоді, коли він починає вкладати хаос думок у речення. Скрипіння пера його заспокоює. Слід, який воно залишає на папері, дарує йому таку насолоду, немовби він їсть найсолодші фініки чи куштує рахат-лукум. Тоді все стає прозорим, точним, упорядкованим. Адже Нахманові завжди здавалося, що він є частинкою чогось великого, неповторного, єдиного. Чогось, чого ніколи не було й не буде. До того ж він пише це все для тих, які ще не народилися, а вони хотітимуть знати.

Він завжди має при собі письмове приладдя — оцю пласку дерев’яну скриньку. Вона непримітна, але всередині — якісний папір, пляшечка з чорнилом, пісок в окремій щільній коробочці, запас пер і ніж, аби їх гострити. Нахманові багато не потрібно, він сідає на землі, розкладає скриньку, яка перетворюється на низенький турецький столик, — і для писання все готово.

А проте відколи він почав супроводжувати Якова, дедалі частіше ловить на собі гострий, докірливий погляд. Яків не любить скрипіння пера. Якось він зазирнув йому через плече. Добре, що Нахман якраз вів підрахунки. Яків зажадав, аби Нахман не записував того, що він каже. Довелося запевнити, що він нічого не занотовує. Але одне запитання ніяк не йде йому з голови: чому?

— Чому це так? — запитав він Якова одного разу. — Адже ми співаємо: «Дай мені голос, дай мені мову й слова, аби міг я сказати правду про Тебе». І це — з Хемдат Ямім[46].

Яків насварив його:

— Не кажи дурниць. Якщо хтось хоче здобути фортецю, для цього замало слів, марної балаканини — він мусить піти туди з військом. Так само й ми мусимо діяти, а не говорити. Хіба мало наші діди наговорилися, нагорбилися над письменами? І що — допомогли їм ті балачки? Який був із цього плід? Краще бачити очима, ніж говорити язиком. Мудрагелі нам не потрібні. Якщо побачу, що ти пишеш, дістанеш від мене по голові — може, тоді очуняєш.

Нахман, утім, робить своє. Його головний твір називається «Життя Найсвятішого Шабтая Цві»[47] (хай буде благословенне його ім’я). Він пише його радше задля порядку, просто складає докупи факти, більш і менш відомі; деяким додає мальовничості — але хіба ж то гріх? Навпаки, так краще запам’ятаються. На самому дні скриньки в нього лежить іще один пакунок — це аркуші, які він зшив власноручно грубою дратвою. Таке собі, рештки. Він списує їх потай. Подеколи зупиняється, бо його мучить думка, що читач цих записів знатиме, хто їх писав. За літерами завжди чаїться чиясь рука, з-за написаних речень визирає чиєсь обличчя. Бо ж і в Торі є чиясь сильна й велика присутність, і її правдивого імені не можна записати жодними, навіть найбільшими позолоченими літерами. А проте Тора і цілий світ складаються з імен Бога. Кожне слово є його іменем, кожна річ. Тора зіткана з імен Бога, наче велика тканина Аріга, хоча, як записано у Книзі Йова, «жоден смертний не знає її ладу»[48]. Ніхто не знає, де основа, а де піткання, який візерунок міститься на її лицьовому боці та як він пов’язаний з тим, що видно на звороті.

Ребе Елеазар, дуже мудрий кабаліст, уже давно здогадався, що частини Тори дійшли до нас у неправильній послідовності. Адже якби послідовність була правильною, кожен, пізнавши її порядок, відразу став би безсмертним, зміг би оживляти померлих і творити чудеса. І саме тому — аби зберегти лад цього світу — ті фрагменти переплутано. Не питай, хто це зробив. Ще не час. Але лише Святий здатний відновити послідовність.

Нахман бачить, як з-поза його «Життя Найсвятішого Шабтая Цві», з того жмуту аркушів, зшитих грубою ниткою, визирає він сам — Нахман Самуель бен Леві з Буська. Бачить себе: худорлявого, невисокого, непримітного вічного мандрівника. І записує себе на папері. А назвав він ці нотатки рештками — бо вони наче стружка, тирса, що залишається після витісування важливіших речей. Крихти — ось що таке наше життя. Те його писання на колінах, на кришці подорожньої скриньки, в пилюці, на вітрі є не чим іншим, як тіккýном — лагодженням світу, латанням дір у тканині, що повна сплутаних візерунків, кучериків, вузликів і швів. Саме так треба розуміти це химерне заняття. Одні лікують людей, інші будують будинки, ще інші вивчають книги і переставляють місцями слова, аби видобути з них істинний сенс. А Нахман пише.

Рештки, або про те, як з утоми подорожжю постає оповідь. Написав Нахман Самуель бен Леві, рабин з Буська. Про те, звідки я взявся

Знаю, що я не пророк і немає в мені Святого Духа. Не маю влади над голосами, не вмію прозрівати майбутнє. Моє походження звичайне, і доля моя — прах. Я такий, як усі, чиї мацеви[49] кришаться найпершими. А проте бачу я й свої переваги: вмію торгувати і не боюся мандрівок, швидко рахую і маю здібність до мов. Я — вроджений посланець.

Коли я був дитиною, моє мовлення нагадувало бубніння дощових крапель об дерев’яне накриття шатер, що їх будують на кучки[50]. Серед цього торохкотіння окремі слова розрізнити було неможливо. До того ж якась сила не давала мені закінчити речення, змушувала повторювати початок по кілька разів, квапливо й нерозбірливо. Я заїкався. З жахом помічав, що батьки, брати і сестри мене не розуміють. Батько в такі миті бив мене у вухо й сичав: «Говори повільніше!» Тож я старався. Намагався неначе виходити з себе й хапати себе за горло, щойно поверталося те белькотіння. Нарешті навчився розбивати слова на склади й розбавляти їх, як робила мати з учорашнім супом, аби його вистачило на всіх. Зате я був кмітливий. З увічливості чекав, доки інші закінчать говорити, хоч і знав від початку, що вони хочуть сказати.

Мій батько був рабином у Буську, і мене чекала така ж доля. Батьки тримали корчму біля самих боліт, туди нечасто заходили люди, то й жили ми бідно. Наша родина — і з боку матері, і з боку батька — прибула на Поділля із заходу, з Любліна. До того вони жили на німецьких землях, звідки їх вигнали, ледь душу з тіла не вибили. Розповідали про ті часи зрідка, пригадую хіба що одну оповідь, із тих, що наводили на мене дитячий ляк, — про полум’я, що зжирає книжки.

Взагалі з дитинства я пам’ятаю небагато. Пригадую насамперед матір, від якої я не відходив ні на крок, тримаючись за її спідницю. Батько завжди на мене за це гримав, пророкуючи, що я стану маминим пестунчиком, фейґеле[51], розніженим хирляком. Пам’ятаю нашестя комарів, коли мені було кілька років: усі шпарини в будинках ми затикали ганчір’ям і глиною, а обличчя були аж червоні від комариних укусів, неначе нас усіх побила віспа. Дрібні рани змащували свіжою шальвією, а селами вешталися мандрівні гендлярі, що продавали чудодійну смердючу мазь, яку видобували із землі десь в околицях Дрогобича…

Так починається дещо плутаний рукопис Нахмана. Сам автор любить перечитувати ці перші сторінки. Тоді йому здається, ніби він певніше ступає по землі, ніби ноги міцніше його тримають. Він зголоднів, тож вертається до табору і приєднується до супутників. Турки-провідники й носії саме закінчили молитву і теревенять, готуючись до вечері. Вірмени перед трапезою заплющують очі й розмашисто осіняють себе знаком хреста. Нахман разом з іншими євреями молиться квапливо й абияк. Вони голодні. Порядно помоляться вже вдома. Мандрівники сидять невеликими гуртиками, не відходячи далеко від свого товару і свого мула, але всі одне одного добре бачать. Утамувавши перший голод, зав’язують розмову, проскакують перші жарти. Швидко опадають сутінки, якась хвилина — і темно, доводиться запалювати олійні лампадки.

Якось раз у корчмі, де здебільшого хазяйнувала мати, зупинився один із гостей пана Яблоновського, що прибув на полювання. Він був відомим п’яницею та лиходієм. Позаяк було гаряче й задушливо і болотяні випари висіли низько над землею, одна вельможна пані забажала відпочити. Нашу родину вигнали на подвір’я, але я сховався за піччю і схвильовано спостерігав, як та красива дама з лакеями, служницями й камердинерами ввійшла досередини. Пишнота, кольори, візерунки і краса тих людей так приголомшили мене, що я аж зарум’янів на обличчі, і мати згодом переймалася, чи я, бува, не захворів. Коли вельможі поїхали геть, мати прошепотіла мені на вухо: «Мій дурнику, на тому світі дуксель палитиме для нас у пескурі», — що означало: на тому світі княгиня палитиме для нас у печі.

З одного боку, мене потішило вельми, що десь там угорі, де щодня пишуться плани світу, існує така сувора справедливість. Та водночас мені стало всіх нас шкода, особливо ту горду пані, таку красиву й недосяжну. Чи знала вона про це? Чи хтось їй сказав? Чи в їхній церкві розповідають людям, як буде колись? Що все обернеться навиворіт і слуги стануть панами, а пани їм служитимуть? І чи добре воно буде? Чи справедливо?

Перед від’їздом той пан посмикав мого батька за бороду, а його гості реготали. Відтак він наказав своїм військовим випити єврейської горілки, що вони старанно й виконали, принагідно мало не розваливши корчму і не знищивши бездумно наших скромних набутків.

Нахманові доводиться встати. Тільки-но сідає сонце, відразу стає нестерпно холодно — не так, як у місті, де розігріті мури ще певний час втримують спеку і сорочка вечорами липне до спини. Він бере лампадку і вкривається бархановою накидкою. Носії грають у кості, ще трохи — і спалахне сварка. Небо вже всіяне зорями, і Нахман мимохіть визначає сторони світу. На півдні — Смирна, або ж Ізмір, як її називає ребе Мордке. Звідти вони вирушили позавчора. Вся вона — гармидер різнобійних кутастих будівель, нескінченний безлад дахів, що його подекуди гамують стрункі голки мінаретів або — зрідка — куполи християнських храмів. І здається йому, що в темряві чутно з-за обрію голос муедзина, напористий і жалібний. От-от із каравану йому відповість другий, і повітря миттю сповнить мусульманська молитва, яка має бути гімном і похвалою, а звучить як плач.

Нахман дивиться на північ і бачить там, далеко, десь у звоях пітьми, невеличке містечко серед боліт. Небо над ним — таке низьке, що ледь не настромлюється на вежу костелу. Містечко здається геть безколірним, ніби збудоване з торфу й притрушене попелом.

Коли я народився в 5481 році, за християнським літочисленням — 1721-му, мій батько, свіжоспечений рабин, узявся за виконання своїх обов’язків, навіть не усвідомлюючи, де йому доведеться жити.

У Буську річка Полтва впадає в ріку Буг. Місто завжди належало королю, а не панам, тому нам жилося тут добре. І, мабуть, через те його весь час руйнували — то козаки, то турки. Якщо небо — то дзеркало, в якому відбивається час, то над містом вічно висить образ охоплених полум’ям будинків. Щоразу після руйнування воно хаотично відбудовувалося, розповзаючись в усі боки по болотах, бо вода тут — єдина цариця. Коли починалася відлига, болото виповзало на шляхи й відрізало містечко від решти світу, а його мешканці, як усі мешканці боліт і торфовищ, сиділи у вогких хатах похмурі, замшілі, наче вкриті пліснявою.

Євреї мешкали групками в різних кварталах, але найбільше їх було в Старому місті та в Ліпибоках. Торгували кіньми, возили їх з міста до міста на ярмарки, тримали невеликі тютюнові крамнички, переважно завбільшки із собачу буду. Дехто обробляв землю, більшість же займалася якимось ремеслом. Здебільшого то були злидарі, покірні й забобонні.

Ми дещо зверхньо дивилися на довколишніх селян, русинів і поляків, які від самого світанку гнули спину і розправляли її лише під вечір, коли сідали на лавках біля воріт. Краще вже бути євреєм, ніж селянином. Та й вони нам дивувалися: куди ж то так мчать ті жидки на своїх возах і чому так галасують? Жінки мружили очі: цілий день під палючим сонцем вони збирали колоски після жнив.

Навесні, коли прибережні луки зеленіли, до Буська зліталися сотні, а може, й тисячі лелек. Вони крокували, наче королі, статечно й бундючно. Мабуть, тому тут народжувалося стільки дітей: селяни вірили, що їх приносять лелеки.

На гербі Буська зображений лелека, що стоїть на одній нозі. Так і ми, бущани, вічно стояли на одній нозі, готові вирушити в дорогу, зв’язані з життям єдиною орендою, єдиною угодою. Довкола нас було мокро, в’язко. Закон ніби й існував, але він був мулький, каламутний, наче брудна вода.

У Буську, як і в більшості подільських містечок і сіл, жили майже винятково такі ж, як і ми. Ті, що називали себе «нашими» або «правовірними». Всім нашим серцем, усією істотою своєю ми вірили, що Месія з’явився в Туреччині й, відходячи, залишив нам свого наступника. А насамперед — шлях, яким ми маємо йти.

Що більше батько читав і дискутував у бет-мідраші, то більше схилявся до таких поглядів. Через рік після переїзду сюди, начитавшись сабатіанських книг, він цілковито прийняв їхню правду, а його природні вразливість і релігійність лише сприяли цьому.

«Бо як же інакше? — питав він. — Якщо Бог такий ласкавий до нас, чому стільки страждання довкола? Виходиш на ринок у Буську, і коліна аж підгинаються під тягарем цього болю. Якщо він любить нас, чому ми не здорові й ситі? Чому й інші не здорові? Чому ми мусимо щодня дивитися на хворобу і смерть?» Він аж горбився під тим тягарем. А потім починав свої звичні нарікання на рабинів і їхні звичаї, поступово розпалюючись і дедалі жвавіше жестикулюючи.

Ще дитиною я часто бачив його на базарчику біля крамниці Шилі. Він стояв там і щось обурено вигукував разом з іншими. Його худорлява, непримітна постать здавалася більшою, коли він говорив. Бо промовляв він щиро й від серця.

«З одного закону в Торі Мішна[52] вивела дюжину, а Гемара[53] — п’ять дюжин. У пізніших коментарях законів уже стільки, скільки піщинок у пустелі. То скажіть, як же нам жити?» — вигукував він драматично, аж спинялися перехожі.

Шиля, який не надто переймався торгівлею і більше цікавився дискусіями перед своєю крамницею, сумно підтакував, частуючи чоловіків люлькою: «Ще трохи, і не залишиться нічого кошерного».

«Важко дотримуватися приписів, коли ти голодний», — підтакували йому інші й зітхали. Зітхання теж було частиною розмови. Переважно то були прості купці, але часом приходили вчителі з єшиви й докидали щось від себе до того щоденного ринкового гамору. Невдовзі починалися скарги на панські порядки, на ворожість селян, яка могла отруїти життя, на ціну борошна, на погоду, на міст, що його зруйнувала повінь, на вологість, через яку гниють фрукти на деревах.

Отак і мене змалку наповнювало те вічне незадоволення світом. Щось у ньому не так, якийсь фальш довкола. Чогось нам не розповідали в єшивах. Мабуть, приховували від нас якісь факти, і тепер нам ніяк не вдається поскладати світ докупи. Десь точно є таємниця, яка пояснить усе.

З часів молодості мого батька всі в Буську так говорили, а ім’я Шабтая Цві згадували часто, до того ж не пошепки, а на повен голос. У моїх дитячих вухах воно лунало, наче галоп вершників, що несуть рятунок. Проте сьогодні це ім’я краще не вимовляти вголос.

Моя молодість

Від самого початку я хотів вивчати книги, як чимало хлопців мого віку, але, як то властиво одинакам, був надто прив’язаний до матері й батька. І лише коли мені виповнилося шістнадцять, збагнув, що хочу служити якійсь добрій справі. Я належав до тих, кому ніколи не досить того, що є.

Тож коли до мене дійшли чутки про великого вчителя Баала Шема Това[54] і про те, що він приймає учнів, я вирішив приєднатися до одного такого товариства і покинув рідний Буськ. Хоч мати моя заламувала руки, я таки самотою вирушив на схід, до Меджибожа, за двісті миль[55]. Уже першого дня зустрів хлопця, дещо старшого за мене, який з тією самою метою вирушив із Глинної й був третій день у дорозі. Той Лейбко — щойно одружений і дещо переляканий своїм одруженням молодик, якому лише засіявся вус, — заявив дружині й тестям, що, перш ніж візьметься заробляти гроші, мусить торкнутися правдивої святості й насититися нею на всю решту життя свого. Лейбко походив із шанованої родини глиннських рабинів, і те, що він злигався з хасидами, було для родичів справжнім лихом. Двічі по нього приїжджав батько і благав повернутися додому.

Невдовзі ми стали нерозлучними. Спали під одним рядном, ділилися кожним шматком хліба. Я любив із ним розмовляти, адже був він хлопцем вразливим і міркував не так, як усі. Ночами під тим брудним рядном ми розв’язували великі загадки.

Як одружений чоловік, він увів мене також у ті справи, що стаються між чоловіком і жінкою, і це здалося мені не менш захопливим, ніж питання цімцуму[56].

Хата була велика, дерев’яна й низька. Ми спали покотом у ліжку, що було завширшки як кімната — від стіни до стіни. Спали поряд, притулившись один до одного, — худі хлопці під покривалами, у яких не раз траплялися воші. Потім покусані ними литки змащували листками м’яти. Їли небагато: хліб, олія, трохи ріпи. Часом жінки приносили нам якісь ласощі, наприклад родзинки, але було нас так багато, що вистачало по кілька кожному — досить, аби не забути їхнього смаку. Зате ми багато читали. По правді, читали ми безперестанку, через що очі в нас були весь час зачервонілі, як у кроликів, — за цим нас упізнавали. А вечорами, коли Бешт міг нам присвятити трохи свого благословенного часу, ми слухали його розмови. Слухали, як він бесідує з іншими цадиками. Саме тоді мене почали цікавити запитання, на які не надто переконливо міг відповісти батько. Як може існувати світ, якщо Бог — усюди? Якщо Бог — усеприсутній, звідки беруться речі, які не є Богом? Як Бог міг створити світ з нічого?

Відомо, що в кожному поколінні — тридцять шість святих людей, і саме завдяки їм Боже творіння ще триває. Баал Шем Тов — безперечно, один із них. Хоча більшість святців так і лишаються нікому не знаними й живуть собі вбогими корчмарями чи шевцями, святість Бешта була такою великою, що била в очі одразу. В цьому чоловікові не було ані крихти гордині, але де б він не з’явився, всі ніби ніяковіли, і це його дуже мучило. Було помітно, що він несе свою святість, наче тяжкий вантаж. Він нічим не нагадував мого батька, завжди печального й гнівного. Бешт був щоразу інакшим: то скидався на старого мудреця й статечно промовляв, опустивши повіки, то зненацька щось на нього находило і він бешкетував з нами, жартуючи й викликаючи вибухи реготу. Від нього можна було чекати чого завгодно. Тому він безперестанку перебував у центрі уваги. Для нас він був осереддям світу.

Тут нікого не надихала мертва й порожня наука рабинів — моєму батькові це, мабуть, сподобалося б. Зогар читали щодня і пристрасно. Серед старших було чимало кабалістів із затуманеними поглядами — вони безугавно сперечалися про божественні таємниці таким тоном, яким говорять про домашнє господарство: скільки разів погодовано курей, чи досить сіна на зиму…

Якось один із цих кабалістів запитав Бешта, чи вважає він, що світ є еманацією Бога, і той радісно погодився: «Так, так, цілий світ — це Бог». Усі схвально закивали. «А зло?» — запитав той кабаліст підступно. «І зло — Бог», — незворушно відповів Бешт, але цього разу серед слухачів прокотився шепіт, а відтак залунали голоси інших учених цадиків та різних святих мужів. А всілякі дискусії викликали там бурю емоцій: присутні, бувало, перекидали стільці, або ж починали ридати, або кричати, або виривати волосся. Пригадую, до цього питання верталися повсякчас. Та й у мені теж скипала кров: як же так? Куди ж вписати все те, що діється довкола, в яку графу? Голод і рани на тілі, забій тварин і голод, що морить дітей? І якщо так міркувати, — здавалось мені тоді, — врешті-решт доведеться визнати, що Бог має нас за порожнє місце.

Досить було, аби хтось сказав, що зла насправді немає і воно лише здається таким у людських очах, як за столом починалася штовханина, з розбитого дзбана витікала вода і всякала в тирсу на підлозі, хтось у гніві вибігав геть, когось треба було стримувати, щоб не кидався на інших. Отаку силу має мовлене слово.

Тому Бешт нам повторював: «Таємниця зла — єдине, чого Бог не каже нам брати на віру, а велить добре обміркувати». Отже, я думав цілими днями, а бувало, й ночами, бо моє пожадливе тіло не давало мені заснути від голоду. А може, гадав я, Бог усвідомив, що помилився, чекаючи від людини неможливого? Бо ж він хотів людини праведної. Отож Бог мав вибір: або ненастанно карати людину за гріхи і стати вічним економом, який періщить селян по плечах, коли вони неналежно працюють на панському полі, або — позаяк Бог нескінченно мудрий — терпіти людську гріховність, залишаючи місце для слабкості. І мовив Бог до себе: не може бути людина водночас вільна і цілковито мені піддана. Не можу я мати вільну від гріха істоту, яка водночас була б людиною. Тож волію грішне людство, ніж безлюдний світ.

Так, ми всі з цим погоджувалися. Худі хлопці в подертих капотах із вічно закороткими рукавами, які сиділи по один бік столу. З протилежного боку — кілька вчителів.

Я провів із Бештовими святцями кілька місяців і, хоч було бідно й холодно, відчував, що лише тепер моя душа нарешті доросла до тіла — вже кремезного, змужнілого, з волоссям на грудях і ногах, із твердим животом. Так і душа моя гартувалася й міцніла. До того ж видавалося, що в мені розвивається якесь нове чуття, про яке я раніше й не підозрював.

Є люди, що мають чуття божистих речей, як-от дехто — чудовий нюх, слух чи смак. Вони вчувають найтонші порухи у великому складному тілі світу. А в декого з них цей внутрішній зір такий досконалий, що дозволяє побачити, де впала іскра, помітити її сяйво навіть у найдрімучіших хащах. І що темніше довкола, то відчайдушнішим є світло іскри, то гарячіше й чистіше вона палає.

Але є й такі, що позбавлені цього чуття, тож їм доводиться покладатися на п’ять інших чуттів, обмежуючи ними весь свій світ. І як сліпий від народження не уявляє собі світла, як глухий не знає, що таке музика, як позбавлений нюху ніколи не вчує запаху квітів, так і вони не розуміють отих містичних душ і їхніх носіїв мають за божевільних, які все те собі лише вигадали.

Учнів Бешта (хай буде благословенне його ім’я) того року почала косити дивна хвороба. Так казав він сам з гіркотою й тривогою, а я не знав, що він має на увазі.

Якось під час молитви один зі старших хлопців вибухнув плачем і ніяк не міг заспокоїтися. Його відвели до святого, і там нещасний, схлипуючи, зізнався, що під час молитви «Шема Ісраель»[57] уявляв собі Христа і до нього спрямовував свої слова. Всі, хто чув ті страшні слова, затуляли вуха руками й заплющували очі, аби не впустити до свого серця такого блюзнірства. Бешт лише сумно похитав головою, а потім пояснив це так просто, що на всіх зійшло велике полегшення: мабуть, той хлопець щодня проходив повз якусь християнську капличку і там бачив Христа. А коли на щось довго й часто дивитися, цей образ входить у зір і розум, в’їдається в них, наче луг. Розум же людський потребує святості, шукає її всюди, наче зелений пагін, що в темній печері пнеться до бодай найкрихітнішого світла. Це було гарне пояснення.

У нас із Лейбком була таємна пристрасть: ми дослухалися до самого звучання мови, до шелесту молитов із-за ширми, і нашорошували вуха, щоб краще почути слова, які в молитовній скоромовці зливалися, змішуючи свої значення. І що чуднішим був результат тих наших ігор, то більше ми раділи.

У Меджибожі всі, як і ми, думали лише про слова, тож і містечко здавалося якимось недоробленим, мізерним і тимчасовим, немовби в тому протистоянні зі словом матерія нишкла й засоромлено задкувала: здавалося, болотистий і роз’їжджений возами путівець вів у нікуди, а невеличкі хатки обабіч нього та дім науки — єдина будівля з дерев’яним ґанком із почорнілого трухлявого дерева, в якому ми колупали пальцем дірки, — наче виринули зі сну.

Можна сказати, що так само ми колупали пальцем дірки і в словах, бажаючи дістатися до їхнього таємничого осердя. Моє перше осяяння було викликане подібністю двох слів.

Отже, аби створити світ, Бог мусив усунутися із самого себе, залишаючи у своєму тілі порожнечу, яка мала стати простором для світу. З того простору Бог зник. Слово «зникати» походить від кореня «елем», а місце зникнення називають «олам» — світ. Тож у самій назві світу міститься історія зниклого Бога. Світ постав лише завдяки тому, що Бог його покинув. Спершу щось було, відтак щезло. Це і є світ. Увесь світ — то одна велика відсутність.

Про караван

і про те, як я зустрів ребе Мордке

Коли я повернувся додому, мене вирішили оженити, аби я більше нікуди не повіявся. Нареченою була шістнадцятилітня Лея, дівчина розумна, щира і розважлива. Все це не надто допомогло, бо тільки-но я знайшов роботу в Еліші Шора, з’явився привід знов рушити в дорогу — торгувати до Праги та Брна.

Там-то я й зустрів Мордехая бен Еліяху Марґаліта, якого всі називали ребе Мордке — хай ім’я цього доброго чоловіка буде благословенне. Він став мені другим Бештом, але для мене — єдиним, бо був лише для мене. Ребе Мордке, відчуваючи, либонь, те саме, що і я, взяв мене за учня. Не знаю, що мене так у ньому вабило. Мабуть, мають рацію ті, що кажуть, нібито душі впізнають одна одну миттєво і відтоді стають нероздільними. Що ж — я вирішив відколотися від Шорів, покинути сім’ю на Поділлі й залишитися з ним.

Був він учнем славетного мудреця Йонатана Айбешютца[58], а той, своєю чергою, успадкував науку від учених мужів давнини.

Спершу його вчення здавалося мені туманним. Він ніби ненастанно перебував у полоні своїх химер. Дихав неглибоко, наче боявся набрати в легені забагато земного повітря. Лише пропущене крізь люльку, воно давало йому сяку-таку поживу.

А проте незглибимим є розум мудреця. У нашій подорожі я цілковито на нього покладався: він завжди знав, коли і яким шляхом вирушити, щоб нас підвезли добрі люди чи нагодували якісь паломники. Його ідеї на перший погляд здавалися безглуздими, але коли ми врешті-решт чинили так, як радив він, усе виходило чудово.

Ми зглиблювали науку ночами, вдень же я працював. Не раз світанок заставав мене за книгами, а очі сльозилися від читання. Речі, які давав мені читати Мордехай, були такими незвичайними, що мій розум подільського парубка, до того такий практичний, ставав дибки і хвицався, наче кінь, що все життя ходив у запрягу, а тепер має стати під сідло.

«Сину мій, навіщо ти відкидаєш те, чого не спробував?» — запитав мене Мордехай, коли я вже був за крок до того, аби вертатися до Буська і дбати про сім’ю.

І сказав я тоді собі вельми розсудливу річ: «Він таки правий. Тут я нічого не втрачу, лише здобуду. Тож не квапитимуся, аж доки не знайду в цьому для себе користь».

Отже, я послухався його, винайняв маленьку кімнатку за дерев’яною ширмою і жив скромно, ранками працюючи в конторі, а вечорами й ночами просиджуючи над книгами.

Він навчив мене методу пермутації та комбінування літер, а також містики цифр та інших «шляхів Сефер Єціра»[59]. Кожним із цих шляхів наказав мені прямувати впродовж двох тижнів, аж доки його форма не закарбується в моєму серці. Так тривало добрі чотири місяці, а потім він зненацька наказав мені те все «викреслити».

Того вечора він туго набив травами мою люльку і дав мені дуже стару молитву, вже не знати чийого авторства. Невдовзі вона стала моїм голосом. Звучала так:

Моя душа

не дозволить замкнути її у в’язниці,

у клітці з заліза чи клітці з повітря.

Моя душа хоче бути човном у небі,

й кордони тіла для неї — марниця.

Жодні мури її не зупинять:

ні ті, що людською рукою збудовані,

ні мури ґречності,

ні мури шанобливості

чи добропорядності.

Не спинять її гучні промови,

кордони царств,

шляхетна кров. Ніщо.

Душа пролітає високо над усім —

легко, як птах.

Вона вища, аніж слова,

і вища за те, чого слова не вміщають.

Вона вища, ніж насолода і страх.

Не дорівнює їй ні те, що красиве й високе,

ні те, що нице й страшне.

Допоможи мені, Боже, і вчини так, аби не ранило мене життя.

Даруй мені силу мовити, дай голос і слово,

й тоді розкажу я правду

про Тебе.

Моє повернення на Поділля і дивне видіння

Через певний час я повернувся на Поділля, де після раптової смерті батька став рабином у Буську. Лея прийняла мене назад у сім’ю, і я віддячував їй за те великою ніжністю. Вона вміла облаштувати життя спокійно і зручно. Мій маленький син Арон ріс і мужнів. Зайнятий роботою і сім’єю, я забув про тривоги мандрів і всіляку кабалу. Громада була великою й поділеною на «наших» і «їхніх», а на мене, молодого й недосвідченого рабина, впало багато обов’язків.

Але однієї зимової ночі я не зміг заснути і почувався вельми дивно. Мене пронизувало відчуття, що все довкола — несправжнє, штучне, немовби світ намалював якийсь майстерний маляр і порозвішував довкола клапті своїх полотен. Або інакше: немовби все довкола хтось   в и г а д а в   і якимось дивом воно набуло видимих форм.

Бувало, що й раніше, коли я працював із ребе Мордке, у мене виникало це важке й тривожне відчуття, але цього разу воно було таким достеменним, що мене охопив ляк, як у дитинстві. Мене наче хтось кинув у в’язницю, в темний льох, де я от-от задихнуся.

Я встав тремтячи, підклав дров у піч, вийняв книги, отримані від ребе Мордке, і, пригадуючи його науки, взявся в’язати докупи літери й медитувати над ними так, як учив мене майстер. Сподівався, що таким чином удасться відігнати страх. Так я просидів цілу ніч, а вранці зайнявся своїми звичайними справами. Наступної ночі робив те саме — до третьої ранку. Лею тривожила моя поведінка, вона вивільнялася з обіймів сплячого синочка, вставала й спостерігала з-за плеча за моїми заняттями. На її обличчі читався осуд, але це мене не зупиняло. Лея була дуже побожною, не визнавала жодної кабали, недовірливо ставилася й до сабатіанських обрядів.

Тієї третьої дивної ночі я вже був такий втомлений, що після опівночі задрімав із пером у руці та папером на колінах. Коли прокинувся, свічка вже догоряла, і я встав, аби взяти нову. Але з подивом помітив, що довкола ясно, хоч пломінь уже згас! І тоді усвідомив, що світло йде з мене, що то я — джерело сяйва, яке заповнює кімнату. І мовив я вголос: «Не вірю в таке». Але світло не згасало. Тоді я запитав: «Як таке можливо?» — але жодної відповіді, ясна річ, не було. Я вдарив себе по обличчю, вщипнув за щоку, але нічого не змінилося. Сидів так до ранку, втомлений, з порожньою головою й опущеними руками й світив. Аж на світанку сяйво почало пригасати і врешті-решт зникло.

Тієї ночі я побачив світ геть інакшим, ніж завжди: він був освітлений сіруватим сонцем, крихітний, хирлявий, марний. У кожному закамарку, в кожній шпарині роїлася темрява. Тим світом прокочувалися війни та моровиці, розливалися ріки, тремтіла земля. Кожна людина здавалася такою беззахисною й крихкою, як війка, як квітковий пилок. І усвідомив я, що життя людське складається зі страждання і воно — субстанція світу. Все кричало від болю. А потім побачив я майбутнє: світ змінювався, ліси зникали, і на їхньому місці виростали міста. Відбувалися й інші речі, мені незрозумілі. Але й там не було надії, і траплялося таке, чого я навіть не міг збагнути, бо воно перевершувало мій розум. Мене це все виснажило так, що я з гуркотом зсунувся на підлогу і, здається, саме тієї миті побачив, де пролягає шлях до спасіння. Відтак примчала моя дружина й почала волати про допомогу.

Про мандрівку з Мордехаєм до Смирни в пошуках причини сну про козячі бібки

Мій вчитель Мордехай, здавалося, знав про все. Через кілька днів він зненацька з’явився в Буську. Його, мовляв, туди привів дивний сон. Снилось йому, що під синагогою у Львові бачить він біблійного Якова, який роздає людям козячі бібки. Більшість, отримавши їх, обурюється або ж голосно регоче, але ті, що прийняли дар із вдячністю й шанобливо його ковтнули, починають світити зсередини, як ліхтарі. Мордехай у власному сні сам простягнув руку по дар.

Коли я, втішений його приїздом, розповідав йому про свої пригоди зі світлом, у його очах зблиснули гордість і ніжність. «Ти лише на самому початку шляху. Простуй ним далі й побачиш, що довколишній світ близиться до свого кінця, тому він і здається тобі штучним. Адже бачиш ти не світло ззовні, оманливе й даремне, а внутрішнє, правдиве, що походить із розсіяних іскор Бога, що їх збере докупи Месія».

Мордехай вирішив, що я обраний для його місії.

«Месія вже йде, — сказав він мені, нахилившись до мого вуха так, що його вуста торкнулися вушної раковини. — Він у Смирні».

Тоді я не зрозумів, що він мав на увазі, але знав, що Шабтай — хай буде благословенним його ім’я — народився у Смирні, тож одразу про нього подумав, хоч він давно вже спочив у Бозі. Мордехай запропонував, аби ми разом рушили на південь, поєднуючи торговельні справи й пізнання істини.

Григорій Нікорович, вірменин, торгував турецькими товарами у Львові — привозив із Туреччини товар, переважно пояси, але продавав також килими, турецький бальзам і холодну зброю. Сам оселився в Стамбулі й звідти вів справи. Час від часу його каравани з цінним товаром вирушали на північ і поверталися на південь. Приєднатися до них міг кожен — байдуже, християнин чи ні, аби лиш був порядним чоловіком і мав гроші, щоб оплатити провідника й озброєну охорону. З Польщі можна було захопити товар: віск, лій чи мед, часом бурштин, хоч він і не продавався вже так добре, як колись; треба було мати з чого жити дорогою, а на місці вкласти зароблені гроші в товар, аби з подорожі був хоч якийсь зиск.

Я позичив невелику суму, Мордехай доклав до неї дещо зі своїх заощаджень. Разом у нас вийшов скромний капітал, з яким ми й рушили в дорогу. Була весна 1749 року.

Мордехай бен Еліяху Марґаліт, ребе Мордке, був на той час уже зрілим чоловіком. Безмежно терплячий, він ніколи не квапився, і я не знав нікого, в кому було б більше зичливості й великодушності. Часто я слугував йому живими окулярами, бо він уже недобачав дрібних літер. Слухав уважно, а пам’ять у нього була така добра, що він міг усе повторити без найменшої помилки. Був він чоловіком усе ще витривалим і сильним — іноді я більше вередував у мандрівці, ніж він. До каравану приєднувалися всі, хто хотів дістатися Туреччини і щасливо повернутися додому: вірмени й поляки, волохи й турки, що верталися з Польщі, часто навіть євреї з Німеччини. Всі вони врешті-решт розбрідалися, куди їм треба, а натомість з’являлися інші.

Дорога вела зі Львова до Чернівців, далі берегом Пруту на Ясси, і нарешті — до Бухареста, де караван на певний час зупинився. Там ми вирішили відколотися від решти і неквапом рушити шляхом, яким кликав нас Бог.

Під час зупинок ребе Мордке додавав до нашого тютюну дрібку живиці, через що наші думки здіймалися високо й сягали далеко і все здавалося сповненим глибокого сенсу, прихованих значень. Я стояв нерухомо, ледь піднявши руки. В такій позі міг лишатися годинами, охоплений німим захватом. Найменший порух голови відкривав великі таємниці. Кожна травинка була частиною складної системи значень, невід’ємною ланкою велетенського ланцюга світу, збудованого мудро і ретельно, — ще й так, що найменша річ поєднана в ньому з найбільшою.

Вдень ми блукали вуличками міст, крізь які проїжджали, дряпалися вгору сходами, розглядали виставлені на продаж товари. Придивлялися до молодих дівчат і хлопців, але не заради власної приємності, а тому, що були сватами, які поєднували пари. Наприклад, ми розповідали в Нікополі, що в Русе є один парубок, симпатичний і вчений, на ім’я, скажімо, Шломо і батьки шукають йому дружину, добру і з посагом. А в Крайові казали, що в Бухаресті є дівчина, приязна й мила, з родини не надто заможної, зате така красива, що сліпить очі, — це Capa, донька Абрама, який торгує худобою. Так ми носили свої звістки з місця на місце, як мурашки носять листки й билинки, аж поки не збудують із них мурашник. Якщо все вдало складалося, нас запрошували на весілля і платили за сватання, а до того ж годували й поїли. У микві[60] ми завжди занурювалися сімдесят два рази — стільки, скільки літер в імені Бога. Могли собі дозволити сік із граната, який вичавлювали на наших очах, шашлик із баранини та некепське вино. Планували великі ґешефти, які дарували б нашим родинам достаток, а нам дозволили б заглибитися у вивчення книг.

Ми спали з кіньми у стайнях, на землі чи соломі, а коли огорнуло нас тепле й духмяне повітря Півдня, спочивали на берегах рік під деревами, у мовчазному товаристві в’ючних тварин, міцно стискаючи поли наших балахонів, куди ми зашили всі коштовні речі. Нудотно-солодкавий запах брудної води, мулу і мертвих риб небавом починав нам навіть подобатись. Мордехай твердив, переконуючи себе й мене, що то справжній запах світу. Вечорами ми бесідували впівголоса. Зрослися ми так, що досить було комусь із нас мовити слово, як інший вже знав, що буде далі. Ребе Мордке оповідав про Шабтая й складні стежки, якими йде до нас спасіння, а я просторікував про Бешта, вірячи, що мудрість цих двох мужів можна якось поєднати. Дарма. І перш ніж я став перед вибором, ми бесідували ночами, доводячи один одному свою правоту. Я казав, що Бешт визнавав у Шабтаї іскру святості, але додавав: її швидко перехопив Самаель[61], а разом із нею й самого Шабтая. Ребе Мордке махав руками, ніби відганяючи від себе ці страшні слова. І я розповів те, що чув сам у Бешта з чиїхось вуст: буцімто прийшов якось до Бешта Шабтай і попросив, аби той його зцілив, адже сам відчував, що є великим і недостойним грішником. Таке зцілення, себто тіккун[62], полягало в тому, що святий крок за кроком єднався з душею грішника, проходячи через усі три іпостасі душі. Спочатку нефеш святого, себто його тваринна душа, сполучався з нефешем грішника, потім — якщо це вдавалося — руах святого, себто його почуття й воля, єднався з руахом грішника, і нарешті нешама святого — божиста іскра, яку ми носимо в собі, — зливалася з нешамою грішника. І поки це відбувалося, Бешт відчув, скільки гріха й темряви є в людині, званій Шабтаєм, і відштовхнув його від себе, аж той скотився на саме дно шеолу[63].

Ребе Мордке не любив цієї історії. «Твій Бешт нічого не зрозумів. Найважливіше написано в Ісаї». Я кивав, чуючи ці слова, бо знав той знаменитий рядок з Книги Ісаї, 53:9, де мовиться, що гріб Месії буде серед безбожників[64]. Що Месія має вийти із самих низів, грішний і смертний. І ще одне речення негайно спадало на думку ребе Мордке, з шістдесятого тіккуна Тіккунеї га-Зогар: «Месія буде всередині добрим, та одіж його буде злою». Він пояснював, що це — якраз про Шабтая Цві, який під примусом султана відступив від юдейської віри і перейшов у іслам. І отак курячи, спостерігаючи за людьми і дискутуючи, ми дійшли аж до Смирни, а там гарячими ночами я вбирав у себе химерне й таємне знання про те, що самою лише молитвою й медитацією неможливо врятувати світ, хоч багато хто й намагався. Завдання Месії — страшне. Він — худобина, призначена на заріз. Мусить зійти на саме дно царства мушель, у найглибшу пітьму і викресати з неї святі іскри. Мусить спуститися в безодню зла й знищити її зсередини. Мусить увійти туди, наче свій, як грішник, не викликаючи підозр серед сил зла, і стати порохом, що висадить у повітря лиховісну фортецю.

Я був тоді дуже молодим, і хоч знав про страждання та біль, на які вже достатньо надивився, все ж наївно вважав світ добрим і людяним. Радів прохолодним свіжим ранкам і всім речам, які мав зробити. Радів яскравим барвам базарів, на яких ми продавали наш нехитрий крам. Радів красі жінок, чорним безодням їхніх очей, повікам, підведеним чорною лінією, радів витонченості хлопців, їхнім тонким, гнучким тілам. Так, від усього цього мені паморочилося в голові. Радів фінікам, що сушилися на сонці, їхній солодкості, зворушливим зморшкам бірюзи, усім кольорам веселки, викладеної з приправ на прилавках.

«Не дозволь тій позлітці обдурити тебе, пошкрябай її нігтем, глянь, що там під нею», — казав ребе Мордке й тягнув мене у брудні подвір’я, де був зовсім інший світ. Хворі, вкриті виразками старі, що жебрали біля базарів; чоловіки-повії, геть знищені гашишем; вбогі перехняблені мазанки в передмістях; зграї паршивих псів, що копирсались на смітниках, серед тіл своїх померлих від голоду товаришів. То був світ безглуздої жорстокості й зла, в якому все котилося до власної загибелі, до розпаду й смерті.

«Світ аж ніяк не створений добрим Богом, — сказав мені якось ребе Мордке, коли вирішив, що я вже достатньо побачив. — Бог створив це все випадково і віддалився. Оце і є велика таємниця. Месія прийде тихо, коли світ зануриться в найгустіший морок, найжахливіші злидні, зло та страждання. Його братимуть за злочинця, так провіщали пророки».

Того вечора край величезного сміттєвого звалища за містом ребе Мордке вийняв зі своєї торби рукопис, про всяк випадок обшитий грубим непримітним сукном, аби ніхто на нього не ласився. Я знав, що то за книга, але Мордехай жодного разу не запропонував її до спільного читання, а я не наважувався просити, хоч аж згоряв від цікавості. Знав, що ще не час. І ось звершилося. Я відчув урочистість тієї миті; по спині в мене пробігли мурашки, волосся на голові моїй заворушилося, коли я з книгою в руках ввійшов у коло світла. Гамуючи хвилювання, почав читати вголос.

То був трактат «Ва-Аво га-Йом ель га-Аїн» — «І прийшов я нині до джерела»[65]. Написав його Айбешютц, учитель ребе Мордке. І відчув я, що стаю наступною ланкою довгого ланцюга втаємничених, який тягнеться крізь покоління і починається ще десь перед Шабтаєм, перед Абулафією[66], перед Шимоном бар Йохаєм[67], перед, перед… у пітьмі давнини. І той ланцюг, хоч іноді його втоптують у болото, хоч не раз заростає він травою й зникає під руїнами воєн, все ж триває й біжить у майбутнє.

6

Про чужого весільного гостя в білих панчохах і сандаліях

Чужий, що входить до кімнати, має схилити голову, тож перше, що впадає в очі, — його одяг, а не обличчя. На ньому запилюжений світлий плащ (у Польщі таких не носять), на ногах — заболочені білі панчохи й сандалії. На плечі в нього висить шкіряна торба, вишита кольоровими нитками. Коли він з’являється, розмови вщухають. І лише коли він піднімає голову і світло лампад падає на його обличчя, тишу прорізає вигук:

— Нахман! Це ж наш Нахман!

Це не всім зрозуміло, тому прокочується шепіт:

— Який Нахман, що за Нахман? Рабин з Буська?

Його одразу ведуть до Еліші, де сидять старші: ребе Гірш із Лянцкоруня, ребе Моше з Підгайців, видатний кабаліст, а також Зальман Добрушка з Просніца. Там двері за ними зачиняються.

Серед жінок починається рух. Хая з помічницями ставлять горілку, гарячий борщ і хліб із гусячим смальцем. Її молодша сестра наливає в миску води, щоб подорожній вмився. Лише Хая має право входити до чоловіків. Вона дивиться, як Нахман старанно миє руки. Бачить невисокого худорлявого чоловіка, що звик горбитися, з м’яким обличчям і опущеними кутиками вуст, через що гість здається вічно сумним. У нього довге шовковисте каштанове волосся і світло-руда борода. Довгасте обличчя виглядає ще молодо, хоч від очей вже розбігаються промені зморщок — Нахман завжди мружить очі. Під світлом лампад його щоки набувають помаранчево-червоних барв. Сідаючи до столу, Нахман знімає сандалії — геть недоречні в цю дощову пору на Поділлі. Хая дивиться на його великі кістляві стопи у брудних світлих шкарпетках. Думає про те, що ці стопи примандрували із Салонік, Смирни й Стамбула, на них ще македонський та волоський пил. Усе заради того, щоб принести добрі новини. А може, навпаки, погані? Хтозна, чого чекати.

Крадькома поглядає на батька, Елішу Шора. Що він скаже? Але він відвернувся до стіни і легенько похитується назад-уперед. Звістка, яку привіз Нахман, така важлива, що старші одноголосно вирішують: він сам має про все розповісти.

Хая зиркає на батька. Бракує тут матері, яка померла торік. Старий Шор хотів одружитися, але Хая не дозволила і ніколи не дозволить. Вона не хоче мачухи. На її колінах — донечка. Хая заклала ногу за ногу, такий собі коник для малої. З-під бганих спідниць визирають гарні червоні шнуровані черевики, що сягають середини литки. Їхні начищені носаки — ні круглясті, ні гострі — притягують зір.

Спершу Нахман вручає Шорові листи від ребе Мордке та Ісохара. Той довго мовчки читає. Всі терпляче чекають. Повітря густішає, ніби наливається свинцем.

— Отже, все вам вказує на те, що він — це він? — після нескінченно довгої паузи питає Еліша Шор Нахмана.

Нахман киває. Від утоми та випитої горілки йому паморочиться в голові. Він відчуває на собі погляд Хаї — липкий, мокрий, Нахманові він схожий на собачий язик.

— Дайте йому відпочити, — каже старий Шор. Встає і по-дружньому поплескує Нахмана по плечі.

Інші теж підходять і торкаються плечей або спини гостя. Руки творять коло, долоні сусідів опиняються на плечах товаришів ліворуч і праворуч. Ненадовго вони відгороджуються від усього зовнішнього, і щось наче з’являється всередині, якась присутність, щось дивне. Стоять так, схиливши голови всередину кола, майже торкаючись тім’ями. Потім один із них робить перший крок назад — це Еліша, і вони розходяться, радісні, зарум’янілі. Хтось нарешті дає Нахманові високі баранячі чоботи, щоб той зігрів ноги.

Оповідь Нахмана, в якій вперше з’являється Яків

Гамір і шепоти потроху вщухають, Нахман не квапиться починати, усвідомлюючи, що в цю мить уся їхня увага зосереджена на ньому. Спершу глибоко зітхає. Далі западає цілковита тиша. Повітря, яке він вдихає і випускає з легень, безперечно, з іншого світу: дихання Нахмана росте, наче тісто для хали, воно золотаве, починає пахнути мигдалем, переливається в променях південного сонця. У ньому відчутний запах могутньої ріки — адже це повітря з Нікополя[68], далекого волоського міста, а ріка — це Дунай, на березі якого лежить Нікополь. Дунай такий широкий, що в туманний день не видно другого берега. Над містом височіє фортеця з двадцятьма шістьма баштами і двома брамами. У замку стоїть сторожа, а її комендант живе над темницею, де тримають боржників і злодіїв. Уночі сторожа б’є в барабан і гукає: «Аллаху акбар!» Місцевість скеляста, влітку випалена сонцем, але в затінку будинків ростуть інжир і шовковиця, а схилами пнуться виноградники. Саме місто розташувалося на південному березі ріки, у ньому три тисячі красивих будинків, критих черепицею чи ґонтом. Найбільше тут турецьких кварталів, трохи менше — єврейських і християнських. На нікопольському ринку завжди людно, бо тут — аж три тисячі чудових крамниць. Ремісники мають майстерні в добротних будівлях поруч із крамницями. Особливо багато тут кравців, відомих тим, що вміють шити всяку одіж — хоч жупан, хоч сорочку, але найкраще їм вдаються костюми черкеського штибу. А скільки там народів на тому базарі! Волохи, турки, молдавани й болгари, євреї й вірмени, а бувають навіть купці з Ґданська.

Натовп переливається кольорами, балакає різними мовами, розкладає на прилавках незвичайний крам: пахучі приправи, яскраві килими, турецькі ласощі, такі солодкі, що можна зомліти від задоволення, сушені фініки, родзинки всіляких ґатунків, гарно мальовані постоли, вишиті срібними нитками.

— Багато хто з наших має там крамниці або тримає факторів, а декотрі з нас добре знають те благословенне місце. — Нахман сідає зручніше й дивиться на старого Шора, але обличчя Еліші незворушне, він не реагує ані найменшим порухом повіки.

Нахман знову глибоко зітхає і робить паузу, щоб угамувати свою і чужу нетерплячість. Очі присутніх, здається, підганяють його, кажучи: «Далі, далі, чоловіче». Адже зрозуміло, що то все був лише вступ.

Спершу Нахман розповідає про наречену. Ведучи мову про неї, Хану, доньку великого Тови, він мимоволі робить рукою кілька м’яких рухів, і слова його стають від цього шовковистими. Очі старого Шора на мить примружуються, наче в задоволеній усмішці — саме так і треба говорити про наречених. Слухачі схвально кивають. Краса, лагідність і кмітливість молодиць — це надія цілого народу. Коли ж звучить ім’я Ханиного батька, в кімнаті чутно прицмокування, тож Нахман знов ненадовго замовкає, щоб дати слухачам змогу натішитись почутим. Тим, як світ зцілюється, зростається наново. Тіккун розпочався.

Шлюб відбувся в Нікополі кілька місяців тому, в червні. Про Хану ми вже знаємо. Батько нареченої — Єгуда Това га-Леві, мудрець, великий хахам[69], чиї книги дійшли навіть сюди, до Рогатина; Еліша Шор має їх у своїй шафці й нещодавно читав. Хана — єдина донька Тови, решта дітей — сини.

Чим її заслужив той Яків Лейбович, досі незрозуміло. Хто цей чоловік, про якого з таким захватом розповідає Нахман? Чому саме він? Яків Лейбович із Королівки? Ні, з Чернівців. Наш він чи не наш? Як же ж, він точно наш, якщо Нахман про нього каже. Цей чоловік звідси, хтось собі пригадує, що знав його батька, чекайте, а це не онук Єнти, яка лежить у цьому домі й помирає? Всі дивляться на Ізраеля з Королівки та його дружину Соблю, але ті, ще не цілком розуміючи, в чому річ, не озиваються. Щоки дружини запалали.

— Єгуда Лейб із Чернівців, він батько цього Якова, — каже Еліша Шор.

— Він був рабином у Чернівцях, — згадує Моше з Підгайців.

— Та яким там рабином… — докидає глузливо Єрухім, який торгує з Шорами. — Дітей вчив писати в єшиві. Бухбіндером[70] його кликали.

— Це брат Мойсея Мейра Каменкера, — каже поважно Шор, і западає тиша, адже той Каменкер має славу героя: він возив заборонені святі книги братам з Німеччини, через що на нього було накладено прокляття.

Нарешті вони пригадують. Тепер уже говорять навперебій: той Єгуда був орендарем у Бережанці та Чернівцях, служив у пана, збирав у селян податки. Одного разу селяни його побили. А коли він доніс на них панові, той звелів їх відшмагати, від чого один із них помер. Відтак мусив наш Бухбіндер виїхати з тих місць, бо селяни не лишили б його в спокої ніколи. Та й євреї не надто його любили, бо він, не криючись, читав книги Натана з Ґази. Дивний то був чоловік, гарячої вдачі. Хтось пригадав, як після прокляття, накладеного на його брата, рабини почали йому докучати, аж урешті він покинув ту службу й вирушив до Валахії, до Чернівців, де під турками було спокійніше.

— Їх завжди вабило до турків, так вони козаків боялися! — докинула Малка, сестра Шора.

Нахман розуміє, що постать Яковового батька не надто їм подобається. Що більше вони про нього говорять, то гірше для сина. Тож годі про батька.

Велика істина полягає в тому, що жоден пророк не може бути цілковито своїм, він завжди звідкись прибуває. Мусить прийти з чужини, з’явитися ні сіло ні впало, бути дивним, незвичайним. Його мусить оточувати таїна: скажімо, така, як у ґоїв, — що він народився від діви. Мусить інакше ходити, інакше говорити. Було б найкраще, якби він походив із місць, які неможливо уявити, звідки долітають екзотичні слова, незнані страви, неуявленні запахи: мирра, апельсин.

Але й це не вся правда. Пророк мусить бути також і своїм, найкраще, аби в ньому була крапля нашої крові, аби був далеким родичем когось, кого ми, можливо, знали, але забули. Бог ніколи не промовляє вустами сусіда, того, з ким ми сваримося через криницю, того, чия дружина спокушає нас своїми принадами.

Нахман чекає, доки вони закінчать.

— Я, Нахман із Буська, був на тому весіллі дружбою. Другим був ребе Мордке зі Львова.

У головах людей, зібраних у цій тісній низькій кімнаті, народжується думка, що додає певності. Всі з усіма пов’язані. Світ — це лише багатократно помножена кімната в цьому рогатинському домі Шорів на пагорбі біля ринку. Крізь шпарини між шторами та прогалини між дошками недбало змайстрованих дверей сюди проникає світло зірок, тож і зорі — добрі знайомі, хтось із предків, вочевидь, мав із ними до діла. Досить мовити слово в рогатинській кімнаті — і воно миттю розлетиться світом, розбіжиться стежками й дорогами, караванними шляхами, у вустах посланців, які невтомно сновигають від країни до країни, носять листи, переказують плітки. Як-от Нахман бен Леві з Буська.

Нахман уже знає, що говорити. Розводиться про вбрання нареченої, про красу її брата-близнюка Хаїма, схожого на неї як дві краплі води. Описує страви, які подавали до столу, музик і їхні екзотичні інструменти, яких тут, на Півночі, не побачиш. Описує інжир, що достигає на вітті, кам’яний будинок, розташований так, що з нього видно велику ріку Дунай і виноградники, в яких уже зав’язалися ґрона. Ще трохи — і вони нагадуватимуть груди Ліліт-годувальниці.

Наречений, Яків Лейбович, за словами Нахмана, — високий, гарної статури, одягається на турецький манір, наче паша. Його вже називають мудрим Яковом, хоч йому ще немає й тридцяти. Вчився у Смирні в Ісохара з Підгайців (тут знову чутно захоплені прицмокування слухачів). Попри молодий вік, уже накопичив чималий маєток, торгуючи шовком і коштовним камінням. Його майбутній дружині чотирнадцять років. Гарна пара. Коли почалася шлюбна церемонія, вітер вщух.

— І тоді… — каже Нахман і знов робить паузу, хоч йому аж не терпиться це розповісти, — тоді тесть Якова ввійшов під балдахін і наблизив вуста до його вуха. Але навіть якби всі замовкли, якби птахи перестали співати, а пси — брехати, якби вози зупинилися, ніхто не почув би тієї таємниці, яку Това сповістив Якову. Бо була то раза де-мегеманута[71], таїна нашої віри, і мало хто доріс до того, щоб її почути. Таїна ця така потужна, що людина починає тремтіти, коли її пізнає. Її можна прошепотіти на вухо лише найближчому, до того ж у темній кімнаті, щоб ніхто не зміг її прочитати за рухом вуст, за зміною виразу обличчя того, хто її чує. Повідомляти цю таїну можна лише обраним, які заприсяглися, що нікому її не повторять, інакше на них упаде кара хвороби чи наглої смерті.

— Як можливо ту велику таїну ввібгати в одне речення? — Нахман випереджає запитання, яке могло прозвучати. — Це просте повідомлення? Чи, навпаки, заперечення? А може, запитання?

Хай би що то було, кожен, хто пізнає ту таємницю, матиме спокій і певність. Відтепер навіть найскладніша річ здаватиметься йому простою. Може, то якийсь парадокс — вони завжди найближчі до правди? Речення-корок, яке затикає голову для мислення і відкриває її для істини? Може, таємниця є заклинанням, низкою складів, які здаються позбавленими значення? А може, вервечкою цифр, гематричною досконалістю, в якій числові значення літер виявляють прихований сенс?

— По цю таємницю багато років тому з Польщі до Туреччини вислали Хаїма Малаха, — каже Шор.

— Але чи привіз він її? — сумнівається Єрухім.

Кімнатою прокочується шепотіння. Нахман оповідає гарно, але їм важко повірити, що то все стосується їхнього земляка. Тут? Святість? Із таким іменем? «Яків Лейбович» звучить як ім’я першого-ліпшого різника; в Рогатині є один кушнір, який зветься так само.

Пізно ввечері, коли всі вже розійшлися, старий Шор бере Нахмана під руку і веде його надвір; перед ними — крамниця.

— Ми не можемо тут більше бути, — промовляє він, вказуючи на брудний рогатинський ринок, на темні хмари, які пливуть так низько, що майже чути, як вони рвуться, зачепившись за вежу костелу. — Нам не можна тут купувати землю, оселятися надовго. Звідусіль нас женуть, і в кожному поколінні стається якась катастрофа, справжня ґзера. Хто ми і що нас чекає?

Вони відходять один від одного на кілька кроків, і в темряві чути, як струмені сечі шурхотять об дерев’яний паркан.

Нахман бачить хатинку, привалену до землі важкою солом’яною стріхою, з маленькими вікнами, трухлявими дверима, а позаду неї — інші, такі ж похилені, притулені одна до одної, наче чарунки бджолиного стільника. Він знає, що всередині — безліч переходів, коридорів, закамарків, де стоять візки з нерозвантаженими дровами. А позаду них — огороджені низькими плотами подвір’я, де вдень гріються на сонці глиняні глечики. З тих подвір’їв є переходи до інших, таких тісних, що в них ледве розминешся, з трьома дверима, кожні з яких ведуть до іншого дому. Вгорі, на рівні горищ, також є переходи, які з’єднують ці будинки, а на тих горищах — сила голубів, що відмірюють час шарами посліду. Такі собі живі годинники. На городчиках, не більших за кинутий на землю каптан, ледве вистромлюється із землі капуста, кігтями тримається грядки морква. Для квітів місця немає — можна собі дозволити хіба що мальви, бо вони ростуть угору; цієї пори, у жовтні, здається, ніби довгі бадилини мальв підпирають стіни. На вуличках уздовж огорож розростаються смітники, біля яких вичікують коти і щось винюхують здичавілі пси. Те звалище тягнеться крізь ціле містечко, вздовж садів і меж, аж до ріки, де жінки полощуть усю брудну білизну цього кварталу.

— Нам потрібен хтось, хто нас підтримає в усьому, додасть нам сил. Не рабин, не мудрець, не багатій, не воїн. Нам потрібен могутній і безстрашний заступник, що здається слабаком. Він виведе нас звідси, — каже Еліша Шор, обсмикуючи важкі вовняні поли плаща. — Ти знаєш такого?

— Куди? — питає Нахман. — Куди нам іти? До Землі Ізраїля?

Еліша відвертається і йде назад до будинку. Нахман на якусь мить вловлює його запах — старий Шор пахне недосушеним тютюном.

— До світу, — Еліша робить такий жест рукою, наче огортає якийсь простір над ними, високо понад дахами Рогатина.

І вже зайшовши досередини, Шор каже:

— Нахмане, привези його сюди. Того Якова.

Про школу Ісохара і те, ким насправді є Бог. Продовження розповіді Нахмана бен Леві з Буська

Смирна знає, що вона грішна. Що спокушає, обманює. У вузьких тутешніх вуличках вдень і вночі буяє торгівля; завжди хтось має щось на продаж, завжди хтось хоче це купити. Товари переходять з рук до рук, у відкриту долоню хтось кладе монети, що зникають у глибоких кишенях плащів, у складках широких штанів. Мішечки, вузлики, коробочки, торби — всюди дзвенить монета, кожен сподівається, що ґешефт дасть йому прибуток. На сходах перед мечетями сидять люди, яких називають сарафами, — вони тримають на колінах невеликі столики з рівчачками збоку, що слугують для зсипання порахованих монет. Поруч стоять мішечки зі сріблом, золотом і будь-якою валютою, на яку клієнт забажав би обміняти свій капітал. У них, здається, є всі гроші світу, і вони знають напам’ять усі курси обміну; жодна мудра книга, жодна мапа, навіть найкраща, не опише світ так досконало, як профілі правителів, викарбувані в міді, сріблі й золоті монет та підписані їхніми іменами. Саме звідси, з пласкої поверхні монет, держави й уряди споглядають на своїх підданих — суворо, наче поганські боги.

Вулички тут творять шалену плутанину, в якій неуважному подорожньому легко заблукати. Багатії мають тут свої крамниці, а склади й комори тягнуться вглиб будинків, переходячи в помешкання, де купці тримають свої родини та найкоштовніший товар. Вулички часто вкриті дахами, через що місто нагадує справжній лабіринт. Рослин тут майже немає; у місці, де немає будинку чи храму, земля суха й кам’яниста, всипана сміттям та гнилими недоїдками, в яких копирсаються собаки і птаство, б’ючись за кожен шматок.

У Смирні крутиться безліч євреїв із Польщі, що прибули чи то просити милостиню (бо вдома — страшна нужда), чи то гендлювати. Буває, що той гендель скромний, вартий кількох золотих, а буває, що прибуток пакують у скрині й мішечки. Нишпорять, розпитують, гендлюють і навіть на гадці не мають повертатися додому. Смирненські євреї дивляться на них згори вниз, не знають їхньої мови й балакають із ними гебрайською (хто вміє) або турецькою. Недавніх прибульців можна впізнати за теплим одягом, часто недбалим, трохи заболоченим і потороченим унизу — видно, що вони промандрували пів світу. Тепер вони розхристані, порозстібувані — тут надто спекотно.

Декотрі з багатих подільських купців тримають тут своїх факторів — ті спродають і купують товар, позичають гроші, виписують дорожні гарантії і загалом пильнують за справами, доки власників нема.

Більшість із них є послідовниками Шабтая Цві. Цього вони зовсім не приховують, навпаки, відкрито славлять Месію, не боячись тут, у Туреччині, жодних переслідувань. Адже султан толерує всі релігії, якщо їх не надто зухвало проповідують. Ці євреї вже дещо тут обтесалися: одягаються по-турецькому, поводяться вільно; інші, ще не такі впевнені в собі, тримаються єврейського строю, але подільські домоткані саморобки вже оздоблені чимось чужим, барвистим: чи то торба гаптована на плечі, чи борода по-модному підстрижена, чи турецькі черевички з м’якої шкіри на ногах. Ось так віра виявляється в одязі. Але багато з тих, що виглядають як найсправжніші євреї, теж мають у голові сабатіанські ідеї.

Саме їх Нахман і ребе Мордке воліють мати за товариство: з ними легше порозумітися, та й схожими очима дивляться вони на цей великий різнобарвний світ. Недавно вони зустріли Нуссена, який також походить з Поділля і дає собі раду в Смирні краще за будь-кого з місцевих.

Одноокий Нуссен, син лимаря Арона зі Львова, скуповує фарбовані шкіри, м’які, делікатні, з тисненим візерунком. Пакує їх і клопочеться, аби відправити на північ. Частина шкір лишається в Бухаресті, Відині та Джурджу, а частину шле далі, до Польщі. До Львова доїжджає саме стільки, щоб справно працювала крамниця його синів, які роблять із тих шкір палітурки для книг, гаманці, торбинки. Нуссен — енергійний, нервовий, говорить швидко, кількома мовами нараз. У ті рідкісні й особливі миті, коли він усміхається, видно його рівні сніжно-білі зуби — і його обличчя тоді стає красивим. Він знає тут кожного. Спритно петляє поміж крамницями, поспішає вузькими вуличками, оминаючи візки й віслюків. Його єдина слабинка — жінки. Він не може протистояти жодній, через що ненастанно втрапляє в якісь халепи, та й грошей на них витрачає силу-силенну.

Завдяки Нуссенові ребе Мордке та Нахман знаходять Ісохара з Підгайців; він веде їх обох до нього, гордий, що знайомий з мудрецем особисто.

Школа Ісохара — це двоповерховий будинок у турецькому кварталі, вузький і високий. Посередині тінистого подвір’я росте апельсинове дерево, далі — садок зі старими оливами, під якими люблять сидіти бездомні пси. Їх женуть звідти камінням. Усі вони — руді, наче належать до однієї родини, що походить від якоїсь собачої Єви. Ідуть із затінку нерадо, сонно, дивлячись на людей як на своє одвічне лихо.

Всередині — прохолодно, світло приглушене. Ісохар вітається з ребе Мордке щиро, від зворушення йому тремтить борода; двоє старих, ледь згорблених, тримаючи один одного за плечі, ходять колом, немовби танцюють танець білих хмар, що клубочаться білими бородами на їхніх обличчях. Тупцюють поряд, хоч Ісохар — дрібніший, блідіший. Помітно, що він зрідка виходить надвір.

Гості отримують кімнату, якраз достатню для ночівлі двох людей. Слава ребе Мордке поширилася й на Нахмана, тож до нього тут ставляться шанобливо й поважно. Нарешті він може поспати в чистій зручній постелі.

Внизу сплять молоді адепти — на підлозі, покотом, майже як у Бешта в Меджибожі. Кухня — у дворі. По воду доводиться ходити до єврейської криниці по сусідству.

У кімнаті науки завжди людно і гамірно, ніби на ярмарку — лише торгують тут дечим іншим. І ніколи не знати, хто тут учитель, а хто учень. Вчитися в молодих, недосвідчених, не зіпсованих книжками — це заповідь ребе Мордке. Ісохар іде ще далі: хоч він і лишається центром, довкола якого все обертається, саме місце, сам цей бет-мідраш є тут найважливішим, він живе, наче вулик чи мурашник, а якщо і править тут якась королева, то нею є хіба що Мудрість. Молодим тут багато що дозволено. Вони мають право, ба навіть обов’язок ставити запитання; жодне з них не може вважатися надто дурним, і кожне варте роздумів.

Тут точаться ті самі дискусії, що й у Львові чи Любліні, інакшими є хіба що обставини, інтер’єр: діється все не у вогкій задимленій хаті, не у шкільному класі з усипаною тирсою підлогою та запахом соснового дерева, а просто неба, на теплому камінні. Вечорами дискутантів заглушують цикади, так що доводиться напружувати голос, аби бути почутим.

Ісохар вчить, що існують три шляхи духовного вдосконалення. Перший — загальний і простий. Ним ідуть, скажімо, мусульмани-аскети. Вони використовують усі можливі штучки, аби витравити зі своїх душ природні форми, себто будь-які образи земного світу. Адже ті образи закривають їхній зір від форм істинно духовних; тільки-но така форма з’явиться в душі, її слід виокремити і підсилювати уявою доти, доки вона виросте й запанує в усіх закутках душі, а людина таким чином набуде здатності пророкувати. Наприклад, вони безугавно повторюють ім’я «Аллах, Аллах, Аллах», аж доки воно цілковито не запанує над їхнім розумом. Це називають гасінням.

Другий шлях має філософську природу і приємний для нашого розуму аромат. Він полягає в тому, що учень здобуває знання в якійсь галузі, скажімо, у математиці, відтак — в інших, аж доки доходить до богослов’я. Предмет, що його осягнув учень, впустивши до свого розуму, цілком запановує над ним, а учневі здається, що він став великим знавцем у всіх царинах. Починає розуміти складні зв’язки між речами і набуває певності, що то все — завдяки розширенню й поглибленню його людських знань. А проте учень не розуміє, що так на нього діють літери, які оселилися в його думці та уяві. Їхній рух наводить лад у його розумі, відчиняючи двері до невимовної духовності.

Третій шлях — то кабалістичне переставляння, вимовляння, рахування літер. Саме воно веде до справжньої духовності. Цей шлях — найкращий, а до того ж дарує велику приємність, адже завдяки ньому можна наблизитися до самої суті творіння й пізнати, ким насправді є Бог.

Після таких розмов нелегко заспокоїтися. Тож перед очима Нахмана — після останньої люльки, викуреної перед сном із ребе Мордке, — постають дивні образи: то вулики, повні сяйливих бджіл, то якісь похмурі фігури, з яких виходять наступні такі ж. Ілюзія. Його мучить безсоння, лише підсилене небувалою спекою. Людям з Півночі непросто до неї звикнути. Ночами Нахман частенько сидить на самоті край звалища і дивиться на зоряне небо. Найперше, що має збагнути кожен адепт, — це те, що Бог, хоч ким він був би, не має нічого спільного з людиною і лишається таким далеким, що людські чуття не можуть його осягнути. І наміри його — такі ж. Людям не дано збагнути, що готує для них Бог.

Про простака Якова та податки

Уже дорогою сюди вони чули, що є в Ісохара такий учень — Яків. І що він уже зажив слави серед євреїв, хоч і не зовсім зрозуміло, за що. Можливо, завдяки тямущості й чудним вибрикам, що йдуть супроти всіх людських звичаїв? А може, то через мудрість, незвичайну для такої молодої людини? Кажуть, що сам він уважає себе простаком, так і каже його кликати: амориц, простак. Твердять, що він — дивак, якого світ не бачив. Розповідають, що в п’ятнадцятирічному віці ще в Румунії якось зайшов він до палати, де збирали мито за товар, сів за стіл, звелів подати йому їжу й вино, вийняв якісь папери, відтак наказав принести товари, за які треба було сплатити мито, старанно все записав, а гроші забрав собі. І посадили б його до в’язниці, якби за нього не заступилася якась багата дама; все списали на його молодечу розгнузданість і помилували.

Всі, слухаючи цю оповідь, схвально всміхаються і поплескують одне одного по плечі. Ребе Мордке — серед них. Нахманові ж така поведінка героя здається непристойною, і він, правду кажучи, здивований, чому всі задоволено хихочуть.

— Чому вам це так до вподоби? — питає він роздратовано.

Ребе Мордке перестає сміятися і зиркає на нього спідлоба.

— А поміркуй сам, чому це добре, — каже він і спокійно виймає свою люльку.

Нахманові ясно, що той Яків обдурив людей і забрав їхні гроші, які аж ніяк не мали йому належати.

— Чому ти на їхньому боці? — питає його ребе Мордке.

— Бо я теж мушу платити податок, хоч не вчинив нічого поганого. Тож мені шкода тих людей, у яких відібрали їхні гроші. Адже коли прийде справжній митник, їм доведеться заплатити вдруге.

— А за що вони платять, ти не думав?

— Як це — за що? — Нахмана дивує запитання вчителя. — Що це значить: «за що платять»?

Для нього це настільки очевидно, що він не може добрати слів.

— Ти платиш за те, що ти єврей. Платиш податки за ласку панів і короля. Але якщо з тобою хтось учинить несправедливо, ніхто — ані пан, ані король — не стане на твій захист. Невже десь записано ціну, яку ти маєш заплатити за своє життя? Чи можна твій рік, чи місяць, чи кожен твій день перелічити на золото?

Так каже ребе Мордке, спокійно і старанно набиваючи люльку.

Це дає Нахманові ще більше поживи для мислення, ніж теологічні диспути. Як це так, що одні платять, а інші збирають данину? Чому одні мають безмір землі, якої навіть об’їхати не спроможні, а інші орендують у них клаптик за такі гроші, що їм і на хліб не лишається?

— Отримали у спадок від батьків і матерів, — каже Нахман невпевнено, коли наступного дня вони повертаються до тієї розмови. І вже відчуває, куди хилить ребе Мордке.

— А в батьків звідки взялася земля? — питає старий.

— Від їхніх батьків? — запитально каже Нахман і замовкає, вже розуміючи, як працює вся та машинерія думки, тому не квапиться, немовби він сам собі співрозмовник. — Або ж отримали від короля за заслуги. Або купили і залишили нащадкам…

Тут його перебиває запальний одноокий Нуссен:

— А мені здається, що землю не можна ні купувати, ні продавати. Так само, як воду і повітря. Та й вогнем не поторгуєш. Це речі, дані нам Богом. Нам усім, а не комусь зокрема. Як небо й сонце. Хіба ж сонце чиєсь, хіба зорі комусь належать?

— Та ні, бо ж яка з них користь? Те, з чого є хосен, має комусь належати, — намагається боронитися Нахман.

— Як же це з сонця немає користі? — вигукує Єрухім. — Досить, аби до нього дотяглися руки пожадливих — на окрайці порізали б, у скриню замкнули б і потрохи продавали б іншим.

— А ще землю ділять, як тушу мертвої тварини. Її хапають, в’яжуть і стережуть, — бурчить собі під ніс ребе Мордке, але дедалі зосередженіше затягується люлькою. Ще трохи, і він пірне у свої тихі екстази, де «податок» — слово чуже й незрозуміле.

Тема податків у розповіді Нахмана дуже зачіпає рогатинських слухачів. Стає так гамірно, що йому доводиться замовкнути.

Лунають застереження, аби не вести справ із «тими» євреями, бо нічого доброго з цього не буває. Багато галасу наробив випадок з рабином Ісааком Бабадом із Бродів, який розтринькав гроші громади. Тож як тут платити податки? Вони надто високі, і стягують їх за все, так що краще не робити нічого. Лягти і спати від ранку до вечора, дивитися, як хмари пливуть небом, слухати мову птахів. Купцям-християнам набагато краще, податки в них людяні, та й вірменам можна позаздрити — ті теж християни. Тому поляки та русини вважають їх своїми, хоча, на думку шанованого зібрання, це не так. Розум вірменина — то темний ліс. Такий і єврея обкрутить круг пальця. Всі їм сприяють, бо вони вміють подобатися, а насправді — хитрі й слизькі, як змії. А єврейські громади мусять щораз більшу данину платити, так що синод вліз у борги, бо мусив сплачувати подушне і за тих євреїв, які грошей не мали. Тож усім заправляють багатії, а згодом — їхні сини й онуки. Доньок видають заміж у межах родини, і таким чином капітал не розпорошується.

Та чи можна не платити податків? Зламати цю машинерію? Бо хто хоче бути чесним і шанувати порядок, того тут-таки той порядок і привалить. Хіба ж не вирішили було в Кам’янці вигнати з міста євреїв протягом одного дня? І дозволили їм оселятися не ближче, ніж за шість миль від міста. Це як розуміти?

— Будинок був свіжо побілений, — каже дружина Єрухіма, який торгує горілкою. — А біля нього — гарний садок.

Жінка починає плакати. Найбільше їй шкода петрушки та качанів капусти — такий мав бути добрий врожай. Петрушка завтовшки з великий палець дорослого чоловіка. Капустини — як голівка немовляти. Навіть цього їй не дозволили взяти із собою. Порівняння капусти з дитячою голівкою дає несподіваний ефект: інші жінки теж починають схлипувати. Наливають собі горілки на денце чарки, випивають і трохи заспокоюються. Відтак повертаються до своїх справ — штопання, скубання гусячого пір’я. Їхні руки не терплять неробства.

Про те, як Нахман явився Нахманові, або ж зерня темряви та кісточка світла

Нахман зітхає, і схвильована громадка потроху вщухає. Зараз буде найважливіше — це відчувають усі. Западає напружене чекання, як перед одкровенням.

Із дрібним гендлем Нахманові та ребе Мордке в Смирні не надто щастить. Забагато часу поглинають божественні справи. Вкладати час у запитання й роздуми — недешево. А позаяк кожна відповідь тягне за собою наступні запитання, справи вже йдуть геть кепсько. У рахунках — вічна недостача, у графі «винен» завжди більші числа, ніж у графі «має». Ох, якби ж то можна було торгувати запитаннями — вони з ребе Мордке наскладали б уже непоганий маєток.

Іноді молодь відправляє Нахмана, аби той когось   п е р е д и с к у т у в а в. У цьому йому немає рівних, він упорається з кожним. Чимало охочих до дискусії євреїв та греків під’юджують своїх молодих адептів схрестити з Нахманом шаблі. Це щось на кшталт вуличного поєдинку: супротивники сідають один напроти одного, довкола збирається гуртик роззяв. Ініціатор пропонує тему — байдуже яку, важливо добрати такі аргументи, щоб опонент не зміг їх спростувати. Той, хто програв, платить або ставить їжу й вино. Спільна трапеза стає приводом до нового диспуту, і так триває годинами. Нахман завжди виграє, тож лягати до сну не попоївши їм не доводиться.

— Одного дня, поки Нуссен та інші шукали мені суперника для диспуту, я стояв надворі, дивився, як гострять ножі, продають фрукти, вичавлюють сік із гранатів, спостерігав за вуличними музиками та рухливим натовпом. Сів навпочіпки в затінку біля віслюків, бо спека стояла нестерпна. І помітив, що з юрби виходить якийсь чоловік і прямує до дверей дому, в якому мешкав Яків. Це тривало лише мить, кілька ударів серця. І я збагнув, хто це — хоча від початку він здавався мені наче знайомим. Я дивився на нього знизу, отак присівши, а він крокував до Яковового дому, вбраний у бархановий капот — як той, у якому я приїхав з Поділля. Я бачив його профіль, ріденький заріст на щоках, веснянкувату шкіру, руде волосся… Раптом він повернувся до мене обличчям — і я його впізнав. То був я сам!

Нахман робить коротку паузу, яку заповнюють недовірливі вигуки слухачів:

— Як це? Що це означає?

— Поганий знак.

— То був знак смерті, Нахмане.

Оповідач не зважає на ці застереження й веде далі:

— Було гаряче, розжарене повітря здавалося гострим, як лезо. Мені стало недобре, а серце моє немовби повисло на тоненькій ниточці. Я хотів було встати, але ноги не слухалися. Збагнувши, що помираю, я лише притулився до віслюка, який глипнув на мене, здивований цією несподіваною ніжністю.

Якась дитина захихотіла, але тут-таки замовкла під суворим поглядом матері.

— Він явився мені, наче тінь. Світло сліпило, як то буває раннього пообіддя. Він схилився наді мною, напівпритомним, і торкнувся мого гарячого чола. Сили миттю повернулися до мене, і я підвівся на ноги. А він — той другий я — зник.

Слухачі зітхають з полегшенням, чутно шепотіння і прицмокування. Хороша оповідь.

Але Нахман усе вигадав. Він просто знепритомнів біля віслюків, і не було жодного рятівника. Його підібрали друзі, і аж увечері, коли він лежав у темній, холодній і тихій кімнаті без вікон, до нього прийшов Яків. Зупинився на порозі, сперся об одвірок і зазирнув досередини — Нахман бачив лише обрис його постаті, темний силует у прямокутнику дверей. Якову довелося нахилити голову, щоб увійти. Він ще вагався, перш ніж зробити цей крок, який несподівано змінить його життя. Врешті-решт таки наважився і ввійшов до них — Нахмана, що лежав у гарячці, та ребе Мордке, який сидів біля нього на ліжку. Довге хвилясте Яковове волосся, що сягало плечей, спадало з-під фески. У його густій темній бороді сонячне світло на мить заграло рубіновими відблисками. Він здавався дорослим підлітком.

Згодом, уже одужавши, Нахман блукав вулицями Смирни, минав сотні людей, що квапилися у своїх справах, і не міг позбутися думки, що десь серед них, можливо, ходить Месія і ніхто його не впізнає. А найгірше те, що й сам Месія не знає, хто він такий.

Ребе Мордке, почувши те, довго кивав, а відтак сказав:

— Ти, Нахмане, — наче чутливий інструмент. Вразливий, уважний. Ти й сам міг би бути пророком того Месії, як Натан із Ґази був пророком Шабтая Цві, хай буде благословенне його ім’я.

І, зробивши довгу паузу, впродовж якої подрібнював крупинку живиці та змішував її з тютюном, таємничим тоном додав:

— Кожне місце має два обличчя. Кожне місце — двоїсте. Піднесене є водночас нікчемним. Милосердне — мерзенним. У найгустішій темряві тліє іскра найяснішого світла, і навпаки: там, де панує всепроникне сяйво, зерно темряви ховається в кісточці світла. Месія — наш двійник, наша досконала версія. Ми могли б бути такими, якби не впали так низько.

Про каміння та втікача зі страшним обличчям

І зненацька, поки в рогатинській кімнаті панує гамір, а Нахман полоще горло вином, щось починає гупотіти об дах і стіни. Зчиняється галас і паніка. Досередини, розбивши шибку, залітає каменюка й перекидає свічки. Вогонь починає ласо облизувати тирсу, якою всипана підлога. Якась літня жінка не розгубилася і взялася важкими спідницями гасити жар. Інші, зойкаючи й голосячи, вибігли надвір, у темряві чути гнівні погуки чоловіків, але каміння більше не летить. Перегодом, коли гості повертаються до кімнати, зарум’янілі від збудження й злості, з-за будинку знов долинають крики, і врешті-решт у головній світлиці, де ще недавно відбувалися танці, з’являються стривожені чоловіки. Серед них — двоє братів Шорів, Шломо та Ісаак, майбутній наречений, а також Мошек Абрамович із Лянцкоруня, шурин Хаї, чоловік статний і сильний. Вони тримають попід руки якогось сухоребрика, що хвицає ногами і злобно плюється навсібіч.

— Хаскель! — кричить на нього Хая і підходить упритул. Нахиляється, щоб подивитися йому в лице, але він, зашмарканий, плаче від злості й відвертається, щоб ненароком не зустрітися з нею поглядом. — Хто з тобою був? Як ти міг?

— Прокляте насіння, зрадники, відступники! — кричить той, доки Мошек не б’є його в пику так сильно, що Хаскель заточується і падає на коліна.

— Не бий його! — кричить Хая.

Вони відпускають хлопця, той важко підводиться, шукаючи поглядом вихід. На його світлій лляній сорочці розливаються плями крові з розбитого носа.

Тоді найстарший з братів Шорів, Натан, підходить до нього і спокійно каже:

— Що ж, Хаскелю, передай Аронові, щоб більше не смів такого робити. Ми крові вашої проливати не хочемо, але Рогатин — наш.

Хаскель тікає, плутаючись у полах власного каптана. Біля брами бічним зором помічає тиху постать зі страшним спотвореним обличчям і починає скиглити від страху:

— Ґолем… Ґолем…

Добрушка з Моравії приголомшений. Пригортає до себе дружину. Нарікає на те, які тут усі дикі: в них у Моравії кожен робить собі у своєму домі, що хоче, ніхто не встромляє носа до чужих справ. А ще й кидати камінням!

Натан Шор сердито велить «ґолемові» повертатися до комірчини, де він живе. Доведеться його позбутися, бо Хаскель їх викаже.

Бігун — так називають цього селянина-втікача з обмороженим обличчям і червоними руками. Він великий, мовчазний, з невиразними рисами лиця, бо після обмороження замість них лишилися шрами. Його великі червоні долоні нагадують якісь кореневища, бульби, шорсткі й опухлі. Викликають повагу. Він сильний, як тур. І спокійний. Спить у стайні, біля теплої стіни, якою ця прибудова прилягає до будинку. Працьовитий, тямовитий, роботу робить старанно і по-селянському винахідливо, хоч і без поспіху. Дивною є ця його прихильність — що йому до євреїв, яких він, як усі селяни, мабуть, ненавидить і якими гордує? Хто, як не вони, є причиною стількох його селянських бід: вони орендують панські землі, збирають податки, споюють селян у корчмах, а досить, щоб якийсь із них трохи розбагатів, уже поводиться як рабовласник.

Але в цьому ґолемі немає ніякої злоби. Можливо, в нього щось негаразд із головою — чи не відморозив він собі разом з обличчям та руками і якоїсь частки розуму? Може, саме тому він такий повільний, наче вічно змерзлий?

Шори знайшли його в снігу однієї суворої зими, повертаючись з ярмарку додому, — лише завдяки тому, що Еліші довелося відійти за нуждою. Був із ним ще один утікач, у такій самій селянській свиті, в черевиках, вистелених соломою, із вузликом, у якому лишилися тільки крихти хліба та шкарпетки. Але той другий був уже мертвий. Тіла притрусив сніг, і Шор подумав, що то якісь замерзлі тварини. Труп супутника залишили в лісі.

Втікач зігрівався довго. Поволі вертався до тями, день за днем, ніби в нього замерзла й душа і тепер поступово танула. Обмороження не хотіли гоїтися, загноювалися, шкіра злазила. Хая промивала йому обличчя. Вона знає його найкраще. Знає його міцне, кремезне тіло. Він спав у кімнаті цілу зиму, а тим часом тривали наради, що з ним робити. Слід було повідомити владі, тоді по втікача прийшли б і суворо його покарали. Всім було шкода, що він німує, а отже, не має своєї історії, оповіді, він наче бездомний, без роду і племені. Шор відчув до нього якусь незбагненну симпатію, а слідом за ним — і Хая. Сини дорікали батькові, що він тримає вдома людину, яка мусить стільки їсти, ще й до того чужу. Шпигун, джміль у бджолиному вулику. Якби довідалася влада, було б непереливки.

Шор звелів усім тримати язика за зубами, а якби хто питав, казати, що це схиблений кузен з Моравії, тому й мовчить. Користь від нього така, що йти йому нікуди, зате він уміє віз полагодити, ніж нагострити, город скопати, змолотити, що потрібно, стіни побілити, все робить за їжу і нічого більше не потребує.

Шор іноді за ним спостерігає, за його простими і вправними рухами. Не наважується дивитися йому в очі — хтозна, що там можна побачити. А Хая якось казала, що бачила, як ґолем плакав.

Син Шломо вишпетив його за ту нерозумну жалість, за те, що прихистив утікача.

— А якщо це вбивця? — він знервовано підвищив голос.

— Хтозна, — відповів на те Шор. — А може, він — якийсь посланець?

— Так чи так, ґой, — відрубав Шломо.

І справді, ґой. Тримати в себе такого втікача — небезпечно й злочинно. Бракувало ще, щоб поповзли чутки. Але селянин ніяк не реагує на знаки, якими йому показують, щоб він ішов собі геть. Ігнорує Шора і всіх інших, відвертається і йде до своєї лежанки біля коней.

Шор міркує собі, що бути євреєм тяжко, нелегке в євреїв життя, але селянам — найгірше. Певно, немає паскуднішої долі. Нижче — хіба що всяке гаддя. Бо навіть про корів і коней, не кажучи про собак, пан дбає краще, ніж про селянина та єврея.

Про те, як Нахман потрапляє до Єнти і засинає на підлозі біля її ліжка

Нахман п’яний. Досить було кількох келишків. Він уже давно не пив, ще й додалася втома від подорожі. А місцева горілка міцна, одразу валить з ніг. Йому хочеться вийти на свіже повітря, він блукає в лабіринті переходів, шукаючи подвір’я. Обмацує шорсткі дерев’яні стіни, нарешті знаходить якусь клямку. Відчиняє двері й бачить крихітну кімнатку, в якій поміщається лише ліжко. У ногах того ліжка громадиться купа капотів і кожухів. З кімнатки виходить якийсь блідий чоловік, зиркаючи на Нахмана з осторогою й підозрою. І зникає в глибині коридору. Це, мабуть, лікар. Нахман заточується, спирається об дерев’яну стіну, йому відгикується алкоголем і гусячим смальцем. Єдине світло тут — від невеличкого каганця, якого доводиться підкрутити, аби хоч щось побачити. Коли очі Нахмана звикають до темряви, він бачить на ліжку дуже стару жінку в зсунутому набік чепчику. Першої миті він не може збагнути, хто перед ним. Це скидається на жарт: стара, що помирає у весільному домі. У жінки задерте вгору підборіддя, вона важко дихає. Спирається на подушки. Її маленькі кулачки лежать стиснуті на вишитому полотняному покривалі.

Чи це — бабуся Янкеля Лейбовича, Якова? Нахмана охоплюють острах і розчулення, коли він дивиться на цю чудернацьку стару. Обмацує двері позаду себе, шукаючи засувки. Чекає від неї якогось знаку, але стара, здається, непритомна. Лежить непорушно, з-під повіки зблискує око, в якому відбивається світло. П’яному Нахманові здається, що стара його кличе, і він намагається притлумити страх та відразу, наближається, сідає навпочіпки біля ліжка. Нічого не відбувається. Зблизька стара виглядає краще, вона наче спить. Лише тепер Нахман усвідомлює, який він утомлений. Дозволяє собі розслабитися. Його плечі сутуляться, повіки наливаються свинцем. Кілька разів стрясає головою, щоб не заснути, і вже збирається йти геть, але тут-таки згадує про ненависний натовп гостей з їхніми допитливими поглядами і незліченними запитаннями. А сюди, мабуть, ніхто не зайде, тож Нахман лягає на підлогу біля ліжка, згортається на постеленому баранячому хутрі клубочком, як пес. Він ледь живий, сьогодні з нього висмоктали всі соки. «Лише трошки, на хвилинку», — каже він собі. Заплющуючи очі, ще встигає помітити обличчя Хаї, їі здивований, зачудований погляд. Нахмана охоплює солодка знемога. Він вчуває запах вологих дощок підлоги, приправлений духом ганчірок, непраного одягу і повсюдного диму. Йому згадується дитинство. Нахман знає: він — удома.

Єнта розсміялася б, якби могла. Вона бачить сплячого чоловіка трохи згори. Певна річ, не своїми очима. Її новий зір літає над сплячим, і — що дивно — Єнта читає його думки.

У голові сплячого вона бачить іншого чоловіка. Бачить і те, що сплячий — як і вона сама — його кохає. Для неї той чоловік є дитиною, маленькою, щойно народженою, порослою темним пушком, як усі діти, які надто рано вирвалися у світ.

Коли він народжувався, довкола будинку никали відьми, але досередини їм було зась, бо Єнта пильнувала вхід, їй допомагала сучка від правдивого вовка, одного з тих, що вештаються самотою і нападають на курники. Ім’я тієї сучки було Вільга. Отож коли народжувалася дитина наймолодшого сина Єнти, Вільга бігала довкола дому вдень і вночі, вже падала від виснаження, але завдяки цьому відьми на чолі з самою Ліліт не підійшли і на крок.

Ліліт — якщо хто не знає — була першою жінкою Адама, а позаяк не хотіла Адама слухатись і лягати під нього, як велів Бог, утекла аж до Червоного моря. Там стала червоною, наче з неї здерли шкіру. Бог вислав по неї трьох грізних ангелів, що звалися Сеной, Сансеной та Соманґелов, аби ті змусили її повернутися. Вони викрили її схованку, мучили, погрожували втопити. Але повертатися вона відмовилася. А згодом, навіть якби й захотіла, вже не змогла б: Адам не мав права її прийняти, бо, згідно з Торою, жінка, що спала з іншим, повернутися до чоловіка не може. А хто був коханцем Ліліт? Сам Самаель.

Тож мусив Бог створити Адамові іншу, слухнянішу жінку. Вийшла тихою, але не надто розумною. Ця нещасна скуштувала заборонений плід, і так сталося падіння. Тоді й був запроваджений закон. Як кара за гріх.

Проте Ліліт і всі схожі на неї істоти належать до світу, що існував до гріха. Тому людський закон їх не стосується, на них не поширюються людські правила й заборони, у них немає людських сумлінь і сердець, вони не проливають людських сліз. Для Ліліт гріха не існує. Той світ — інший. Людському оку він може здатися дивним, наче накресленим тонкою лінією, все там — прозоре й легке, тамтешні істоти здатні проходити крізь стіни й предмети, а також одна крізь одну; між ними немає таких відмінностей, як тут між людьми, що закриваються в собі, наче в щільній бляшанці. Там усе інакше. Між людиною і твариною також нема великої різниці, хіба що вигляд, бо люди там можуть мовчки розмовляти з тваринами й розуміти їх. А ангелів можна побачити. Вони літають, як лелеки, і часом сідають на дахи будинків — так, там теж є будинки.

Нахман прокидається, йому аж у голові гуде від образів. Встає, похитуючись, дивиться на Єнту. Трохи повагавшись, торкається її щоки — вона ледь тепла. Зненацька його охоплює страх. Вона читала його думки, бачила його сон.

Єнту будить скрипіння дверей, і вона повертається до себе. Де вона була? В цьому напівмаренні їй здається, що вона не зможе знову стати на тверду дерев’яну підлогу цього світу. Ну й добре. Тут краще, часи плутаються, накладаються. Як вона колись могла вірити, що час спливає?   Ч а с   с п л и в а є!   Це смішно. Тепер очевидно, що час крутиться, наче спідниці танцівниць. Наче вирізана з липового дерева й запущена на столі дзиґа, до якої прикуті очі дітей.

Вона бачить тих дітей з рум’яними від тепла щоками, з напіврозтуленими вустами, зі шмарклями під носом. Ось малий Моше, ось Ціфке, яка невдовзі помре від коклюшу, а ось Янкеле, малий Яків, і його старший брат Ісаак. Малий Янкеле не може стриматися, швидким рухом штовхає дзиґу, а та заточується, як п’яна, і падає. Старший брат розгнівано відвертається від нього. Ціфке заходиться плачем. На те все з’являється батько, Лейб Бухбіндер, сердитий, що його відривають від роботи, хапає Янкеля за вухо і мало не піднімає над землею. Потім тицяє в нього вказівним пальцем і сичить крізь зуби, що Яків іще дістане по заслузі. На мить западає тиша, а потім за дерев’яними дверима Яків починає кричати, і кричить так довго, що цього несила витримати, тож Лейб, аж червоний від гніву, витягує малого з комірчини і кілька разів б’є його в обличчя. Так сильно, що дитині з носа бризкає кров. Лише тоді батько відпускає хлопця й дозволяє йому вибігти з будинку.

Коли малий не з’являється на ніч, починаються пошуки. Спершу шукають жінки, далі приєднуються чоловіки, нарешті ціла родина й сусіди ходять селом і випитують, чи ніхто не бачив Якова. Доходять аж до хатин християн і там теж питають, але ніхто не бачив хлопчика з розбитим носом. А село називається Королівка[72]. З висоти воно нагадує трипроменеву зірку. Тут народився Яків — ось там, у кінці села, де й далі живе брат його батька, Яків. Єгуда Лейб Бухбіндер з родиною приїхав сюди з Чернівців, на бар-міцву наймолодшого сина свого брата, а за одним разом — побачитися з родиною. Прибули вони ненадовго, через кілька днів уже мусять вертатися до Чернівців, куди переїхали кілька років тому. Родинний будинок, у якому вони зупинилися, невеликий, усі там не поміщаються. Поруч із ним — кладовище, тож усі гадають, що він побіг туди і сховався за мацевами. Але як його тепер знайти, отаку малечу, навіть із допомогою місяця і його сріблястого світла, що заливає село? Рахель, мати хлопця, вже знесилена плачем. Вона знала, що так усе закінчиться, якщо чоловік-тиран не припинить лупцювати Якова. Вона це передбачала.

— Янкелю! — кричить Рахель, і в її голосі бринять істеричні нотки. — Дитини нема, що робити? Ти його вбив! Власного сина вбив!

Вона хапається за пліт і трясе ним, аж доки вириває із землі.

Чоловіки побігли вниз до ріки, розлякуючи зграйки гусей, що паслися на зарінку. Ще довго за ними гналися дрібні білі пір’їнки, аж доки не вляглися відпочити в їхньому волоссі. Решта чоловіків помчали на православне кладовище, бо знали, що хлопець іноді туди ходить, на дальній край села.

— В ту дитину вселився демон, дибук. Тут, біля цвинтаря, їх хоч греблю гати. Один точно в нього вскочив, — повторює батько, вже й сам наляканий. — Я дам йому прочуханки, хай лише повернеться, — додає швидко, щоб приховати свій страх.

— Що він зробив? — питає схвильовану Рахель брат Єгуди Лейба Бухбіндера.

— Що зробив, що зробив… — передражнює його жінка, збираючись із силами, щоб остаточно вибухнути. — А що такого він міг зробити? Це ж дитина!

На світанку ціле село вже на ногах.

— Żydom zginęło dziecko[73]! У жидів пропала дитина! — перегукуються ґої..

Беруть кийки, палиці, вила і вирушають — ніби назустріч якійсь армії вовкулак чи цвинтарних чортів, на бій з підземними карликами, що викрадають дітей. Хтось радить іти до лісу, за село, до Княжої гори. Туди він міг утекти.

Близько обіду кілька шукачів стають біля входу до печери — він невеликий, тісний, страшний. Схожий на жіночий дітородний орган. Ніхто не хоче туди йти — це так, наче повернутися в утробу.

— Туди він не поліз би, — переконують один одного. Врешті-решт хлопець із вицвілими очима, якого кличуть Бересь, наважується. За ним досередини входять іще двоє. Спочатку зі щілини чути їхні голоси, потім вони тихнуть, ніби просочившись у землю. Через п’ятнадцять хвилин блідоокий виходить із дитиною на руках. Очі малого широко розплющені, перелякані. Він гикає від плачу.

Усі три промені села-зірки ще кілька днів пліткують про ту подію, а гуртик підлітків у строгій таємниці, як то буває в такому віці, починає досліджувати Яковову печеру.

До кімнати, в якій лежить Єнта, входить Хая. Нахиляється над нею, уважно дивиться, чи не смикнуться повіки, чи не ворухнеться якась жилка на запалих скронях у ритмі слабенького серця. Хая бере в руки маленьку висохлу голівку старої Єнти.

— Єнто? — питає тихо. — Ти жива?

Що вона має їй відповісти? Взагалі, чи можна так питати? Може, краще було б: чи ти щось бачиш, чи відчуваєш? Як це так, що ти легко, ніби думка, проходиш крізь густі мережива часу? Хая мала б знати, як запитати. Єнта, не маючи сил відповісти, повертається туди, де щойно була. Може, не зовсім туди ж, бо тепер вона перебуває в дещо пізнішому часі. Втім, байдуже.

Єгуда Лейб Бухбіндер, її син і батько малого Якова, — запальний і непередбачуваний. Йому здається, ніби за єресь його безугавно хтось переслідує. Людей він не любить. Невже не можна спокійно собі жити, знаючи свою правду й роблячи своє, — міркує Єнта. Саме так їх учили: тихо вести подвійне життя, йдучи шляхом Месії. Треба лише звикнути весь час тримати таємницю, ховати очі, жити в затінку. Хіба це так важко, Єгудо? Не виявляти почуттів, не зраджувати думок? Мешканці цієї юдолі печалі й так нічого не зрозуміють, істина далека від них, наче Африка. Вони керуються законами, які ми мусимо відкинути.

Бухбіндер — то звичайний авантюрист. Він з усіма посварений. І син його цілком вдався в нього, він точнісінько такий самий. Тому вони так не терплять один одного. Погляд Єнти злітає кудись високо, попід вологими черевами хмар, і жінка бачить свого сина, який заснув над книгою. Догоряє олійна лампа. Його чорна борода вкрила сторінки, у западинах худих щік темрява звила маленькі кубельця, повіки тремтять, Єгуді сниться сон.

Єнта вагається: входити в його сон чи ні? Як так відбувається, що вона все бачить одночасно, всі часи й місця, а до того ж ще й мислить? І бачить думки. Зір Єнти оглядає довкола голову сина; дерев’яною стільницею мандрують мурашки, одна за одною, в строгому порядку. Коли Єгуда прокинеться, ненароком скине з поверхні столу їх усіх.

Єнта далі мандрує в часі

Єнті раптом пригадується, як через кілька років після події в печері Єгуда заїхав до них у Королівку дорогою до Кам’янця. Взяв із собою і чотирнадцятилітнього Якова. Сподівався навчити сина вести торгові справи.

Яків — худий, незграбний, під носом у нього засіявся чорний вус. Його обличчя шпетять червоні прищі. Деякі з них мають білі гнійні вершечки, шкіра його — негарна, зачервоніла, лисніє від жиру. Яків дуже цього соромиться. Відпустив довге волосся і носить його так, щоб воно опадало на обличчя. Це вже не подобається його батькові, і він раз по раз хапає Якова за ті «патли» і відкидає їх синові на плечі. Вони вже одного зросту і зі спини можуть здатися братами. Вічно посвареними братами. Коли малий пащекує, батько б’є його цілою долонею по голові.

У селі лише чотири будинки живуть у правдивій вірі. Увечері тут зачиняють двері, опускають штори на вікнах, запалюють свічки. Молодь бере участь у бар-міцві лише доти, доки читають Зогар і співають псалми. Далі вони переходять до іншої хати під опікою дорослого. Краще, аби їхні делікатні вуха не чули, а очі не бачили того, що починається, коли гасять свічки.

Тепер навіть удень дорослі сидять при свічках за зачиненими віконницями, чекаючи звісток про Месію, який має прийти. Але ті новини з великого світу приходять із запізненням, а тут декому вже снився Месія: ніби він іде із заходу, а за ним поля й ліси, села й міста скручуються, наче візерунки на килимі. І світ перетворюється на рулон, сувій, списаний дрібними літерами, що їх ніхто до кінця не відчитав. У новому світі буде інша абетка, інші знаки, інші правила. Може, все йтиме знизу вгору, а не згори вниз. Від старості до молодості, а не навпаки. Може, людей народжуватиме земля, а зникатимуть вони в лоні матерів.

Месія, який приходить, є Месією страдницьким, зболілим, його прибило до землі зло світу та людське страждання. Можливо, він навіть схожий на Ісуса, чиє скалічене тіло висить на хресті в Королівці чи не на всіх роздоріжжях. Звичайні євреї відвертають погляд від цієї страшної фігури, але вони, правовірні, зиркають на неї. Адже хіба Шабтай Цві не був стражденним спасителем? Хіба ж не замкнули його у в’язниці й не принизили?

Поки батьки шепочуться між собою, в головах дітей від спеки в’януть усі ідеї, де і в що погратися. Тоді з’являється Яків — ні дорослий, ні дитина. Батько щойно вигнав його з дому. У нього рум’янці на щоках, відсутній погляд; мабуть, плакав над Зогаром, із ним таке трапляється дедалі частіше.

Яків, якого тут кличуть Янкелем, скликав дітей — старших і молодших, християнських і єврейських, — і всі разом рушили від цвинтаря, від дому дядька до села курним путівцем, на узбіччях якого росте гусячий перстач. Нарешті дійшли до головного тракту і минули корчму єврея Саломона, якого називають Чорним Шломо. Тепер ідуть під гору, в бік католицького костелу і дерев’яної плебанії, потім — іще далі, вздовж кладовища, аж доки не минають останніх сільських хат.

З пагорба село виглядає наче сад посеред жовтих ланів. Яків вийшов із цього саду з кількома хлопцями та двома дівчатками і веде їх полями. Вони піднялися на гору біля села, призахідне сонце золотить небосхил, а вони входять у невеликий гайок. Тут ростуть рідкісні дерева, яких, мабуть, вони ще ніколи не бачили. І зненацька все стає якимось чудним, не чутно співів з долини, голос глухне у м’якій зелені. Вона така яскрава, що аж сліпить очі. «Це дерева з казки?» — питає один із молодших хлопчиків, а Яків заходиться сміхом і розповідає, що тут — вічна весна, листя ніколи не жовтіє і не опадає. Каже, що тут є печера, в якій спочиває Авраам. Вона перенесена з Землі Ізраїля лише для нього, аби він міг її показати. А поруч з Авраамом лежить його дружина і сестра Capa. А там, де є Авраам, час зупиняється, і якщо зайти до печери, побути там годину і вийти, виявиться, що на землі минуло вже сто років.

— Я народився в тій печері, — повідомляє він.

— Це брехня, — рішуче заявляє одна з дівчаток. — Не слухайте його. Він завжди таке вигадує.

Яків дивиться на неї іронічно. Дівчинка злісно огризається:

— Прищава пика.

Єнта відлітає в минуле, де Янкеле досі малий і ледь заспокоївся після довгого плачу. Вона заколисує його і дивиться на інших дітей, що сплять покотом на ліжку. Сплять усі, крім Янкеле. Хлопчик мусить іще всьому довкола сказати «на добраніч». Шепоче — ані до неї, ані до себе, ледь чутно, але пристрасно: «Добраніч, бабусю Єнто, добраніч, брате Ісааку і сестро Хано, добраніч, кузино Ціфко, добраніч, мамо Рахеле». Далі перелічує всіх сусідів, а ще згадує тих, кого зустрів протягом дня, і їм також бажає доброї ночі, аж Єнта лякається, що він ніколи не закінчить, бо світ такий величезний, і навіть коли віддзеркалений у такій маленькій голівці, він лишається нескінченним, і Янкеле так говоритиме до ранку. Потім малий каже «на добраніч» довколишнім собакам, котам, коровам, козам, нарешті, предметам. Мисці, стелі, глекові, відрам, кухлям, тарілкам, ложкам, перинам, подушкам, квітам у вазонах, фіранкам і гвоздикам.

Всі в кімнаті вже заснули, вогонь у печі пригаснув, перетворившись на лінивий червонястий жар, хтось похропує, а той малий говорить і говорить, дедалі тихіше, його слова починають плутатися, він дещо перекручує і помиляється, і нема нікого, хто його виправив би, тож ця літанія чудернацько викривлюється і нагадує якесь магічне закляття давньою забутою мовою. Нарешті голос хлопчика геть слабне, і він засинає. Тоді Єнта обережно встає, дивиться ніжно на ту дивну дитину, ім’я якої мало б бути не Яків, а Клопіт, і бачить, як його повіки неспокійно посмикуються — це означає, що малий помандрував уже в сни, де й далі розводить свої теревені.

Про страшні наслідки зникнення амулета

Під ранок, коли весільні гості, нагулявшись, сплять по кутках, а тирса у великій кімнаті стоптана на пил, у Єнти з’являється Еліша Шор. Він утомлений, очі червоні. Сідає на ліжко біля неї і, похитуючись вперед-назад, шепоче:

— Вже все, Єнто. Відшуміло, можеш помирати. Не гнівайся, що я тебе не відпускав. Що я мав робити?

Обережно виймає з-за її декольте жмут мотузочків і ремінців, шукає той найважливіший, перебираючи пальцями. Мабуть, то просто втомлені очі його не бачать. Ще раз перебирає все від початку: крихітні терафіми[74], скриньки, мішечки, кістяні таблички з видряпаними на них закляттями. Всі їх носять, але у цих старих жінок їх завжди найбільше. Мабуть, довкола Єнти кружляють десятки ангелів, духів-охоронців і чимало всякого безімення. Але амулета немає. Лишився порожній мотузок. Закляття зникло. Як таке можливо?

Еліша Шор відразу тверезіє, його рухи стають нервовими. Врешті починає обмацувати стару. Піднімає безсиле тіло, шукає під її спиною, стегнами, зсуває покривало з її худих ніг, її великих кістлявих стіп, які стирчать з-під спідниці, копирсається у складках сорочки, розтуляє її долоні, врешті, стривожений щораз більше, перешукує подушки, простирадла, ковдри, ліжники. Зазирає під ліжко — може, він упав?

Смішно виглядає той статечний старий, коли так нишпорить у постелі літньої жінки — ніби переплутав її з якоюсь молодицею і взявся до неї незграбно залицятися.

— Єнто, скажи-но, що сталося? — пронизливо шепоче він, ніби дитині, яка вчинила якусь страшну шкоду, але вона, ясна річ, не відповідає, лише тремтять її повіки, ледь помітно бігають під ними зіниці, а за мить вуста видовжуються в непевній усмішці.

— Що ти там написав? — питає батька Хая тихо, але наполегливо. Заспана, в нічній сорочці й хустці на голові, вона прибігла сюди на його поклик. Еліша геть розгублений, зморшки на його чолі нагадують м’які хвилі, Хая не може відвести від них погляду. Батько завжди виглядає так, коли почувається винним.

— Ти знаєш, що я написав, — каже він. — Я затримав її.

— Ти повісив їй це на шию?

Еліша киває.

— Батьку, ти мав це покласти до скриньки і замкнути на ключ.

Той безпорадно знизує плечима.

— Ти наче дитина, — каже Хая із сумішшю ніжності й докору. — Як ти міг? Отак просто одягнув їй це на шию? І де ж воно?

— Не знаю, зникло.

— Ніщо не може безслідно зникнути!

Хая береться шукати, але бачить, що це не має сенсу.

— Його нема, я шукав.

— Вона це з’їла, — каже Хая. — Проковтнула.

Приголомшений, Еліша мовчить, а потім безпорадно питає:

— І що робити?

— Не знаю. Хто ще про це знав? — питає донька.

Еліша Шор згадує. Зняв хутряну шапку, тре чоло. Його волосся довге, рідке, спітніле.

— Вона тепер не помре, — каже Шор із розпачем у голосі.

На обличчі Хаї з’являється дивна суміш недовіри та подиву, але впродовж кількох митей на зміну їм приходять веселощі. Вона сміється спершу тихенько, а потім дедалі голосніше. Нарешті її низький глибокий сміх заповнює кімнату і проникає крізь дерев’яні стіни. Батько затуляє їй рота.

Про що каже Зогар

Єнта помирає і не помирає. Саме так: «помирає і не помирає». Вчена Хая пояснює це так:

— Усе — точнісінько як у Зогарі.

Хая каже це, приховуючи роздратування, бо всі вважають це великою подією. Люди з цілого Рогатина сходяться сюди й зазирають у вікна.

— У Зогарі є багато таких висловів, немовби суперечливих, але якщо придивитися уважніше, стає зрозуміло, що вони просто незбагненні для нашого розуму. Хіба ж не таким самим чином починає свою промову Старець із Зогару?

Слова Хаї адресовані кільком утомленим, але гідним довіри гостям, які прийшли сюди, вчувши нюхом якесь чудо. Чудо б не завадило. Серед прибулих — Ізраель із Королівки, онук Єнти, який її сюди привіз. Він здається найбільш стривоженим і засмученим.

Хая читає: «Ким же є істоти, які встаючи сходять униз, а сходячи підіймаються? І дві є однією, а одна є трьома».

Слухачі кивають, ніби саме цього й чекали. Слова Хаї їх наче заспокоїли. Здається, лише Ізраель не задоволений цією відповіддю, бо він і досі не знає, жива Єнта чи мертва. Він запитує:

— Але…

Хая, зав’язуючи під підборіддям теплу вовняну хустку — вже зимно, — відповідає йому дещо роздратовано:

— Людям завжди кортить, щоб було якнайпростіше. Або так, або інакше. Біле або чорне. Лише дурні так мислять. Бо ж світ був створений з незліченних відтінків сірого. Можете забрати її додому, — каже вона Ізраелю.

Потім швидким кроком проходить подвір’я і зникає в прибудові, де лежить Єнта.

Пополудні знову приходить лікар Ашер Рубін і уважно оглядає стару. Питає, скільки їй років. Багато, відповідають усі хором. Нарешті Рубін каже, що то — летаргія і в жодному разі не можна вважати її мертвою. Вона спить. Але вираз обличчя зраджує, що він і сам не надто вірить у те, що каже.

— Імовірно, вона сама помре уві сні, — каже, ніби втішаючи.

Після весілля, коли гості роз’їжджаються і дерев’яні колеса їхніх возів залишають біля будинку Шорів глибокі борозни, Еліша підходить до хури, на якій лежить Єнта. Коли ніхто не бачить, нахиляється і тихо промовляє до неї:

— Не сердься на мене.

Жодної відповіді, ясна річ, не буде. Наближається й Ізраель, її онук. Він ображається на Шора: той міг би залишити Єнту в себе і дозволити їй тут померти. Вони довго сперечалися про це з Соблею, яка не хотіла кидати стару. Собля тепер шепоче їй: «Бабусю, бабусю». Але у відповідь — тиша. Руки Єнти холодні, хоч як їх розтирали. Дихає зрідка, але рівно. Ашер Рубін вимірював їй пульс кілька разів і дивувався, що він такий повільний.

Розповідь Песеле про підгаєцького цапа і дивну траву

Еліша дає їм додатковий віз, встелений сіном. Ціла родина з Королівки тепер поміщається на двох хурах. Накрапає дощ, і рядна, якими вкрили стару, намокають, тож чоловіки будують імпровізований дашок. Єнта виглядає під ним як небіжчиця — не дивно, що люди, яких вони минають дорогою, читають молитви, a ґої хрестяться.

Поки стояли табором у Підгайцях, її правнучка Песеле, донька Ізраеля, пригадала собі, як три тижні тому вони спинилися тут перепочити і прабабуся, ще здорова й при тямі, розповіла їм історію про підгаєцького цапа. Тепер Песеле, схлипуючи, намагається її переказати. Всі слухають її мовчки і витирають сльози з очей — адже то було останнє, що розповіла Єнта. Можливо, хотіла їм щось повідомити цією оповіддю? Якусь таємницю? Тоді історія здалася їм веселою, тепер звучить химерно й незрозуміло.

— Недалеко звідси, в Підгайцях, біля замку живе один цап, — слабеньким голосом розповідає Песеле. Жінки зацитькують одна одну. — Але ви його не побачите, бо він не любить людей і живе самотньо. Це дуже вчений цап, мудра тварина, яка бачила багато речей добрих і страшних. Йому триста років.

Усі мимоволі роззираються довкола, шукають поглядом цапа. Бачать лише всохлу брунатну траву, гусячий послід і обриси руїн підгаєцького замку. Цап — точно десь тут. Песеле обсмикує спідницю, вкриваючи полами свої шкіряні дорожні черевики з гострими носаками.

— Серед таких руїн росте дивна трава, божа трава, бо ніхто її не сіє і не косить. Якщо траві дати спокій, вона теж накопичує свою мудрість. Лише таку траву їсть той цап, жодної іншої. Він — назір[75], який дав обітницю не стригти волосся і не торкатися померлих, і розуміється на цій траві. Ніколи не взяв до рота іншої — лише цю мудру траву з-під замку в Підгайцях. Тому він і сам став мудрим, а його роги все росли й росли. Але то були не такі роги, як у іншої худоби. Ці були м’які, кучерявилися й закручувалися. Мудрий козел ховав свої роги. Вдень він закручував їх так, що вони здавалися цілком звичайними. Але вночі він підіймався на замок, ставав посеред захаращеного дитинця і сягав рогами неба. Здіймав їх високо-високо, спинався на задні ноги, аби бути ще вищим, аж урешті чіплявся кінчиками рогів за край молодого місяця, рогатого, як і він, і питав: «Що чувати, місяцю? Чи не час іще Месії прийти?» Місяць озирався на зірки, які на мить зупиняли свій рух. «Месія вже прийшов, він у Смирні, невже ти цього не знаєш, мудрий цапе?» — «Знаю, любий місяцю. Я лише хотів упевнитися».

Отак вони собі теревенили цілу ніч, а вранці, коли сходило сонце, цап згортав свої роги й далі пасся на мудрій траві.

Песеле змовкає, а її мати й тітки починають схлипувати.

Ксьондз Хмельовський пише до ясновельможної пані Дружбацької в січні 1753 року з Фірлеєва

Багато в моїй голові, шановна пані добродійко, крутиться питань і міркувань, що їх не мав я нагоди висловити в часі нашої зустрічі, а позаяк дали Ви мені дозвіл писати, користаюся ним, аби, зокрема, спростувати деякі Ваші, пані добродійко, докори. А що погода у Фірлеєві вже цілком зимова, то я лише підкидаю паливо в піч і цілими днями сиджу над паперами, хоч і шкодить це вельми на очі, як і той дим.

Питаєте, пані, чому латина? І радите, як і інше жіноцтво, до польської у письмі більше прихилятися. Я супроти неї нічого не маю, але як до неї прихилитися, якщо нам слів у ній бракує?

Чи не краще казати Риторика, ніж Красномовство? Або Філософія, ніж Любомудріє? Астрономія, а не Зоряна наука? І часу не марнуєш, і язика не ламаєш. У Музиці теж без латини ніяк. Наприклад, тони, клавіші, консонанція — то все слова з латинської мови. І якби поляки — що є нині invaluit Usus[76] — латину занехаяли і цілком до польської схилилися, говорили і писали польською, то мусили б повернутися до забутої і незрозумілої слов’янщини, як-от у Пісні святого Войцеха: «Бремена суду грядут, мислі твоя славу Богу да воздадут».

Але що це означає? Які «грядут», які «воздадут»? Чи хотілося б, вашмосте, казати «спальня» замість «дорміторія»? Не вірю! «Їдальня» замість «рефекторія», «халупка» замість «целія»? Лише послухайте, як це звучить! Що то було б, якби секретар написав до свого зверхника: «Затверджене рішення люблінської судової столиці»? Хіба ж не краще: «Ферований декрет люблінського Трибуналу»? Чи не маю я рації? Або ж «приступило до сповіді чимало покутників» замість «приступило до конфесії чимало пенітентів». Хіба це не смішно? «Освідчуюся вельможного пана честі, або ж оглядності» замість «Рекомендуюся вельможного пана респектові». Хіба ж це добре? А, скажімо, «відкрився овид нещастя в Польщі, для якого багато в Європі знайшлося оглядників» замість «відкрився театрум нещастя в Польщі, для якого багато в Європі знайшлося спектаторів». То як же?

Всюди у світі латиною порозумітися можна. Лише погани і варвари її уникають.

Польська ж мова — якась дубова і звучить по-простацькому. Придатна для опису природи, щонайбільше — аґрикультури, але як нею висловити речі складні, високі, духовні? Хто якою мовою говорить, такою і мислить. Польська ж — туманна й неконкретна. Нею зручно описувати погоду в дорозі, а не вести диспути, де треба напружувати розум і висловлюватися ясно. Ось для поезії вона якраз. Так, дорога пані добродійко, Музо Наша Сарматська. Бо поезія — розмита і неконкретна. Хоч, ясна річ, певну приємність дає, коли її читаєш. Але приємність цю розтлумачити тут непросто. Знаю, що кажу, бо замовив у Вашого видавця ваші вірші й знайшов у них чимале задоволення, хоч і не все тут здається мені зрозумілим і очевидним, про що напишу окремо.

Я волію спільну мову. Хай навіть буде вона дещо спрощена, але така, щоб її всі у цілому світі розуміли. Лише так люди матимуть доступ до знання, бо література — то певний різновид знання. Вона нас вчить. Наприклад, Ваші вірші, ясновельможна пані, можуть навчити уважного читача, яка в лісі флора та фауна, як слід працювати на городі й що там росте. Можна завдяки поезії робити екзерсиси, себто вправлятися в різних корисних речах, а найважливіше — навчитися того, як мислять інші. Це вельми цінно, бо інакше можна подумати, що всі мислять однаково, а це не так. Кожен міркує по-своєму і щось своє уявляє, коли читає. Часом і мене тривожить, що речі, моєю рукою написані, хтось зрозуміє інакше, ніж я хотів би.

Отож мені, ясновельможна пані, здається, що друк задля того й винайдено і чорним на білому встановлено, щоб робити добру справу: знання наших предків записувати, громадити, аби доступ до нього мав кожен з нас, навіть найменший, якщо лише читати навчиться. Знання мають бути як чиста вода — задарма і для кожного.

Гадав я довго, яку ж приємність можу дарувати Тобі, ясновельможна пані, своїми листами, якщо стільки всього довкола Тебе, Сафоно наша, діється. Тож вирішив у кожному листі про цікавинки різні писати, що їх зібрав у своїх книгах, аби могла Ти ними чарувати гостей у пристойних товариствах, у яких, на відміну від мене, буваєш.

Почну з Чортової гори, що під Рогатином за вісім миль від Львова височить. На сам Великдень 1650 року, дня 8 апрілія, перед війною з козаками під Берестечком, з місця на місце була вона перенесена motu terrae, сиріч землетрусом, а отже, ех Mandato, сиріч із волі Господа. Люди, що на геології не знаються, вважають, що чорти хотіли цією горою Рогатин привалити, але півень заспівав і сила враз їх покинула. Звідси та назва. Вичитав я це в Красуського[77] та Жончинського[78], обидва — з Товариства Ісусового, себто джерело це гідне довіри.

7

Історія Єнти

Батько Єнти, Маєр з Каліша, був одним із праведників, яким дозволено було побачити лик Месії.

Сталося це ще до її народження, в лихі й понурі часи, коли всі чекали спасителя світу, бо людського нещастя нагромадилося так багато, що здавалося неможливим, аби світ існував далі. Стільки болю жоден світ не витримає. Його неможливо вже ані пояснити, ані збагнути, і годі повірити, що світом досі керує промисел Божий. Зрештою, найуважніші й найспостережливіші — насамперед старі жінки, які багато в житті бачили, — помітили, що механізм світу ламається. Наприклад, у млині, куди батько Єнти возив зерно, однієї ночі розкололися жорна — всі до одного. Якогось ранку з жовтого квіття осоту склалася літера алеф. Вечорами сонце заходило криваво-помаранчево, здавалося, що цілий світ обляпаний засохлою кров’ю. Очерети над річкою виросли такі гострі, що різали людям ноги. Полин став такий отруйний, що сам його дух міг звалити з ніг дорослого чоловіка. А погроми Хмельницького? Невже й вони входили в Божі плани? Жахливі чутки кружляли про них ще з 1648 року, щораз більше з’являлося втікачів, вдівців і аґун[79], осиротілих дітей, калік. Усе це було певним доказом того, що наближається кінець і світ от-от народить Месію; уже тривають пологові болі. І щойно це було написано, старий закон утратив силу.

Батько Єнти прибув до Польщі з Реґенсбурґа, звідки цілу родину вигнали за все ті ж споконвічні єврейські гріхи. Оселився він у Великопольщі, де, як і багато його одноплеменців, торгував зерном і слав те красиве золоте збіжжя до Ґданська і ще далі у світ. Справи йшли добре, всього вони мали вдосталь.

Він лише починав, коли в 1654 році почалася морова пошесть, яка забрала багато людей. А коли прийшли морози й виморозили заразу, холод тримався довгі місяці, і люди тепер замерзали у власних ліжках. Море вкрилося кригою, і до Швеції можна було дійти пішки, порти закрилися, домашні тварини повмирали, дороги замело снігом, усілякий рух зупинився. Тож навесні одразу прозвучали звинувачення, що всі ті лиха — через євреїв. У цілій Речі Посполитій почалися суди, а євреї послали гінця по допомогу до папи. Але поки гонець повернувся додому, прийшли шведи і взялися руйнувати міста та села, і знову перепало євреям — бо невірні.

Тому батько Єнти вирушив із сім’єю з Великопольщі на схід, до родичів у Львові, де сподівався знайти спокійну пристань. Тут був наче край світу, все доходило сюди із запізненням, а землі тутешні виявилися навдивовижу родючими. Ніби в тих колоніях, куди радо приїздили люди із заходу, тут для кожного знаходилося місце. Щоправда, ненадовго. Бо тільки-но вдалося вигнати шведів, на руїнах обдертих до нитки й поруйнованих міст узялися шукати винних усіх нещасть Речі Посполитої — і знову ними переважно виявлялися євреї та інші іновірці, бо начебто були у змові з нападниками. Спершу переслідували аріян, а згодом почались і єврейські погроми.

Дідусь Єнти з боку матері походив із Казімежа під Краковом. Мав тут невелике ремесло, робив шапки з фетру. Влітку року 1664-го за християнським літочисленням, а 5425-го за єврейським, під час ворохобні загинуло там двадцять дев’ять осіб. Усе почалося з того, що якийсь єврей буцімто вкрав облатку для причастя. Крамницю дідуся дощенту сплюндрували і пограбували. Відкупившись рештками свого майна, він посадив родину на воза й вирушив на південний схід, до Львова, де жили їхні близькі. Міркували вони мудро: козацький норов уже відгуляв за Хмельницького в 1648-му. Ґезера, Велика Катастрофа, більше не повториться. Бо ж кажуть, що блискавка в одне місце не влучає двічі.

Оселилися вони в селі недалеко від Львова. Земля тут була щедра, чорноземи аж масні, ліси густі, а ріки повні риби. Вельможний пан Потоцький тримав усе це міцною рукою. Вони вже гадали, мабуть, що немає місця на землі, де можна сховатися, і краще віддатися на волю Божу. А тут їм було добре. Купували вовну для фетру та ще різну всячину, справи їхні йшли непогано, небавом вони розжилися домом із садом та невеликою майстернею, а довкола були гуси й кури, і жовті дині у травах, а на гіллі — сливи, з яких, щойно лягали перші приморозки, гнали сливовицю.

І тоді, восени 1665 року, разом з товарами зі Смирни прибула звістка, яка збурила все тутешнє єврейство: з’явився Месія. Кожен, хто це чув, на мить змовкав і намагався осягнути сенс цього короткого речення: Месія прийшов. Бо це не звичайне речення. Це речення остаточне. Кожному, хто його вимовить, наче полуда з очей спадає, і він починає бачити світ інакше.

Хіба ж мало було ознак кінця? А це жахливе жовте коріння кропиви, яке під землею хижо обплітає корені інших рослин? А нашестя цього року польової берізки з пагонами міцними, як мотузки? Зелень пнеться по стінах будинків, по стовбурах дерев, здається, ще трохи, і хапатиме людей за горло. Яблука з безліччю насіння всередині, яйця з двома жовтками, хміль, який ріс так швидко, що задушив корову…

Ім’я Месії — Шабтай Цві. Довкола нього гуртуються тисячі людей, що прибувають з цілого світу, аби негайно рушити за Месією до Константинополя, де він має зірвати султанові корону з голови й оголосити себе царем. Поруч із ним — його пророк Натан із Ґази, чоловік вельми вчений, який записує його слова і шле їх у світ, до всіх євреїв.

І от одного дня єврейська громада Львова отримала листа від рабина Баруха Пейсаха з Кракова, що чекати більше не можна, треба негайно вирушати до Туреччини, аби стати свідками останніх днів. Бути серед перших, які побачать.

Маєр, батько Єнти, не надто йняв віру таким розповідям.

Якщо все так, як ви кажете, то Месія мав би приходити в кожному поколінні. Народжувався б то тут, то там. Приходив би після кожного заколоту, кожної війни. Після кожного великого лиха з’являвся б його лик. А скільки було вже тих лих, хто полічить?

Так, так — кивали ті, що його слухали. Все це правда. Але кожен відчував, що цього разу все інакше. І знов починалася гра в знаки: хмари, відбиття у воді, форма сніжинок. Маєр врешті таки наважився на мандрівку, коли одного разу, замислившись про те все, почав спостерігати за мурашками: вони спиналися вгору по ніжці столу, вервечкою, спокійно і злагоджено. Діставшись стільниці, брали крихти сиру і так само поверталися — спокійно і злагоджено. Це йому сподобалося, і він вирішив, що мурашки — то знак. Його гроші й товар уже були спаковані, а позаяк мав він славу людини розважливої й мудрої, йому легко знайшлося місце у великій торговій валці, яка насправді мала привести його до Шабтая Цві.

Єнта народилася через кілька років після всіх цих подій і тому не була певна, чи успадкує світло, що його побачив батько, коли став перед лицем Месії разом зі своїми супутниками: Моше Галеві зі Львова, його сином і пасербом, а ще Барухом Пейсахом із Кракова.

З Кракова шлях пролягав до Львова, зі Львова до Чернівців, далі на південь, до Валахії, і — як згодом оповідав батько — що ближче вони були до мети, то тепліше ставало, то менше було снігу, то м’якшим і пахучішим було повітря. Вечорами вони розмірковували над тим, що означає прихід Месії. І здавалося їм, що всі ті пережиті нещастя були по-своєму добрими, мали свій сенс, бо провіщали прихід спасителя, як пологові болі провіщають народження нової людини. Адже коли світ народжує Месію, він мусить страждати, ламаються всі права, втрачають силу людські угоди, обертаються в порох присяги та обітниці. Брат іде на брата, сусід зневажає сусіда, люди, що досі жили поруч, уночі перерізають одне одному горла і п’ють чужу кров.

Львівська делегація застала Месію у в’язниці в Галліполі. Поки тривала їхня подорож на південь із Польщі, султан, стривожений неспокоєм серед євреїв і планами Шабтая Цві, схопив його й ув’язнив у фортеці.

Месія у в’язниці! Як таке може бути? Всіх, що прибули в той час до Стамбула — не лише з Польщі, а й з інших земель, — охопило велике сум’яття. Арешт! Месія під арештом, хіба таке видано, хіба це було в пророцтвах? У нас же був Ісая!

Але зачекайте — яка саме це в’язниця? І чи в’язниця взагалі? Адже Шабтай Цві, щедро обдарований вірними, мешкає у фортеці Галліполі, наче в палаці. Месія не їсть ані м’яса, ані риби, кажуть, що харчується лише овочами — і їх, доки ще найсвіжіші, звозять для нього з цілої околиці, доставляють кораблями. Він любить гранати, розламує довгими тонкими пальцями їхні зернисті нутрощі, виколупує рубіни насінин і кладе до своїх святих вуст. Їсть небагато, по кілька гранатових зерен — кажуть, його тіло черпає живлющу силу просто від сонця. А ще оповідають велику таємницю — яка, втім, шириться швидше, ніж будь-яка маленька таємниця, — що Месія є жінкою. Ті, що були біля нього близько, бачили його жіночі перса. Його шкіра, гладенька й рожева, пахне, як шкіра жінки. В Галліполі до його послуг — велике подвір’я й покої, встелені килимами, де він приймає гостей. То хіба ж це в’язниця?

Там до нього приступила й делегація. Спершу довелося чекати півтора дня — так багато було охочих відвідати Месію в його неволі. Перед їхніми очима пропливав багатомовний натовп. Всі змагалися в передбаченнях: що тепер буде?.. Євреї з Півдня, смагляві, в темних тюрбанах, і євреї з Африки, барвисті, як метелики. Смішні євреї з Європи, закутані в чорний одяг із твердими комірцями, що вбирали пилюку, наче губка воду.

Мусили один день постити, а потім скупатися в лазні. Нарешті їм дали білу одіж і дозволили постати перед лицем Месії. То був святковий день за новим, щойно встановленим месіанським календарем. Адже Шабтай Цві скасував усі традиційні єврейські свята, закони Мойсеєві більше не діяли, запроваджено було нові, ще не названі й не висловлені, тож і невідомо було, як поводитися і що казати.

Месія сидів на вишукано різьбленому троні, в багряних шатах, оточений святобливими мудрецями, які запитали прибульців, звідки вони й чого хочуть від спасителя.

Вони наперед домовилися, що говоритиме Барух Пейсах, — він і почав розповідь про нещастя землі польської, зокрема про лиха польського єврейства, а на доказ своїх слів вручив Месії видану кілька років тому хроніку нещасть Маєра зі Щебжешина під гебрайською назвою «Цок Га-ітім», себто «Тягар часів». Але доки Барух плаксивим голосом розводився про війни, хвороби, погроми й людську кривду, Шабтай зненацька його перебив і, вказуючи на свою багряну одежу, гучним голосом крикнув: «Хіба ж не бачите кольору помсти?! Я вбраний у багрянець, а казав-бо пророк Ісая: день помсти я маю в серці, а рік спасіння вже настав![80]» Всі схилили голови — таким потужним і несподіваним був той голос. Потім Шабтай зірвав із себе сорочку і дав її Ісаї, синові Давида Галеві, а іншим роздав грудки цукру і звелів покласти їх до рота, «аби в них молодеча сила прокинулася». Маєр на те сказав, що їм не потрібна молодеча сила, а лише життя в спокої, але Месія крикнув: «Мовчи!» Маєр, як то він умів, зиркав крадькома на спасителя і бачив його лагідне красиве обличчя, м’які риси й невимовно гарні очі, вологі й похмурі водночас. І помітив, як темні повні вуста Месії все ще тремтіли від обурення, як злегка дрижали його смагляві щоки без заросту, гладенькі й, мабуть, приємні на дотик, наче найдорожчий нубук. І здивувало його вельми, що груди Месії і справді були схожі на жіночі — випуклі, з темними сосками. Хтось швидко накинув на Месію шаль, але вигляд тих голих грудей закарбувався в пам’яті Маєра на ціле життя, відтак — як то буває з образами, що відклалися в пам’яті, — розпався на слова, і лише діти його з тих слів знову зібрали картину.

Недовірливого Маєра тоді щось наче кольнуло в грудях, якесь раптове зворушення, і було воно таке глибоке й сильне, що переказував він його дітям, а згодом і внукам. Батько Єнти Маєр був братом дідуся Еліші Шора.

І що далі? Ото й усе. Записали вони то все старанно, кожен рух і кожне слово. Першої ночі сиділи мовчки, не розуміючи ще, що з ними насправді відбулося. Чи був то якийсь знак? Чи самі вони будуть спасенні? Чи перед лицем кінця часів спроможуться вони збагнути те, що діється? Адже   в с е   і н а к ш е,   н а в п а к и.

Нарешті, залагодивши торгові справи, у дивному, піднесеному настрої повернулися вони до Польщі.

Звістка про відступництво Шабтая вразила їх, наче грім з ясного неба. Сталося це шістнадцятого дня місяця елула 5426 року, себто 16 вересня 1666-го. Але довідалися вони про все, коли вже прибули додому. Того дня впав несподіваний, надто ранній сніг, укривши ще не зібраний врожай на городах: гарбузи, моркву та буряки, що доживали в землі до своєї бурячиної старості.

Повідомляли ту новину гінці в подертих від жалю одежах, з обличчями, брудними з довгої і ненастанної дороги. Навіть не хотіли зупинитися перепочити, лише йшли і йшли, голосячи. Злий султан невірних пригрозив Шабтаєві смертю, якщо він не пристане на іслам. Обіцяв відтяти йому голову. І Месія погодився.

Спершу в єврейських домах запанували тихе схлипування і недовіра. Потім запала тиша. Впродовж перших днів ніхто не квапився розмовляти. Про що було говорити? Що нас знову обдурено й принижено? Що Бог нас укотре покинув? Месія переможений? А він же мав скинути з трону султана, запанувати над цілим світом, підняти з колін принижених. Знову над убогими подільськими селами збиралися важкі сірі сукняні хмари, схожі на подерті намети. Маєрові здавалося, що світ почав гнити, що його зжирає гангрена. Сидячи за важким дерев’яним столом із наймолодшою, крихітною, як зернинка, донькою, він, як усі, списував папір нумерологічними знаками. І лише коли схопили перші морози, почали надходити листи й чутки. Не було тижня, щоб не з’явився якийсь мандрівний купець із новиною про спасителя. Навіть місцевий молочник, який возив довколишніми селами молоко й масло, перетворювався в ті дні на мудреця. Креслив пальцем на чому попало схеми спасіння.

Усі ці нервові уривчасті повідомлення потрібно було скласти в цілість, зазирнути до книг, запитати в наймудріших. День за днем тієї зими брунькувало нове знання, аби на весну зміцніти, наче свіже стебло рослини. Як ми могли так помилятися? Це смуток нас так засліпив. Сумнів, не достойний розважливої людини. Так, він перейшов у віру Магомета. Але не   н а с п р а в д і, а лише   в д а в а н о; це всього лиш його зримий образ; його цель — себто тінь — одягла зелений тюрбан, а Месія сховався й чекає кращих часів, які от-от настануть. Чекати залишилося лічені дні.

Єнта досі бачить той палець, який креслить на борошні, розсипаному по стільниці, дерево сефірот[81]. Так, вона зараз перенеслася туди, до села під Бережанами, на вісімдесят з лишком років назад. Це саме той день, коли її зачали. Лише зараз вона може його побачити.

Чи в тому химерному стані, в якому Єнта зараз перебуває, вона здатна на якісь дрібні вчинки? Чи може впливати на хід подій? Якби могла, змінила б лише той один день.

Вона бачить молоду жінку, яка йде полями, несучи в руці кошик. У ньому — дві гуски. Гусячі шиї похитуються в ритмі її кроків, намистинки їхніх очей дивляться довкола так, як уміють дивитися тварини, що довіряють людям. З-під лісу виринає кінний козацький патруль, жене галопом, росте на очах. Тікати надто пізно, жінка спантеличено зупиняється, затуляється кошиком із гусками. Вершники її оточують, напирають. Чоловіки, наче за наказом, зіскакують з коней, все діється швидко і в мовчанці. Її легко штовхають, вона опиняється на траві, кошик падає, гуси вистрибують з нього, але не тікають, а лише грізно сичать і спостерігають за тим, що відбувається. Двоє чоловіків тримають коней, а третій розперізує широкі штани і лягає на жінку. Відтак наступний. Вони роблять це швидко, квапливо, наче з примусу; здається, ніби це не дає їм геть ніякого задоволення. Сíм’я вливається в жінку і стікає на траву. Останній чоловік стискає їй шию, і вона вже готується до смерті, але інший подає йому віжки, і чоловік сідає на коня. Дивиться на неї ще мить, ніби намагається запам’ятати обличчя своєї жертви. Потім вони швидко їдуть геть.

Жінка сидить, розкинувши ноги, обурені гуски дивляться на неї, осудливо ґелґочучи. Краєм нижньої спідниці вона витирає між ногами, потім рве листя і траву. Врешті біжить до річки, високо піднімає спідниці, сідає у воду й виштовхує з себе сім’я. Гускам здається, що то така гра, і вони теж біжать до води. Але доки вони з гусячою обережністю мнуться на березі, жінка хапає їх, пакує назад у кошик і повертається на стежку. Входячи до села, сповільнює крок, аж доки зовсім не зупиняється, ніби наштовхнувшись на невидиму перешкоду.

Це — мати Єнти.

Мабуть, тому вона все життя придивлялася до доньки уважно й недовірливо. Єнта звикла до цих поглядів, що їх мати кидала на неї, працюючи біля столу, нарізаючи овочі, чистячи зварені на твердо яйця, пуцуючи казанки. Мати позирала на неї весь час. Як собака, як вовк, що будь-якої миті може вгризтися в литку. З часом до цих поглядів додалося ледь помітне викривлення вуст: горішня губа підіймалася, наближаючись до носа. Щось середнє між зневагою і відразою — легкий, ледь помітний вираз обличчя.

Єнта пам’ятає, як, заплітаючи їй одного разу кіски, мати знайшла у волоссі над вухом маленьку родимку і дуже зраділа. «Поглянь, — сказала вона батькові, — у неї родимка в тому самому місці, що й у тебе, лише з протилежного боку, ніби у дзеркалі». Батько не надто на це зважив. Він ні про що не здогадувався. Мати померла, затиснувши в кулак свою таємницю. Померла наче у гніві, судомно скорчившись. Душа її, мабуть, переселиться в якусь дику тварину.

Вона була одинадцятою дитиною в родині. Маєр дав їй ім’я Єнта, тобто «та, що приносить звістки», а ще — «та, що навчає інших». Мати не мала вже сил надто про неї дбати; дівчинка була слабкою і вразливою. Займалися Єнтою інші жінки, що вічно крутилися по хаті: кузини, тітка, іноді й бабуся. Мати вечорами знімала з голови чепчик: Єнта запам’ятала її ріденьке, коротке, недбало пострижене волосся, суху шкіру голови, з якої сипалася лупа.

У Єнти було шестеро старших братів, які вчилися в єшиві й зубрили вдома рядки Писання, доки вона крутилася під столом, за яким брати сиділи. Була ще замала, щоб робити дорослу жіночу роботу. Ще в неї було чотири старших сестри, з яких одна вийшла заміж, а другу з усіх сил намагалися засватати.

Батько помітив її допитливість, тож показав їй літери, гадаючи, що вони будуть для неї наче картинки, як дорогоцінні камінчики й зірки: красивий алеф, схожий на слід котячої лапки, шин, мов човник із щоглою, що його діти роблять з кори і пускають на воду. Але Єнта, невідомо як і коли, навчилася літер інакше, по-дорослому, і невдовзі вже вміла складати з них слова. Мати била її за це по руках із несподіваною жорстокістю, немовби Єнта зазіхнула на заборонений плід. Сама мати читати не вміла. Зате любила слухати, коли їхній старий родич Кульгавий Абрамко, а зрідка й батько переповідали жіноцтву та дітям історії з єврейських книг. Абрамко робив це плаксиво, неначе голосив. Починав надвечір при тьмяному світлі свічок, і водночас зі словами кімнату сповнював нав’язливий смуток сільських кабалістів, яких було натоді багато. До цього смутку можна було приохотитися, як до горілки. Досить було комусь одному почати, і всіх огортала така туга, що невдовзі чутно було схлипи і плач. Кортіло торкнутися всього того, про що говорив Абрамко. Але простягаєш руку — і нічого нема. Нестерпним було те відчуття. Довкола темрява, холод, вогкість. Улітку — пилюка, суха трава та каміння. Де воно все — той світ, те життя, той рай? Які стежки туди ведуть?

Малій Єнті здавалося, що кожного такого вечора, коли Абрамко розповідав історії своїм низьким теплим голосом, усе огортала густа темрява:

— Відомо, що цілий світ повний упирів і злих духів, які родяться з людського гріха. Вони витають у повітрі. Це ясно написано у книзі Зогар. І треба стерегтися, аби дорогою до божниці вони не пристали до людини. Тому кожен мусить знати, що написано в Зогарі, а особливо — що всяке зло чатує з лівого боку, бо мезуза прибита лише справа, а в мезузі міститься Ім’я Боже — Шаддай, — яке відганяє лихого духа. Про це каже напис на ній: «І буде Шаддай на одвірку дому твого».

Всі дружно кивали головами. Так, це ми знаємо. Лівий бік.

Єнта теж це знала. «Повітря повне очей, — шепотіла їй мати, одягаючи її й шарпаючи, наче ганчір’яну ляльку. — Вони дивляться на тебе. Досить щось запитати, і духи відразу дадуть відповідь. Треба лише вміти поставити запитання, і знаходити відповіді в різних речах: у молоці, яке розлилося літерою самех, у сліді кінського копита, що нагадує літеру шин. Збирай знаки. Якщо збиратимеш, невдовзі прочитаєш ціле речення. Хіба то велика штука — читати книжки, написані людьми, якщо цілий світ є книгою, створеною Богом? А глиняста стежинка, яка веде до ріки? Придивися до неї. А гусяче пір’я, річні кільця дерева в дошках паркана, тріщини у стінах дому? То все — як одна з літер, шин. Читай, Єнто, ти це вмієш».

Певна річ, вона боялася матері. Маленька дівчинка стоїть перед худою невисокою жінкою, яка завжди щось сердито бурмоче. Чортиця — так вважало ціле село. Материн настрій був аж надто мінливий, і Єнта ніколи не знала, чого чекати, коли та брала її на коліна: поцілунку й обіймів чи болісних потрушувань і стусанів, ніби Єнта — лялька. Тому воліла не крутитися в матері під ногами. Дивилася, як мати худими руками порядкує в скрині рештки свого посагу (вона походила із заможних євреїв із Сілезії, але від тієї заможності мало що лишилося). Єнта чула, як батьки постогнують у ліжку, і знала, що то батько потай від усієї родини виганяє з матері дибука. Мати спочатку трошки пручалася, а потім глибоко вдихала, як той, хто занурюється у крижану воду микви, щоб там сховатися від усякого зла.

Якось у роки великих злиднів Єнта випадково побачила, як мати під’їдає запаси, призначені для всіх, — згорблена, з висохлим обличчям, з порожніми очима, такими чорними, що в них не було видно зіниць.

Коли Єнті було сім років, мати померла під час чергових пологів. Обоє померли — і вона, і дитина, яка не мала сил видобутися з неї у світ. Єнта розуміла, що то — дибук, якого мати з’їла, коли крала харчі, а батько не зміг його вигнати під час тих нічних двобоїв. Засів собі там, у материному животі, і не бажав виходити. А смерть була карою за все. За кілька днів перед фатальними пологами мати, опухла, важка, з непритомним поглядом, розбудила Єнту на світанні, смикаючи її за кіски, і сказала:

— Вставай. Месія прийшов. Він уже в Самборі.

Після смерті дружини Маєр, переслідуваний незрозумілим почуттям провини, сам опікувався донькою. Не дуже-то знав, що з нею робити, тож читав собі, а вона сиділа біля нього і спостерігала.

— А яким буде спасіння? — якось спитала Єнта батька.

— Це просто, — відповів він. — Коли остання іскорка Божого світла повернеться до свого джерела, нам явиться Месія. Всі закони будуть скасовані. Зникне поділ на кошерне і некошерне, на святе і прокляте, ніч і день зіллються воєдино, неможливо буде відрізнити жінку від чоловіка. Літери в Торі поміняються місцями так, що постане нова Тора, і все в ній буде навиворіт. Тіла людські стануть легкими, як дух, і нові душі зійдуть у них із самого підніжжя Божого престолу. Замість тілесного розмноження буде єднання святих імен. Талмуд припаде пилом, забутий і непотрібний. Усе пронизуватиме сяйво Шехіни[82].

Відтак Маєр вирішив нагадати доньці про найважливіше:

— Між серцем і язиком існує прірва, — сказав він. — Пам’ятай про це. Думки треба приховувати, особливо якщо ти мала нещастя народитися жінкою. Роби так, аби всім здавалося, що ти взагалі не думаєш. Поводься так, аби збити всіх з пантелику. Нам усім доводиться так робити, а особливо жінкам. Талмудисти знають про силу жінок, але бояться її, тому проколюють дівчаткам вуха, щоб їх ослабити. Ми — ні. Не робимо цього, бо ми й самі — як жінки. Ховаємося. Клеїмо з себе дурників, вдаємо, що ми не ті, ким є насправді. Потім вертаємося додому і знімаємо маски з облич. На наших плечах — тягар мовчання, вага думок.

І тепер, лежачи в повітці в Королівці, вкрита по саму шию рядном, Єнта знає, що всіх обвела круг пальця.

8

Як не з’їсти забагато меду, або науки в школі Ісохара у Смирні

Завдяки науці в Ісохара Нахман розлускує гематрію[83], нотарикон[84] і темуру[85] як насіння. Його можна розбудити посеред ночі, і він поскладає потрібні літери в слова. Він уже порахував кількість слів у молитвах і благословеннях і виявив засаду, на якій вони ґрунтуються. Порівнював їх з іншими, переінакшував, міняючи місцями літери. Не раз, страждаючи безсонням у гарячі смирненські ночі, коли ребе Мордке відлітав у свої світи, курячи люльку, Нахман грався із заплющеними очима в цю гру аж до світанку. Бавився словами й літерами, творячи геть нові неймовірні значення і поєднання. Коли перші промені сонця кволо освітлювали дворик із кількома хирлявими оливами, під якими серед сміття спали собаки, йому здавалося, що світ слів — набагато реальніший, ніж те, що в нього перед очима.

Нахман щасливий. Він завжди займає місце позаду Якова. Любить дивитися на його спину. Але не забуває слова з Писання, із Книги приповістей 25:16: «Якщо мед ти знайшов, то спожий, скільки досить тобі, щоб ним не пересититися та не звернути»[86].

Але, крім гаккарат панім (науки фізіономії) та сідрей ширтунін (науки хіромантії), обраних учнів, до яких належать Нахман і Яків, прилучають під опікою Ісохара та ребе Мордке до певного таємного знання. Вечорами в невеликій кімнаті залишають лише дві свічки та сідають на підлозі попід стіною. Голову треба тримати між колінами. Тіло повертається до пози, в якій воно було в материнському лоні, себто поки ще перебувало поруч із Богом. Якщо сидіти так кілька годин, подих вертається в легені, чуєш биття власного серця. І тоді людський розум починає свої мандрівки.

Яків — високий і кремезний, завжди оточений гуртиком слухачів. Розповідає про свої молодечі пригоди в Бухаресті, а Нахман підслухує одним вухом. Яків каже, що якось заступився за єврея, а на нього налетіло двоє кінних посіпак місцевого аги. То він схопив качалку для тіста й нею перебив усю турецьку сторожу. А коли його потягли до суду за те, що добряче їх потовк, азі так заімпонувала його войовничість, що він не лише його звільнив, а ще й добре обдарував. Ясна річ, Нахман йому не вірить. Учора Яків розводився про якесь чарівне свердло, яке потрібно натерти чудодійними травами, і воно показує сховані в землі скарби.

Ловлячи на собі погляд Нахмана — хоч той, зустрівшись очима з Яковом, щоразу швидко відвертається, — він питає його турецькою:

— А ти чого, фейґеле, так на мене дивишся?

Безперечно, він хоче Нахмана образити. Нахман лише кліпає, заскочений зненацька. Фейґеле — це єврейське слово, яке означає пташку, а ще — чоловіка, який любить чоловіків більше, ніж жінок.

Яків тішиться, що зумів так зачепити Нахмана, широко всміхається.

Певний час вони шукають спільну мову. Яків починає тією, якою тут розмовляють євреї, тобто ладино. Нахман нічого не розуміє і відповідає гебрайською. Але їм обом якось не виходить говорити на вулиці святою мовою, вони затинаються. Відтак Нахман переходить на їдиш, але нею вже Яків говорить із якимось дивним акцентом, тож відповідає турецькою — швидко, радісно, ніби ступив на знайомий ґрунт. Тут, своєю чергою, Нахман почувається не зовсім упевнено. Врешті-решт вони починають балакати якоюсь дивною сумішшю, не зважаючи на походження слів, адже слова — не шляхтичі, щоб шукати їхні генеалогічні дерева. Слова — то купці, меткі й повсюдні.

Як назвати місце, де п’ють кофій? Це «кахвегане», правда ж? А смаглявий кремезний турок із півдня, який носить придбаний товар з базару додому, — то «гамаль». А ринок коштовного каміння, де вдень завжди промишляє Яків, — то «безестан», хіба ні? Яків сміється, у нього гарні зуби.

Рештки. Про те, чим займалися ми в Смирні єврейського року 5511-го і як зустріли Молівду, а також про те, що дух — немов голка, яка пронизує світ

Я дуже перейнявся тим, чого навчав нас Ісохар. А казав він, що існують чотири види читачів. Є читач-губка, читач-лійка, читач-цідилко і читач-сито. Губка вбирає в себе все підряд. Зрозуміло, що багато з того в ній залишається, але вона не вміє виділити найважливішого. В лійку з одного боку все прочитане вливається, а з другого витікає. Цідилко пропускає крізь себе вино, а затримує винний осад. Такому взагалі не варто читати, хай краще займається ремеслом. Сито ж відсіює полову, аби лишилося найкраще зерно.

«Хотів би я, щоб ви були ситом і не тримали в голові недоброго і нудного», — повчав нас Ісохар.

Завдяки празьким зв’язкам і хорошій репутації ребе Мордке нас обох узяли на роботу, ще й на непогану платню. Ми мали допомагати ченцям-тринітаріям викуповувати християнських бранців із турецької неволі. Узяли нас замість одного єврея, який несподівано помер від якоїсь лихоманки, і треба було швидко знайти йому заміну. Нашим завданням було забезпечувати ченців усім необхідним, доки вони перебували у Смирні; а позаяк я вже вільно говорив турецькою, ще й польську знав непогано, мене часто брали перекладачем, чи то пак, як казали турки, драгоманом.

Викуповування відбувалося в порту; тринітарії спускалися до тимчасової в’язниці, де тримали полонених, і розпитували їх, звідки вони і чи мають рідню, що могла б заплатити за них викуп і повернути ченцям внесену за них заставу.

Траплялися й кумедні історії. Наприклад, із однією селянкою з-під Львова. Прізвище її було Заборовська, а її маленький син, народжений вже в неволі, звався Ісмаїлом. Та жінка мало не занапастила себе й малого, впершись, що не зречеться мусульманської віри і сина не дасть охрестити; ченці ледве її переконали.

Перекладач, який також працював на тринітаріїв, одразу привернув мою увагу: якось я почув, як він розмовляє польською, хоч одягався він на турецький кшталт. У нього було споловіле на сонці волосся й коротко підстрижена рудувата борідка. Був міцно збудований, кремезний і, мабуть, сильний та витривалий. Я зиркав на нього крадькома, але вирішив почекати слушної нагоди, аби познайомитися. Якось він почув, як я намагаюся щось пояснити польською прибульцям із Малопольщі, які дісталися аж сюди, щоб викупити свого родича, і підійшов до мене. Поплескав по плечі й обійняв, як давнього знайомого. «Ти звідки?» — запитав він, не церемонячись, що мене вельми зворушило, бо ніколи ще жоден шляхтич так приязно зі мною не розмовляв. Відтак вільно заговорив до мене доброю гебрайською, а згодом — ще й по-нашому, їдишем. Голос у нього був глибокий, як у промовця. Певно, на моєму обличчі вималювалося кумедне здивування, бо він гучно розсміявся, закинувши назад голову, так, що можна було йому зазирнути мало не в гортань.

Привели його до Смирни якісь таємничі справи, про які він говорити не хотів, зате розповів, що є принцом острова в грецькому морі, який зветься його іменем — Молівда. Але казав він про це так, наче брав нас на мушку — піймаємося чи ні. Немовби й сам не вірив своїм словам, тримаючи про запас кілька інших версій власної історії, не менш правдивих. І все ж ми якось прихилилися один до одного. До мене він ставився як до сина, хоч різниця у віці між нами була невелика. Розпитував нас про Польщу, і мені доводилося розповідати йому всілякі банальні речі, які, втім, його вельми тішили: як одягається шляхта й міщани у Львові, які там крамниці, чи можна випити доброго кофію, чим торгують євреї і чим вірмени, що їдять і який п’ють алкоголь. Правду кажучи, я не надто орієнтувався, чим і як живуть поляки. Розповів йому про Краків і Львів, детально описав Рогатин, Кам’янець і Буськ, моє рідне містечко. Мушу зізнатися, що жоден з нас не зміг опертися тим раптовим хвилям туги, які заливають мандрівників далеко від дому. А він, як мені здалося, дому не бачив уже давно, бо питав про речі дрібні й дивні. Зате оповідав про свої морські пригоди з піратами, а битви на морі описував так, що навіть тринітарії у своїх білих рясах із хрестами присідали поруч послухати. У розмовах із ченцями він переходив на польську, і з того, як поштиво вони з ним розмовляли (тоді я ще не все розумів), було видно, що він для них — великий і гідний шани пан. Казали на нього «граф Коссаковський», а мені щоразу забивало дух, бо ще ніколи я так зблизька жодного графа не бачив, хай навіть такого чудного.

Що ближче ми пізнавали того Молівду, то більше він нас дивував. Мало того, що вільно читав і говорив по-гебрайському, то ще й знав основи гематрії! Несподівано для нас він заблиснув таким знанням, яким рідко може похвалитися звичайний ґой. А до того ще говорив грецькою, та й турецьке письмо опанував так, що міг ним виписувати рахунки.

Одного дня до Ісохара прибув Това з Нікополя, якого ми ще не знали, але чули про нього щонайкращі речі, а до того ж читали його книжку і вірші. Був він чоловіком скромним і відлюдькуватим. Всюди його супроводжував тринадцятилітній син, гарний з лиця, тому здавалося, ніби ангел опікується мудрецем.

Диспути, що почалися з його приїздом, скерували наші думки в цілком новий бік.

Ісохар промовив:

— Марно чекати великих подій, затемнень сонця чи повеней. Чудесна справа спасіння діється ось тут, — він ударив себе в груди, аж загуло. — Ми встаємо з найглибшого дна, так само, як і він підіймався й падав, ненастанно борючись із силами зла, з демонами пітьми. І ми будемо внутрішньо вільними, хай навіть тут, у світі, лишатимемося невільниками. Лише так ми підіймемо з пороху Шехіну. Ми — маамінім, себто ті, що правдиво вірять.

Я записував ці слова з радістю й задоволенням. Вони добре пояснювали поведінку Шабтая. Він вибрав свободу в серці, а не свободу у світі. Пристав на іслам, аби бути вірним своїй місії спасіння. А ми, дурні, чекали, що він прийде до палацу султана з багатотисячним військом і золотими щитами. Ми були наче діти, що чекають дивовижних іграшок. Сподівалися ахайя айнаїм — ілюзій, магічних штучок для вбогих духом.

Ті з нас, які гадають, ніби Бог говорить до нас мовою подій, помиляються, вони — як ті діти. Він шепоче нам просто в душу.

— Великою загадкою і страшною таїною є те, що відкупителем стає найприниженіший, той, хто сягнув найглибшого дна, найгустішої темряви. Тепер ми чекаємо його повернення. Він вертатиметься під різними машкарами, аж доки здійсниться найбільша таємниця: Бог утілиться в людину, настане Двекут[87] і запанує Трійця.

Слово «Трійця» Ісохар вимовив тихіше, щоб не дратувати тих, які вважали, ніби такий слабкий Месія є надто християнським. Але ж у кожній релігії є частка істини, хіба ні? У кожній з них, навіть найбільш варварській, зблискують божественні іскри.

І тоді з клубів диму озвався ребе Мордке:

— А може, за прикладом Месії і нам треба зійти в ту темряву? Чимало людей в Іспанії пристали на віру Едому.

— Хай Бог боронить, — заперечив Това. — Не нам, малим, наслідувати Месію. Лише він здатний зануритися з головою в болото та бруд, а згодом вийти бездоганним — чистим і незаплямованим.

На думку Тови, надто близько до християнства підходити не слід. Коли згодом ми палко дискутували про Трійцю, він стверджував, що християнська наука про триєдиного Бога є зіпсованою версією старого вчення про таємницю божества, якої вже ніхто не пам’ятає. Вона є лише тінню, перекрученою подобизною.

— Тримайтеся здаля від Трійці, — застерігав він.

Цей образ глибоко вкарбувався мені в пам’ять: троє дорослих чоловіків, бородатих, освітлених тремким поблиском каганця, які цілими вечорами бесідують про Месію. Кожен лист, що приходив від братів із Альтони[88], Салонік, Моравії, Львова чи Кракова, зі Стамбула чи Софії, був приводом для недоспаних ночей, і в ті дні у Смирні наші думки були як ніколи одностайними. Ісохар здавався найстриманішим, Това бував саркастичним, і мушу зізнатися, що нерідко я уникав його гнівного погляду.

Так, ми знали: відколи прийшов він, Шабтай Цві, світ має інше обличчя — мертвотне. І хоча здається він таким, як раніше, насправді це вже геть інший світ. Старі закони втратили силу, заповіді, що їх ми в дитинстві ревно дотримувалися, позбулися сенсу. Тора ніби така ж, як колись, у ній достеменно нічого не змінилося, ніхто не попереставляв літер, а проте читати її по-старому вже неможливо. Старі слова набувають нового значення, і ми його бачимо й розуміємо.

Той, хто у новому, спасенному світі тримається старої Тори, шанує мертвий світ і мертвий закон. Він — грішник.

Месія звершить свою тяжку мандрівку, коли знищить ізсередини порожні світи, розіб’є в порох мертві права. Слід знищити старі заповіді, аби запанували нові.

Хіба ж науки та писання не показують виразно, що Ізраїль саме задля того було розпорошено світом, аби він зібрав усі розсіяні в ньому іскри святості, навіть у найглибших закутках? Чи ж Натан із Ґази не навчав нас, що деякі з цих іскор вгрузли в грішну матерію так глибоко, як коштовне каміння, що впало у гній? У найтяжчі миті тіккуну не було нікого, хто умів би їх видобути, лише він. Йому довелося зійти в яр гріха й зла та винести звідти святі іскри. Мусив з’явитися хтось такий, як Шабтай Цві, який пристав на іслам і зрадив нас усіх, — аби ми вже не мусили цього робити. Багато хто не може цього збагнути. Але ми дечого навчилися від Ісаї: Месії мусять зректися і свої, і чужі. Так каже пророцтво.

Това вже збирався в дорогу додому. Накупив шовків, що їх кораблями привозили сюди з Китаю, ще — китайського фарфору, старанно запакованого в папір і тирсу, а також індійських олійок. Самотужки ходив на базар по подарунки для дружини та улюбленої доньки Хани, про яку я тоді почув уперше, не відаючи ще, як усе складеться далі. Розглядав перетикані золотою ниттю шалі й вишивані капці. Якось ми зайшли до нього з ребе Мордке: він якраз відпочивав, відіславши своїх помічників на митницю по дозволи, бо за кілька днів його чекала дорога. Тому кожен, хто мав якусь родину на Півночі, взявся писати листи та пакувати дрібні посилки, аби передати їх з караваном Тови до Нікополя та Джурджу на Дунаї, а звідти — до Польщі.

Ми сіли біля нього, Мордехай звідкись видобув пляшку найкращого вина. Після двох келишків Товине обличчя розпогодилося, на ньому з’явився вираз дитинного здивування, брови поповзли вгору, чоло зморщилося, і я подумав, що нарешті бачу справжнє обличчя цього мудреця. Това, виходить, весь час міцно тримав себе в руках. А зараз йому, незвичному до пиття, вино швидко вдарило в голову. Ребе Мордке кинув у його бік жарт: «Як воно — не пити, коли маєш свій виноградник?» Але причина нашого візиту була в іншому. Мені здалося, що повернулися давні часи і ми знову живемо зі сватання. Ішлося нам про Якова. По-перше, що він водиться із салоніцькими євреями, послідовниками Коньо, сина Барухії. Тові це дуже подобалося, бо він і сам до них охотився. Проте ми з ребе Мордке вперто гнули своє. Наша впертість — отих «двох із Польщі», як нас називав Това, — була наче спіраль: спершу ніби слабшала, але згодом знову давалася взнаки, хоч і в іншій формі. Темою ж, до якої повертала кожна наша розмова, про які віддалені й загальні речі ми б не балакали, був Яків. Чого ми хотіли? Хотіли одружити Якова з донькою Тови, аби Яків став поважним чоловіком. Неодружений єврей — це ніхто, жодна людина не сприйматиме його всерйоз. А ще… Одна відважна і майже небезпечна ідея народилася в наших головах. Якоїсь миті я побачив її цілком, і вона здалася мені досконалою. Я наче зрозумів, заради чого було то все: наша мандрівка з ребе Мордке, наші науки. Можливо, то все через вино, але враз усе мені стало ясно. Ребе Мордке сказав це за мене:

— Ми його засватаємо за твою доньку, і він поїде до Польщі посланцем.

Саме цього ми й хотіли. І, на диво, Това ані словом нам не заперечив: він, як і всі, чув про Якова.

Тож ми послали по Якова, і він згодом з’явився в супроводі зграйки хлопців його віку і якихось турків. Усі вони залишилися з іншого боку дворика, а Яків, трохи збентежений, став перед нами. Пригадую, як з його появою по моєму тілу пробігли дрижаки, я весь аж затремтів від такої любові, якої не відчував ні до кого у світі. Яковові очі блищали, він був якимось збудженим і насилу гамував іронічну посмішку.

— Якщо ти, Мордехаю, і ти, Тово, і ти, Нахмане, є мудрецями нашого часу, — надмірно шанобливо почав він, — то перетворіть метал на золото, і тоді я повірю, що ви — святі посланці.

Я не знав, блазнює він чи говорить усерйоз.

— Сідай, — суворо звелів йому ребе Мордке. — На таке чудо здатний лише сам Месія. Ти це знаєш. Ми про це говорили.

— І де ж він, той Месія?

— Як це, ти не знаєш? — ребе Мордке кинув на нього косий іронічний погляд. — Ти ж весь час водишся з його послідовниками.

— Месія в Салоніках, — спокійно сказав Това; вино розтягувало його слова. — Після смерті Шабтая Цві його дух перейшов у Барухію, хай буде благословенне його ім’я.

Това трохи помовчав і додав, наче провокуючи:

— А тепер кажуть, що він знайшов собі місце в Коньо, сині Барухії. Кажуть, то він — Месія.

Якову не вдалося стримати широкої усмішки. Нам усім від цього полегшало: ми боялися в цій розмові зайти в глухий кут.

— Якщо ви так кажете, я тут-таки до нього піду, — сказав Яків. — Хочу служити йому всім серцем. Якщо він звелить мені рубати для нього дрова, рубатиму дрова. Якщо скаже носити воду, носитиму. Якщо замислить вести з кимось війну, я готовий стати на чолі війська. Лише скажіть, що маю робити.

Мовиться у трактаті Хаґіґа, 12: «Горе людям, які бачать, та не знають, що саме бачать». Але ми бачили й розуміли, що бачимо. Все відбулося ще тієї ночі. Спершу Яків став перед ребе Мордке, а той, молячись і промовляючи найсильніші слова, раз по раз торкався його вуст, очей і брів, потім натирав його чоло травами, доки очі хлопця оскліли, а сам він принишк. Ми зняли з нього одяг, а в кімнаті залишили пломінь лише одного каганця. Потім тремтливим голосом я почав співати пісню, яка була нам добре відома, але зараз набула зовсім нового значення. Бо ми вже не просили про зішестя духа так, як просили досі — загалом, задля блага світу і нашого рятунку. Тепер ішлося про те, щоб дух матеріально вселився в ось це конкретне голе тіло перед нами — тіло чоловіка, брата, добре нам знаного, але водночас і незнайомого. Ми дали його духові на пробу, аби перевірити, чи воно досить міцне, чи витримає цей удар. І просили вже не звичайного знаку, що потішив би наші серця, а чину, входження в наш світ, темний, брудний і похмурий. Ми використали Якова як приманку: так вовка приваблюють переляканим ягнятком. Наші голоси лунали все вище, аж доки стали тонкими й писклявими, як голоси жінок. Това похитувався назад і вперед, мене почало нудити, наче я з’їв щось несвіже. Мені здавалося, я от-от зімлію. І лише ребе Мордке стояв спокійно, підвівши очі вгору, де було невелике віконце. Може, сподівався, що саме крізь нього ввійде дух.

— Дух кружляє довкола нас, як вовк довкола тих, що ховаються в печері, — казав я. — Він шукає найменшої шпарини, аби продертися до тих слабких сяйливих істот, що живуть у світі тіней. Нюшить, вивчає кожну дірочку, кожну щілину. Відчуває, що ми тут, усередині. Вештається довкола, наче коханець, якого мучить пожадання, щоб сповнити світлом тих вразливих істот, схожих на підземні гриби. А люди, ці дрібні, крихкі, загублені створіння, залишають йому знаки: позначають олією каміння, кору дерев, одвірки, олійкою ставлять знак собі на чолі, аби дух точно знав шлях.

«Чому дух так любить олію? Звідки взявся цей звичай помазання? Чи не з того, що духові так легше прослизнути в матерію?» — якось запитав Яків, і всі учні вибухнули сміхом. І я також, бо це прозвучало так сміливо, що не могло бути дурницею.

Все сталося швидко. Стрижень Якова раптово набряк, а його шкіра вкрилася потом. Очі його були витріщені й заслані поволокою. Він увесь ніби бринів. Потім зненацька щось наче жбурнуло його на землю, і він лежав там у чудній позі, скоцюрбившись і тремтячи всім тілом. Я мимохіть підступив до нього, збираючись допомогти, але мене спинила сильна рука ребе Мордке. Все це тривало мить. Далі з-під Якова поволі витекла цівка сечі. Мені непросто про це писати.

Я ніколи не забуду того, що там бачив. То було щось правдиве. Найпереконливіший доказ того, якою чужою духові є наша тілесна, матеріальна оболонка.

9

Про весілля у Нікополі, про таємницю під балдахіном, а також про те, як корисно іноді бути чужим

Мапа європейських окраїн Османської імперії середини XVIII століття — то порожнеча, лише де-не-де поцяткована містами. Найбільше їх розташувалося на берегах річок, зокрема Дунаю. На карті вони схожі на кліщів, що присмокталися до жил. Тут усюди панує стихія води. Імперія простягається від Дністра на півночі, лиже береги Чорного моря на сході, сягає на півдні Туреччини та Землі Ізраїля, а далі тягнеться довкола Середземного моря. Ще трохи — і вона замкнулася б у коло.

Якби можна було на такій мапі позначити рухи мандрівників, виявилося б, що вони хаотичні, неприємні для ока. Зиґзаґи, закручені спіралі, криві еліпси — все це сліди торгових подорожей, паломництв, місій, відвідин родичів, утечі й туги.

Крутиться тут і чимало недобрих людей, деякі з них — неймовірно жорстокі. Розстеляють на дорозі килим, а поруч у землю встромлюють спис. Це означає, що на килим потрібно покласти викуп, інакше з кущів полетять інші списи, а слідом за ними вибіжать розбійники й посічуть тебе на клапті.

Але небезпеки не лякають мандрівників. Повзуть купецькі валки з паками бавовни на возах. Цілі сім’ї на підводах їдуть у гості до родичів. Ідуть юродиві, вигнанці, божевільні, які вже такого надивилися, що їм усе одно, і до розбійників їм так само байдуже. Сунуть султанові намісники, повільно й ліниво; збирають данину, щоб покласти її собі до кишень і щедро обдарувати нею своїх поплентачів. Повзуть гареми вельмож, залишаючи по собі запахи олійок і парфумів. Женуть пастухи свої стада на південь.

Нікополь — невелике місто на південному березі Дунаю. Звідси вирушають пароми до Турну, волоського містечка, яке називають ще Великим Нікополем. Воно — на протилежному березі широкої ріки. Кожен, хто долає шлях із півдня на північ, мусить тут затриматися, продати частину свого краму або обміняти його на інший. Тож у місті людно і гендель процвітає. Тут, у Нікополі, євреї говорять ладино — мовою, яка примандрувала разом із ними, вигнанцями, з Іспанії. Дорогою вона вбирала в себе нові слова, змінювала звучання, аж доки стала тим, чим є — мовою сефардійських євреїв на Балканах. Дехто єхидно називає її зіпсованою іспанською. Але чому зіпсованою? Як-не-як, це гарна мова. Всі тут нею говорять, лише вряди-годи переходячи на турецьку. Яків виріс у Валахії, тож знає ладино добре, але його весільні дружби, ребе Мордке з Праги та Нахман із Буська, навіть не намагаються до чогось прикладати ті кілька знаних слів і воліють говорити гебрайською і турецькою.

Весілля тривало сім днів; почалося 24 дня місяця сівана 5512 року, тобто шостого червня 1752-го. Батько нареченої, Това, взяв чималу позику заради весілля і вже побоюється фінансової халепи. Його справи й до того йшли не найкраще. Посаг скромний, але дівчина гарна, і наречений їй явно до душі. Це й не дивно: Яків — веселий і дотепний, до того ж спритний, як олень. Вже першої ночі між ними була близькість, ще й кілька разів. Принаймні так вихваляється молодий; дружину ніхто не питає. Здивована гонами, які на дванадцять років старший за неї чоловік влаштував на сонних грядках її тіла, вона лише запитально дивиться в очі матері й сестер. То он воно як…

Тепер її вбрали по-іншому, як личить одруженій жінці. На ній турецька одіж: м’які шаровари, туніка, вишита трояндами й оздоблена коштовним камінням, а до того — гарна шаль із кашемірової вовни. Зараз шаль лежить на балюстраді, бо стоїть неймовірна спека.

Намисто, яке подарував їй чоловік, таке цінне, що його тут-таки забрали і сховали до скрині. У Хани ж — дещо інакший посаг: шанована родина, меткі брати, батькові книги, мати, яка походить із португальських євреїв, а ще її сонна краса й лагідність, які просто зачарували Якова, звичного до жінок худих, пихатих, вольових і зухвалих. Часто такими бувають єврейки з Поділля — наприклад, його бабуся, сестри й кузини. Знав він і зрілих удів, із якими водився у Смирні. Хана ж — ласкава, як лань. Вона віддалася йому з любові. Мистецтва домагатися в людей чогось для себе Яків мусить її ще навчити. Хана віддається йому з подивом у очах — Якова це збуджує. Розглядає його детально, наче дарованого коня. Яків дрімає, а вона тим часом вивчає його пальці, шкіру на спині, придивляється до слідів від віспи на обличчі, накручує на палець його бороду, нарешті, набравшись відваги, здивовано глипає на його геніталії.

Потоптаний город, повалений паркан, пісок, що його нанесли досередини танцівники, коли виходили надвір, щоб перепочити… Той пісок на встеленій килимами та подушками підлозі — наче нагадування про пустелю. Посуд іще не помитий, хоч жінки пораються від самого ранку. В садку чути запах сечі, валяються недоїдки, кинуті котам і птахам: кісточки обгризені до білого. Ось і все, що лишилося після бенкету, що тривав кілька днів. У Нахмана болить голова, схоже, він перебрав нікопольського вина. Лежить у затінку фігового дерева й дивиться на Хану, поки вона — що не личить молодиці — колупає патиком стіну будинку, в якій загніздилися оси. Ще трохи — і наробить їм усім біди, доведеться тікати. Вона насуплена: тільки-но скінчилося весілля, а вони вже збираються в дорогу. Ще не встигла як слід роздивитися свого чоловіка, а він уже жене кудись далі.

Нахман вдає, що дрімає, а насправді позирає на Яковову дружину. Вона йому не до смаку. Якась ніяка. Хто вона — та, що припала Якову? Якби він вирішив її описати у своїх «Рештках», навіть не знав би як. Невідомо, розумна вона чи дурна, весела чи меланхолійна, запальна чи спокійної вдачі. І взагалі, як може бути дружиною ця кругловида дівчина із зеленкуватими очима? Тут заміжнім жінкам не обстригають коси, тож видно, яке в неї густе красиве волосся, темно-каштанове, барви кофію. А ще в неї красиві руки з довгими тонкими пальцями і широкі стегна. Здається, ніби їй не чотирнадцять, а набагато більше. Щонайменше двадцять. Виглядає як доросла жінка. Так, мабуть, і варто її описувати: гарна, кругляста. Цього досить. А ще кілька днів тому він дивився на неї як на дитину.

А ще Нахман придивляється до Ханиного брата-близнюка Хаїма. Вони такі схожі, що аж лячно. Він — нижчого зросту, менший, жвавіший, з дещо видовженим обличчям і по-хлоп’ячому розкуйовдженим волоссям до плечей. Він худіший за Хану, тому здається молодшим. А ще — кмітливий, завжди задерикувато сміється. Батько обрав його своїм спадкоємцем. Брат і сестра тепер мусять розлучитися — це буде нелегко. Хаїм хоче їхати з ними до Крайови, але батькові він потрібен тут. Чи, може, батько просто побоюється за нього. Дівчат же чекає заміжжя — всім зрозуміло, що вони покинуть дім, наче дбайливо наскладані гроші, якими у слушний час потрібно розрахуватись зі світом. Коли Хана перестає супитись і мало не забуває, що вже заміжня, йде до брата. Вони про щось там шепочуться, схилившись одне до одного темними головами. Це подобається Нахманові, і не лише йому. Гарним є цей подвійний образ: лише поряд вони здаються досконалими. Хіба ж людина не має бути саме такою, подвійною? Що було б, якби кожен мав свого близнюка іншої статі? Мабуть, тоді можна було б обходитися без слів.

Дивиться Нахман і на Якова, і йому здається, що його очі від часу весілля сповиває якась мла. Може, то через утому від довгого застілля. Куди подівся його пташиний погляд, іронічний і гострий, від якого люди ховають очі? Тепер він заклав руки за голову. Тут немає чужих, можна розслабитися. Широкий рукав сповз аж до плеча, видно густе темне волосся під пахвою.

Тесть Това щось жебонить півголосом Якову на вухо, його рука майже обіймає зятя за плечі. Можна подумати, — гадає єхидно Нахман, — що то тесть одружився з Яковом, а не Хана. Зате Хаїм, Ханин брат, з усіма приязний, а Якова уникає. Коли Яків щось йому каже, негайно щезає. Дорослих це чомусь смішить.

Ребе Мордке не виходить з дому, сонце йому дошкуляє. Сидить на самоті в кімнаті, спираючись на подушки, і курить люльку. Робить це ліниво й неквапливо, смакуючи кожен клуб диму, роздивляючись кожну мить світу крізь лупу літер. Нахман знає: Мордехай чекає миті, коли його до краю сповнить усе, що бачать його очі, — навіть тоді, коли він ні на що не дивиться.

Під балдахіном Това сказав Яковові кілька слів, одне коротке речення, початок і кінець якого заплуталися в густій бороді мудреця. Яків мусив нахилитися до тестя, і на мить на його обличчі вималювалося здивування. Відтак Яковове обличчя застигло, неначе він спробував стримати гримасу.

Гості шукають молодого, хочуть іще раз почути історії, якими так радо ділиться за столом Мордехай, ребе Мордке. Огорнутий димом, він розповідає, як разом із Нахманом бен Леві привів Якова до Тови:

— Ось чоловік для твоєї доньки, сказали ми. Лише він. А чому він, спитав Това. Бо він особливий, відповів я. Завдяки йому донька твоя буде у великій пошані. Поглянь на нього — хіба не бачиш? Він — великий.

Ребе Мордке затягується димом, що пахне Смирною й Стамбулом, і продовжує:

— Але Това вагався. Хто він, той носатий молодик, спитав він. Звідки його батьки? Тож я, ребе Мордке, і ось цей Нахман з Буська терпляче пояснювали йому, що Яковів батько — знаний рабин, зветься він Єгуда Лейб Бухбіндер, а мати, Рахель з Ряшева, походить із найкращого дому, є родичкою Хаїма Малаха. Його двоюрідна сестра вийшла заміж за Добрушку з Моравії, правнука Лейбеле Просніца. І немає в родині ані божевільних, ані хворих, ані калік. Дух сходить лише на обранців. Ох, якби в Тови була дружина, він мав би до кого звернутися по пораду, але нема — померла.

Ребе Мордке замовкає. Він пригадує, як їх дратувало те вагання Тови — він поводився як купець, що трясеться над своїм товаром. А йшлося ж про Якова!

Нахман слухає ребе Мордке неуважно, бо здалеку придивляється до Якова: той тим часом із тестем п’є кофій з маленьких чашечок. Яків схилив голову, дивиться на своє взуття. Через спеку їхні слова ніяк не можуть народитися, виходять із вуст важко й неохоче. Яків уже не знімає турецького костюма, на голові в нього новий яскравий тюрбан барви фігового листя, той самий, в якому він був на весіллі. Тюрбан йому личить. Нахман бачить його турецькі сап’янці з задертими носаками. За мить руки обох чоловіків одночасно здіймаються й беруть чашечки з кофієм.

Нахман знає, що Яків — це саме той Яків, адже коли він дивиться на нього отак, потай, здалеку, його серце наче щось стискає, якась невидима рука, гаряча й волога. Від цього стиску йому стає добре й спокійно. А ще — сумно. На очі накочуються сльози. Він міг би отак дивитися й дивитися. Хіба ж потрібно якогось більшого доказу, ніж мова серця?

Яків зненацька почав представлятися не Яковом Лейбовичем, як раніше, а Яковом Франком. Так тут називають євреїв із Заходу, так кажуть і про його тестя та дружину. Франк, себто чужий. Нахман знає, що Якову це до вподоби: ті, що довго бурлакували, звикли бути чужими. Яків якось звірився Нахманові, що найкраще він почувається на новому місці — тоді світ наче постає наново. Чужий означає вільний. Той, що має за плечима великий простір, степ, пустелю, схожий на колиску півмісяць, який заглушує музику цикад; той, що має повітря, пропахле шкіркою дині, шарудіння скарабея, який надвечір, коли небо стає геть червоним, виходить на полювання. Бути чужим — означає мати свою історію, лише для себе. Оповідь, написану власними слідами за спиною.

Всюди почуватися гостем, оселятися лише ненадовго, не перейматися садом. Радше тішитися вином, ніж дбати про виноградник. Не розуміти мови, а тому краще бачити жести і вирази облич, очі, емоції, що пропливають лицями, наче тіні хмар. Вчитися чужої мови від самого початку, всюди потроху, порівнювати слова й знаходити подібності.

Треба плекати цей стан — він дає могутню силу.

Яків сказав йому одну річ. Наче жартома, недбало — цілком у своєму стилі. Була то річ дещо незрозуміла, але відразу запала в пам’ять — бо стала першою наукою Якова, хоч він того ще, мабуть, не розумів. Він сказав: треба щодня вправлятися в тому, щоби казати «ні». Що це означає? Нахман обіцяє собі запитати. Але коли? Часу вже нема. Він якийсь сумний і роздратований. Може, вино було кепське? Нахман і сам не помітив, як з учителя перетворився на друга, а відтак непомітно й на учня. Він сам це дозволив.

Яків ніколи не говорить так, як мудреці, — довгими заплутаними реченнями з безліччю рідкісних і коштовних слів та покликань на Писання. Мова Якова — стисла і ясна, як у купця чи візника. Весь час наче жартує, але не знати, що з того насправді жарт, а що ні. Дивиться просто в очі, вистрелює реченнями й чекає на реакцію співрозмовника. Зазвичай його гострий, чіпкий, наче пташиний погляд — як в орла, яструба чи грифа — бентежить і знічує співрозмовників. Вони відвертаються, плутаються в словах. Часом він ні сіло ні впало вибухає сміхом, і тоді всім наче падає гора з пліч. Буває різким, грубим. Любить передражнювати. Якщо йому щось не подобається, він супиться, його погляд стає гострим, як ніж. Говорить речі розумні й дурні. Не довіряй йому занадто, бо візьме тебе на глум. І таким його бачив Нахман. Хоча Нахмана він своїм пташиним поглядом іще не колов. Через те все Яків здається наче своїм, таким, як усі, а за хвилю усвідомлюєш: він ані свій, ані рівня іншим.

Молодий збирається в дорогу. Тесть, Єгуда Леві бен Това, знайшов йому хорошу роботу в Крайові. Це чимале місто на березі Дунаю, брама між Північчю та Півднем. У Тови там є шурин, вдатний купець. Йому потрібна допомога на складі товарів: приймати, висилати, виставляти рахунки. Усією тією торговою мережею заправляє Осман із Чернівців, людина незвичайно метикувата; кажуть, чого б він не торкнувся, все перетворюється на золото. Золото прибуває з Польщі, Моравії, платять ним за турецький товар і всяку всячину, якої на Півночі нема. Чому в Польщі не роблять капелюхів із фетру? Чому не тчуть килимів? А порцеляна, а скло? Мало там виробляють, багато купують, тому отакий Осман мусить весь час крутитися біля кордону. Він — наче сіль землі, що проводить струми світу. У нього велике черево; одягається він на турецький манір. Додайте до цього смагляве обличчя й тюрбан — і турецькішого турка годі уявити.

Ребе Мордке залишається в Нікополі — він старий і втомлений. Йому треба м’які подушки, чиста постіль, його місія закінчилася, таємниця розкрита, Яків засватаний і одружений. Тепер він — дорослий чоловік. Одне зламане коліщатко в машині світу полагоджене. Нарешті ребе Мордке може відійти в тінь і затягуватися димом зі своєї люльки.

Вранці всі попрощаються. Яків із Гершеле бен Зебу, молоденьким кузеном Хани, вирушає до Крайови, а Нахман повертається до Польщі. Привезе добрі звістки братам на Поділлі, в Рогатині, Глинній та Буську і нарешті дістанеться до власного дому. Від цього йому і радісно, і трохи тужно. Нелегко повертатися додому, це кожен знає.

Вони прощаються до півночі. Жінок відіслали спати, зачинили двері. П’ють нікопольське вино й будують плани на майбутнє, граючись крихтами хліба на столі, насипаючи з них гірки, ліплячи кульки. Нуссен уже спить на паці бавовни, він заплющив своє єдине око й не бачить, як Яків, блукаючи поглядом, гладить Нахмана по обличчі, а той, п’яний, кладе йому голову на груди.

На світанку, ще не цілком опритомнівши, Нахман сідає на воза, який везе подорожніх до Бухареста. В його світлий капот зашите золото — весь його заробіток із мандрівки. А ще везе кільканадцять пляшок олії з алое — в Польщі її можна буде продати в кілька разів дорожче. На самому дні кишені білого вовняного плаща, який він купив на базарі в Нікополі, ховає грудку пахучої живиці. Ще на возі їде торба з листами і цілий мішок подарунків для жінок. По його підпухлому веснянкуватому обличчі течуть сльози, але відразу за міськими рогатками на нього сходить така мрійливість, що йому здається, ніби він летить над кам’янистим шляхом просто до сонця, яке саме сходить і засліплює його своїм промінням.

У Бухаресті йому пощастило приєднатися до каравану «спілки кам’янецьких купців Верещинського, Давида та Мурадовича» — так написано на паках і міхах. Вантаж пахне кофієм і тютюном. Валка рушає на північ.

Десь через три тижні Нахман щасливо дістається до Рогатина і в своїх запилюжених панчохах та дещо засмальцьованому світлому плащі стає на порозі дому Шорів, де якраз готуються до весілля.

У Крайові. Про торгівлю у свята і про Гершеле, який опиняється перед дилемою вишні

Склад Абрагама, Товиного шурина, — то справжня печера Алі-Баби. Він продає по цілій Європі все найкраще зі Сходу, що пливе яскравим строкатим потоком через Стамбул до маєтків і палаців Буди, Відня, Кракова та Львова. Стамбульські тканини, які називають «стамбулакіярі», — найрізноманітніших кольорів, перетикані золотом, з малиновими, червоними, зеленими й блакитними смужками або з набивними квітчастими візерунками — лежать, згорнуті в рулони і прикриті полотном, щоб не запорошувалися й не вигоряли. Поруч — м’які алжирські килими з такої м’якої вовни, що на дотик вона нагадує дамаський шовк; обшиті вони торочками або галунами. Різнокольоровий камлот теж лежить згорнутий рулонами — з нього в Європі шиють ошатні чоловічі жакети, підбиті шовком.

А ще — килимки, китички, ґудзики з перламутру та лаку, дрібна декоративна зброя, лакові табакерки (на подарунок достойному мужеві), віяла з мальованими мініатюрками для європейських дам, люльки, коштовне каміння. Є навіть ласощі: халва та рахат-лукум. На склад приїжджають боснійці, яких називають тут греками, і привозять усякі вироби зі шкіри, губки, волохаті рушники, парчу, хорасанські та керманські шалі, на яких вишиті дивовижні леви та пави. Стоси килимів пахнуть чимось екзотичним, чужим, якимись неземними садами, квітучими деревами й фруктами.

— Субганула, слава Аллаху, — вітаються контрагенти, переступаючи поріг. — Салам алейкум, шалом алехем.

Їм доводиться схилити голову, бо двері низькі. Яків ніколи не сидить у конторі, а п’є чай за столиком, одягнений пишно, як турок: на ньому зеленаво-блакитний каптан і темно-червона турецька феска. Перш ніж починати мову про справи, годиться випити дві-три скляночки чаю. Всі тутешні купці хочуть познайомитися з зятем Тови, тож Яків проводить щось на кшталт аудієнцій. Абрагама це дратує. Але завдяки цьому на його складі весь час людно. Торгують тут, зокрема, дорогоцінним камінням і вже готовими прикрасами, до того ж більшими партіями, а не поодинці. Нанизані на нитки корали, малахіт та бірюза висять на гачках уздовж стін, укриваючи їх барвистим химерним візерунком. Особливо цінні речі заховані в металевій шафі за склом. Серед них — надзвичайно коштовна перлина.

Яків поклоном вітає кожного прибульця. Минуло лише кілька днів, відколи він почав тут працювати, а склад Абрагама вже став найпопулярнішим місцем у цілій Крайові.

Через декілька днів після Яковового приїзду почалося свято Тіша бе-ав. Воно нагадує про поруйнування Храму, це час темряви й смутку. Світ наче сповільнюється від журби. Купці з кільканадцяти єврейських домів зачиняють свої крамниці та склади, залишають працю, сидять у затінку й читають Плач Єремії, розмірковуючи про нещастя.

Абрагамові це якраз на руку: як правовірний, себто послідовник Шабтая Цві та його наступника Барухії, він святкує це свято інакше, пам’ятаючи, що в судну годину все слід робити навпаки. Для нього це — день радості.

Барухія народився рівно через дев’ять місяців після смерті Шабтая Цві, до того ж саме дев’ятого дня місяця ав — як і заповідали! Ще й у день жалоби — день поруйнування Храму. АМІРАГ, як записували ім’я Шабтая Цві — себто Адонею Малкейну Ярум Годо, наш Господь і Цар, хай славиться Його ім’я, — повернувся і жив у тілі Барухії в Салоніках. У 5476 році, тобто в 1726-му за християнським літочисленням, його визнали втіленням Бога, отже, на нього зійшла Шехіна, яка раніше перебувала в Шабтаї. Тож усі, що повірили в богообраність Барухії, вважають Тіша бе-ав радісним днем, викликаючи страх і обурення решти євреїв. Жінки миють волосся і сушать його надворі на серпневому сонці, прибирають у домах, прикрашають їх квіттям, підмітають підлогу, аби Месія, входячи у світ, бачив чистоту і красу. Світ, безумовно, страшний, але, може, хоча б де-не-де можна його трохи приоздобити.

Адже серед того найгіршого, наймоторошнішого дня розливається світло. На самому дні смутку і скорботи жевріє іскра радості — і навпаки. Ісая 61:3 каже: «оздоба замість попелу, олива радості замість жалоби, одежа хвали замість темного духу!»[89]. І добре воно, бо клієнти усякої масті, в різній одежі та з різними мовами на вустах заходили до Абрагама. Яків і Гершеле сидять у конторі. Хто перелічить мішечки тютюну і порахує, скільки їх поміститься на візок? Чимало. А хто видасть товар купцеві з Вроцлава, який платить готівкою і робить великі замовлення?

Клієнти, навіть запеклі вороги Шабтая Цві, з цікавістю зазирають досередини. Відмахуються від келишка горілки з рук відступника. «Най, най, най», — гукають перелякано. Яків вигадує всілякі штучки, аби їх ще більше збентежити. Приміром, питає відвідувача, що в нього там у кишені.

— Нічого, — відповідає той здивовано.

— Та яйця, я ж бачу. І в якої перекупки ти їх поцупив?

— Які ще яйця? — дивується покупець. — Що ти верзеш?

Тоді Яків відважно засовує руку до кишені клієнта і виймає звідти яйце. Присутні вибухають реготом, обличчя покупця червоніє, він не знає, що й сказати. Люди аж животи рвуть. Яків вдає з себе сердитого, супить брови, коле своїм пташиним поглядом:

— І чому ти за це не заплатив? Злодій ти! Крадій яєць!

Всі довкола вже гомонять про це, звинувачений вже й сам ладен повірити, що якось мимохіть вкрав ті яйця. Але бачить, що одна брова Якова ледь піднята, на його вустах грає посмішка, тож і сам усміхається, а далі регоче на весь голос, і найкраще, що він може зараз зробити, — змиритися, що з нього пожартували, і піти собі геть.

Гершеле якось не до сміху. Якби його таке спіткало, отакий жарт із яйцем, він згорів би від сорому. Йому ще нема тринадцяти, його батьки померли, а родина прислала його сюди. Раніше він жив у Чернівцях, а тепер, мабуть, лишиться біля Абрагама, свого далекого родича.

Він не знає, що й до чого з тим постом у день поруйнування Храму. Ніхто йому не пояснив, чому слід радіти, коли інші сумують. У них удома в цей день панував смуток. А тут, у дядька, інакше, але ніхто не розтлумачив йому релігійних нюансів. Знає, що Шабтай — Месія, але чому він не врятував світу? Цього він уже не розуміє. І чим порятований світ відрізняється від непорятованого? Для його простих батьків усе було очевидно: Месія прийде як воїн, змете з лиця землі султанів, королів і царів, обійме владу над світом. Єрусалимський храм відбудується сам, або ж Бог спустить його з неба вже готовим, із золота. Всі євреї повернуться до Землі Ізраїля. Першими воскреснуть ті, що були в ній поховані, а згодом і всі, що спочивають деінде, поза Святою землею.

Але тутешні люди стверджують дещо інше. Він розпитував їх дорогою. Відповідали Мордехай і Нахман, Яків мовчав.

Якесь дивне те спасіння — годі його роздивитися. Відбувається воно не тут, у видимому світі, а деінде, в якомусь — Гершеле не дуже це розуміє — іншому вимірі, поза тим, що бачить око. Месія вже прийшов і непомітно повернув корбу світу, таку, як у криниці. Тепер усе рухається у зворотний бік, вода в ріці повертається до свого джерела, дощ — до хмар, кров — у рану. Виявляється, закони Мойсеєві були тимчасовими, стосувалися лише світу перед спасінням, і тепер їх можна забути. Точніше, їх треба виконувати навпаки. Коли євреї постять, слід їсти й пити, коли сумують — радіти.

Ніхто на нього особливо не зважає, його мають за дурника. Іноді Яків позирає на нього так, що він весь шаріється. Гершеле — помічник Якова, він чистить йому одяг, підмітає в конторі, запарює кофій. Вечорами, коли рахують виторг, записує цифри у графи.

Йому багато що незрозуміло, але питати побоюється. Всі ці речі оточує якась таємниця. Оскільки він не пройшов іще бар-міцви, його не впускають до кімнати молитви, зачиняють перед ним двері. То йому постити чи ні?

У день Тіша бе-ав Гершеле прибирає в погребах, вимітає з кутків бавовняний пил, мишачий послід. Від ранку нічого не їсть — як-не-як піст. Так було в нього вдома. Не хоче навіть дивитися, як Яків і ціле товариство їдять нагорі. Але тепер голод схопив його міцною рукою, кишки грають марш. У погребі є вино та морква. Стоять тут і глечики з холодним компотом. Досить лише потягтися рукою. Але Гершеле вагається. Він ніколи не їв у піст, тож виймає з глечика маленьку вишеньку і відкушує її половину. Якщо Шабтай Цві — Месія, то він чинить добре, порушуючи закон в ім’я нового закону, якщо ж ні, то він усе одно не зробив нічого поганого, бо що ж таке одна маленька вишенька за цілий день?

Вранці він запитав про це Якова. Приніс Трактат Йома, де в розділі восьмому написано: «Якщо хто спожив харч завбільшки з сушений фінік із кісточкою всередині, якщо хто набрав повен рот води, аби напитися, — він учинив переступ. Уся їжа сукупно не може бути більшою за сушений фінік, а всі напої — за те, що поміщається в устах. Якщо хто їсть і попиває, то кількості не додаються».

Яків дивиться на текст і на схвильованого Гершеле з удаваною серйозністю. Потім зненацька вибухає сміхом. Сміється, як уміє лише він, дзвінко, гучно, з самих глибин, заразливо, так, що чути його, певно, в цілій Крайові; його сміх мимоволі підхоплює й Гершеле, спершу лише всміхається, а потім починає хихотіти. Тоді Яків пригортає здивованого Гершеле до себе і цілує його в уста.

Гершеле міркує, чи молодий чоловік не тужить за своєю дружиною, яку залишив у батька; вона пише йому любовні листи, просить його повертатися або забрати її до себе. Гершеле це знає, бо потай читає листи, коли Яків не бачить. Іноді уявляє собі білу руку, яка їх писала. Це приємне заняття. Яків не ховає листів, у його паперах балаган, списки замовлень розкидані по столу, а Гершеле намагається якось тому всьому дати лад. Супроводжує Якова, коли той відвідує клієнтів, точніше, клієнток, багатих міщанок, чиї чоловіки виїхали; капітанші та вдови посилають по Якова — саме по нього, — аби він показав їм свій товар. Вони домовилися: якщо Яків випускає з рук вузлик — неначе ненароком, випадково, — Гершеле має попросити пробачення і вийти. А далі чекати неподалік, не зводячи очей з дверей дому.

Яків виходить рішучим кроком, він завжди так ходить — широко розставляючи ноги і поправляючи шаровари (адже носить турецький одяг). Тріумфально дивиться на Гершеле. Задоволено поплескує себе між ногами, як це роблять турки. Цікаво, що так вабить жінок до цього чоловіка? Жінки мають це чуття, вони завжди впізнають у чоловікові щось, що відчуває й Гершеле. Яків гарний, і там, де він з’являється, все набуває сенсу, влагоджується, наче хтось старанно поприбирав.

Яків пообіцяв Тові студіювати книги, але Гершеле бачить, що читання його мучить, минуло вже захоплення, яким заразили його ребе Мордке та Нахман. Книжки припадають пилом. Буває, що довгих листів від Нахмана з Польщі він не розпечатує кілька днів. Гершеле збирає ті листи, читає і складає на купку. Зараз Якова набагато більше цікавлять гроші. Він уже вніс кузенові Абрагамові під проценти все, що заробив протягом року. Йому хочеться мати дім із виноградником у Нікополі чи Джурджу. Щоби з вікна було видно Дунай, а пагони лози пнулися по дерев’яних арках, творячи зелені стіни й дах. Тоді він перевезе сюди Хану. А поки що він теревенить із клієнтами або зникає десь посеред дня. Певно, у нього якісь свої ґешефти. Абрагамові це не дуже подобається. Він розпитує про нього в Гершеле, і хлопець хоч-не-хоч мусить покривати Якова. І покриває його залюбки. Вигадує різні небилиці. Що Яків буцімто ходить молитися до ріки, що позичає книги, що шукає клієнтів, що стежить за розвантаженням. Коли Яків уперше запрошує Гершеле до свого ліжка, той не опирається. Віддається йому увесь, розпашілий, як черінь, і якби його змога, віддав би йому ще більше. Життя йому віддав би. Яків називає це «Маасе Зар», Чужим Учинком — тобто вчинком навпаки, всупереч писаному законові, який в очисному пломені Месії зітлів, мов старе вологе рядно.

Про перлину та Хану

Яків вирішує подарувати Хані найкоштовнішу перлину. Кілька днів вони з Гершеле ходять крамницями ювелірів. Яків повагом виймає перлину з коробочки, де вона спочиває на шовковій підстилці. Кожен, хто бере її до рук, одразу мружиться від блиску, прицмокує: це диво, а не перлина. Вона майже безцінна. Яків тішиться цим захватом. Але потім ювелір неодмінно повертає йому перлину: ні, він не наважиться її дірявити, диво може тріснути, і втрата буде неоціненна. Зверніться до когось іншого. Яків сердиться. Повернувшись додому, кладе перлину на стіл і мовчки вдивляється в неї. Гершеле подає йому миску з оливками, що їх Яків так любить. Згодом доведеться збирати кісточки по цілій підлозі.

— І до кого тепер іти? Боягузи, перлини злякалися, — каже Яків.

Коли він сердиться, його рухи, його хода стають іще швидшими й різкішими. Морщить чоло, супить брови. Гершеле стає лячно, хоч Яків ніколи його не кривдив. Яків любить його — Гершеле це знає.

Врешті велить хлопцеві збиратися, вони одягають найстаріше, найзношеніше вбрання, йдуть на пристань і переправляються поромом на той берег ріки. Там заходять до першої-ліпшої крамнички золотаря. Яків твердим голосом просить майстра просвердлити цю дешевеньку штучну перлину, цю цяцьку, як він її називає.

— Хочу це подарувати дівчині. — Яків виймає коштовність просто з кишені й кидає на шальку ваг, продовжуючи невинну розмову. Ювелір сміливо, без зітхань і прицмокувань, бере перлину, кладе її в лещата і, теревенячи з Яковом, робить у ній дірку. Свердельце входить у неї, як у масло. Далі отримує невелику плату і повертається до своїх справ. Надворі Яків каже приголомшеному Гершеле:

— Ось як треба чинити. Не церемонитись. Запам’ятай.

Ці слова глибоко западають Гершеле в душу. Відтепер він хотів би бути таким, як Яків. До того ж близькість Якова викликає в ньому незбагненний дрож, його хлоп’ячим тілом розливається тепло. Він почувається захищеним і сильним.

На Хануку вони їдуть до Нікополя по Хану. Молода дружина вибігає Якову назустріч, перш ніж він встигає злізти з воза, навантаженого подарунками для цілої родини. Вони вітаються стримано, трохи офіційно. Всі тут уважають Якова кимось більшим, ніж звичайним купцем, і в його голосі з’являється якась статечність — для Гершеле це щось нове. Яків цілує Хану в чоло, по-батьківському. З Товою вітається так, наче вони обидва — королі. Його поселяють в окрему кімнату, але він тут-таки зникає в жіночій частині дому в Хани. А проте Гершеле не зазіхає на його застелене ліжко, сам лягає на підлогу біля печі.

Удень тут їдять і п’ють, а молячись, не одягають ніяких тфелінів[90]. Гершеле помічає, що готують тут не по-кошерному, нарізають звичайний турецький хліб, вмочують його в олію з травами, сир беруть руками. Сидять на підлозі, наче турки. Жінки носять широкі штани з легкої тканини.

Хані спадає на думку відвідати сестру у Відині. Спершу звертається з цим проханням до батька, але той дивиться спідлоба. І Хана розуміє, що просити дозволу слід у чоловіка. Грається перлиною, що висить на золотому ланцюжку в неї на шиї, — подарунком від Якова. Либонь, її вже втомили батьки, їй хочеться похвалитися тим, що вона заміжня, їй хочеться до Якова, кортить мандрівок і змін. Гершеле бачить, що вона ще дитина — як і він сам. Хана лише вдає з себе дорослу жінку. Одного разу він підглянув, як вона милася в задній північній частині саду. В неї пишне тіло, широкі стегна, великі сідниці.

Впродовж тих трьох днів подорожі берегом Дунаю з Нікополя до Відина Гершеле закохується в Хану. Тепер він любить їх обох однією любов’ю. Так дивно: йому до шалу, до одержимості хочеться бути поруч із нею. Весь час згадує її сідниці — великі і якісь лагідні, невинні. Йому кортить штурмувати їх безупинно.

Перед самим Відином Яків і Хана велять везти їх до скель. Гершеле править кіньми і краєм ока бачить, куди пірнає Яковова рука. Лише стискає міцніше віжки. Йому кажуть чекати біля коней, наче слузі, а самі зникають десь серед скель, схожих на скам’янілих потвор. Гершеле знає, що чекати доведеться довго, тому закурює люльку, додаючи трохи живиці, що її дав Яків. Затягується, наче старий ребе Мордке, і обрій раптово вигладжується. Спирається об брилу і розглядає брунатних коників-стрибунців, великих і кутастих. А коли зводить очі на скелі, бачить ціле біле кам’яне місто, що простягається аж до горизонту. І саме воно дивиться на людей, а не навпаки. Він не знає, як так буває, але скелі дивляться на них. Зрештою, він не дивується. І теж дивиться. Бачить оголену Хану, що широко сперлася руками об скелю, і напівголого Якова, який, притиснувшись до її спини, повільно й ритмічно рухається. Зненацька Яків дивиться на Гершеле, що сидить на козлах, і погляд його гарячий та густий. Стрижень Гершеле негайно напружується, і брунатні стрибунці натрапляють на своєму шляху на справді серйозну перешкоду. Мабуть, дивуються тій несподіваній масі органічної матерії, що звалилася з неба в їхній комашиний світ.

10

Ким є той, хто збирає трави на горі Афон

Антоній Коссаковський, випливши невеликим кораблем із порту Девелікі, якраз досягає причалу біля підніжжя гори. Він неймовірно зворушений; біль, який ще недавно розривав йому груди, цілком ущух. Хтозна, може, то завдяки морському повітрю та вітрові, який, відбиваючись від стрімкого берега, ніс із собою запахи живиці й трав. А може, завдяки близькості святого місця.

Він роздумує над тією раптовою зміною власного настрою і самопочуття. Ця зміна — глибока й несподівана, бо відколи він покинув холодну Росію і подався в краї грецькі й турецькі, став іншою людиною. Сказати б, сяйливою, легкою. Все наче так просто: йдеться про світло й тепло. Про сонце, в чиєму промінні барви стають інтенсивнішими, а запахи розігрітої землі п’янять. Тут було більше неба, і світ, здавалося, працює за іншими законами, ніж на Півночі. Тут усе ще діяло Провидіння, грецький Фатум, який рухав людьми і креслив їхні шляхи, наче струмочки піску, що спливають згори донизу дюною, творячи фігури, яких не посоромився б найкращий художник: звивисті, примхливі, витончені.

Тут, на Півдні, все є якимось матеріальнішим. Росте на сонці, ховається в затінку. Антонієві Коссаковському це дарує радість і легкість, він більше слухає самого себе. Іноді почувається таким вільним, що на очі навертаються сльози.

Він помітив: що далі на південь, що менше стає християнства, а більше сонця й солодких вин, що більше грецького Фатуму — то краще йому живеться. Його рішення — наче й не його, вони приходять іззовні, продиктовані самим ладом світу. А відповідно, менше відповідальності, менше тихого сорому, нестерпного почуття провини за все, скоєне в житті. Тут будь-який вчинок можна виправити, домовившись з богами, принісши їм офіру. Тож і на власне відбиття у воді можна дивитися з повагою. Можна з любов’ю споглядати інших. Ніхто не є злим; навіть убивцю не можна засуджувати, бо він є частиною великого плану. Однаково можна любити ката і жертву. Люди — добрі й шляхетні. Все зло, яке діється, — провина світу, а не їхня. А світ буває злим, ще й яким!

Що далі на північ, то більше людина зосереджується на собі й — мабуть, через якусь північну одержимість, спричинену браком сонячного світла, — бере на себе забагато. Вважає себе відповідальною за власні вчинки. Той грецький фатум січе мокрий сніг, а згодом роздирає на шмаття мороз, аж доки він остаточно зникає. Залишається руйнівне для людини усвідомлення, що все зло зосереджене лише в ній і нічого вдіяти з цим неможливо. У цьому її переконує Церква — той Володар Півночі — та її повсюдні агенти. За те зло можна хіба що просити прощення. І то не цілком. Звідси — те пекуче відчуття, що ти вічно в чомусь винен, від самого народження, що ти загруз у гріху і все довкола — гріх. Дія і бездіяльність, любов і ненависть, слово і думка, знання і глупота — все гріх.

Він зупиняється в заїзді, що його тримає жінка, яку всі кличуть Іреною або Матір’ю. Вона — дрібної статури, смаглява на лиці, завжди вдягнена в чорне; іноді вітер вириває з-під її чорної хустки пасма вже геть сивого волосся. Хоч вона й корчмарка, всі оточують її великою повагою, наче монахиню. Дарма що вона, кажуть, удова і має десь у світі дорослих дітей. Ця Ірена щоранку й щовечора влаштовує моління й сама співає таким чистим голосом, що в паломників здригаються серця. Працюють у неї дві наче-дівчини; Коссаковський спершу теж так гадав, але згодом помітив, що вони лише на перший погляд дівчата, а насправді, радше за все, кастрати, лише з грудьми. Треба стежити, щоб на них не витріщатися, бо тоді вони показують язика. Хтось йому розповів, що в цій корчмі завжди є якась Ірена, і так уже мусить бути. Ця Ірена походить звідкись із Півночі, говорить трошки ламаною грецькою, вставляючи чужинські слова, іноді знайомі Антонію. Мабуть, вона волошка чи сербка.

Довкола самі чоловіки, жодної тобі жінки (хіба що Ірена, але, може, й вона не жінка?). Навіть жодної тварини жіночої статі. Це бентежило б ченців. Коссаковський намагається зосередитися на зеленокрилому жуку, що повзе по стежці. Цікаво, чи й він самець?..

Разом з іншими прочанами Коссаковський дряпається на гору, але до монастиря їх не впускають. Для таких, як він, є спеціальне місце в кам’яному будинку біля муру, там можна поспати й перекусити. Вранці та ввечері треба присвячувати себе молитві згідно із заповідями святого ченця Григорія Палами. Ця молитва полягає в нескінченному, по тисячу разів на день, повторюванні: «Господи Ісусе Христе, Сину Божий, змилуйся наді мною». Молячись, вони сидять на землі, скоцюрблені, зі схиленими на коліна головами, схожі на ембріони, на ненароджених; при цьому вони затримують дихання так довго, як зможуть.

Щоранку і щовечора якийсь високий чоловічий голос скликає їх на спільну молитву. Звідусіль чути слов’янське «молітба-а-а, молітба-а-а!». Зачувши цей клич, усі пілігрими кидають свою роботу і швидко йдуть нагору, до монастиря. Коссаковському це нагадує поведінку птахів, коли вони чують сигнал про наближення хижака.

Днями Коссаковський обробляє город.

Найнявся також вантажником у порту — допомагає розвантажувати невеликі суденця, що прибувають сюди раз або двічі на день. Річ не в копійках, які він заробить, а в тому, аби бути серед людей, а ще можна час від часу заходити у внутрішній двір монастиря: там брамник, міцний чернець у розквіті сил, який приймає харчі й товар, дає напитися холодної, майже крижаної води й частує оливками. Втім, допомагати з розвантажуванням доводиться нечасто, бо ченці — самодостатні.

Коссаковський спершу опирається, дивиться на охоплених релігійним завзяттям прочан з іронією. З більшою охотою прогулюється кам’янистими доріжками довкола монастиря, крокує розігрітою землею, об яку безугавно труться крихітні смички цикад; ця земля так пахне травами й живицею, що здається чимось їстівним, наче зачерствілий, приправлений спеціями пиріг. Так прогулюючись, Коссаковський уявляє, що тут жили колись грецькі боги, ті самі, про яких він колись читав у домі дядька. Тепер вони повертаються. На них сяйливі золоті шати, вони білошкірі, вищі, ніж людина. Іноді йому здається, що він ступає по їхніх слідах, досить трохи поквапитися, і він наздожене богиню Афродіту, побачить її чарівну голизну; запах гісопу на мить стає напівтваринним духом спітнілого Пана. Коссаковський напружує уяву, силкується на все дивитися крізь її скло. Вони потрібні йому. Боги. Бог. Їхня присутність у запаху живиці, точніше, таємна присутність якоїсь липкої й солодкавої сили, що пульсує в усьому живому, наповнює світ по вінця. Він увесь напружується, щоб уявити собі її — присутність. Його член напружується, і йому на цій святій горі доводиться дарувати собі полегшу.

Але якось згодом, коли він почувався найщасливішим і ополудні заснув у затінку куща, його зненацька розбудив шум моря. Цього разу звук здавався зловісним, а він же чув його весь час. Коссаковський зірвався і роззирнувся довкола. Сліпуче сонце ділило все видиме на світло й темряву, сяйво і тінь. Весь рух довкола зупинився. Він бачив здалеку завмерлі хвилі, а вгорі — самотнього мартина, наче пришпиленого до неба. Серце підкотилося йому до горла. Коссаковський підперся рукою, щоб підвестися, і трава в його долоні розсипалася на порох. Нічим дихати. Обрій зненацька наблизився, і за мить його м’яка лінія перетворилася на петлю. Раптом Антоній Коссаковський усвідомлює, що квиління моря — це жалобний плач, уся природа тужить за богами, яких так бракувало у світі. Тут нікого немає, Бог створив світ і помер від надмірного зусилля. Довелося приїхати аж сюди, щоб це збагнути.

Коссаковський починає молитися.

Але нічого не виходить. Він марно схиляє голову на живіт, згортається клубком, наче в утробі матері, — так його вчили. Спокій не приходить, подих кудись тікає, механічно повторювані слова «Господи, Ісусе Христе…» не вгамовують тривоги. Коссаковський відчуває лише власний запах — дух спітнілого тіла зрілого чоловіка. Більше нічого.

Наступного ранку, покинувши всі обов’язки і не зважаючи на докори Ірени, він сідає на перший-ліпший корабель, не питаючи, куди той пливе. Відчалюючи, чує з берега клич: «Молітба-а-а, молітба-а-а!» — і йому здається, що острів його не відпускає. Вже у відкритому морі з’ясовує, що корабель прямує до Смирни.

У Смирні його справи йдуть чудово. Він знаходить роботу в тринітаріїв, і вперше за довгий час йому вдається заробити хоч якісь пристойні гроші. Він не відмовляє собі ні в чому: купує солідну турецьку одежу, замовляє вино. Алкоголь дає йому втіху, аби лиш товариство було. Помічає, що його розповіді про гору Афон справляють враження на християн, тож він щоразу додає нових подробиць, аж доки його історія не перетворюється на суцільну низку пригод. Каже, що звати його Молівда. Йому подобається це наймення. Воно — дещо більше, ніж просто ім’я. Молівда — це його новий герб, його гасло. Попередні ім’я та прізвище — якісь тіснуваті, поторочені, солом’яні, як і його думки, — він майже цілком забуває. Представляється ними лише братам тринітаріям. Антоній Коссаковський — що від нього лишилося?

Молівді хочеться глянути на власне життя з віддалі — як роблять ось ці євреї, що приїжджають із Польщі. Вдень вони старанно працюють, зосереджені, погідні. Ввечері без кінця теревенять. Він спершу просто підслухує — євреї гадають, що він їх не розуміє. Наче і євреї, а відчуває з ними якусь близькість. Він навіть розмірковує: чи не повітря, світло, вода, краєвиди так відкладаються в людині, що в далекому краї відчуваєш якусь спорідненість із тими, хто виростав у твоїй стороні? Навіть якщо решта вас розділяє?

Найбільше йому подобається Нахман. Він кмітливий, за словом у кишеню не лізе, вміє в дискусії поставити все з ніг на голову й довести будь-яке, навіть найабсурдніше твердження. Іноді ставить запитання, які його, Молівду-Коссаковського, заганяють у глухий кут. А проте він бачить: свої величезні розум та ерудицію ці люди використовують задля якихось химерних забавок зі словами, яких він не розуміє. Одного разу купує кошик оливок і глек вина й вирушає до них. Вони їдять ті оливки, спльовуючи кісточки під ноги запізнілих перехожих; уже западають сутінки — вологі й липкі, як зазвичай у Смирні. І раптом найстарший з них, ребе Мордке, починає лекцію про душу. Що вона у своїй суті — потрійна. Найнижча називається нефеш, і мають її навіть тварини. Нею вони відчувають голод, холод, хіть.

— Сома, — каже Молівда.

Вища зветься руах — дух. Він живить наші думки і робить нас шляхетними.

— Психе, — докидає Молівда.

Третя ж, найвища, — то нешама.

— Пневма, — коментує Молівда і додає: — Теж мені відкриття!

Ребе Мордке незворушно продовжує:

— Це — істинно свята душа, якої досягають лише великі мужі, кабалісти. А розвинути її в собі можна, заглиблюючись у таємниці Тори. Завдяки їй ми бачимо таємну природу світу й Бога, бо вона — іскра, що її викресала Біна, божиста мудрість. З-поміж усіх лише нефеш схильна до гріха. Руах і нешама — праведні.

— Якщо нешама є іскрою Божою в людині, то як же Бог може карати грішних людей пеклом? Адже таким чином він карав би й частку себе самого? — питає Молівда, вже трохи розігрітий вином. Обидва чоловіки схвально кивають головами. Усі троє знають відповідь на це запитання. Там, де присутній Бог — справжній, великий, — немає ні гріха, ні мук сумління. Лише дрібні божки підштовхують до гріха — зовсім як нечесні ремісники, що фальшують монети.

Після годин праці в тринітаріів йдуть до кахвегане, кав’ярні. Молівда навчився отримувати насолоду від пиття гіркого кофію та куріння довгих турецьких люльок.

Молівда бере участь у викупі Петра Андрусевича з Бучача та Анни з Попеляв, яка кілька років була при дворі Гусейна Байрактара зі Смирни. За першого дали шістсот злотих, за другу — чотириста п’ятдесят. Він добре запам’ятав їхні імена, бо писав угоду про викуп двома мовами — турецькою й польською. Чудово знає, які суми у Смирні платять за людей. За такого собі Томаша Цибульського, сорокашестилітнього шляхтича, квартирмейстера з полку Яблоновського, якого тримали в полоні дев’ять років, заплатили чимало — дві тисячі сімсот злотих. І одразу ж із ескортом вислали до Польщі. За дітей платили по шістсот вісімнадцять злотих, а викуп старенького Яна коштував лише вісімнадцять польських злотих. Дідусь походив з Опатова й важив не більше, ніж коза. Ціле життя він провів у турецькому полоні, і в Польщі у нього, схоже, нікого й не лишилося. Та все ж радість його була величезна. Молівда бачить, як по його випалених сонцем зморщених щоках течуть сльози. Уважно придивляється й до зрілої вже панни Анни. Йому подобається її впевненість, навіть зверхність, із якою вона ставиться до тринітаріїв та до нього самого, перекладача. Молівда не може збагнути, чому багатий турок позбувається цієї красивої жінки. Якщо вірити їй самій, він це робить з любові: вона надто сильно тужила за домом. Через кілька днів її чекатиме корабель до Салонік, а звідти вже суходолом доведеться мандрувати до Польщі. Та зненацька Молівда, наче ошалілий, зачарований її пишним білим тілом, погоджується допомогти їй втілити божевільний план утечі. Пан або пропав! Адже Анна Попелявська аж ніяк не збирається повертатися до Польщі, до нудного маєтку десь на Поліссі. Молівда навіть не встигає попрощатися з друзями. Верхи вони удвох тікають до невеликого портового містечка на північ від Смирни і там за гроші Молівди винаймають будинок, де впродовж двох тижнів віддаються всіляким утіхам. Пообіддя коротають на просторому балконі з видом на набережну, якою щодня о цій порі прогулюється ага зі своїми яничарами. На шапках яничарів похитується біле пір’я, а їхній старшина носить пурпуровий плащ, підбитий тонкою сріблястою тканиною, що виблискує в променях сонця, наче луска щойно впійманої рибини.

На розігрітих сонцем балконах вилежуються на отоманках християнки, дружини грецьких купців, і кидають грайливі погляди на чоловіків, що грають перед ними м’язами. Жодна туркеня ніколи собі такого не дозволила б. Ось і білява Анна Попелявська кидає оком на того агу, і між ними зав’язується коротка розмова. Молівда нічого не помічає, читає в той час щось на задньому дворі. Наступного дня Анна Попелявська зникає з усіма Молівдиними грошима, заробленими у тринітаріїв.

Молівда повертається до Смирни, але ченці найняли вже іншого перекладача. Зникли кудись і двоє євреїв-мудрагелів. Молівда наймається на корабель і повертається до Греції.

Далекий морський обрій, шум хвиль, що б’ються об борти, схиляють його до роздумів. Образи й спомини нанизуються довгими намистами, можна спокійно їх роздивитися, розглянути, що й до чого. Йому пригадується дитинство. Ті роки здаються йому суворими, наче накрохмалені комірці святкових сорочок, що їх тітка прасувала йому та братам на Великдень. Ті сорочки були такими жорсткими, що потрібно було кілька днів і чимало тепла й поту, щоб вони пристали до тіла.

Щоразу, коли Молівда опиняється в морі, згадує дитинство. Чому воно так, він і сам не знає. Може, від хиткої води паморочиться в голові, і треба за щось учепитися.

У дядька, якому вони мусили цілувати руку, стаючи навколішки, була друга дружина, небезпечно молода. Довкола себе вона ширила геть чужу для молодого Антонія атмосферу театру, позерства. Походила з дуже вбогої, якоїсь підозрілої шляхти, тож мусила бундючитися й приндитися. Виглядало все це смішно. Коли до їхнього маєтку приїжджали гості, вона з удаваною ніжністю гладила чоловікових племінників по щоках, пестливо щипала їх за вуха й примовляла: «Ох, Антосику… Оцьому-то в житті таланитиме». Щойно гості зникали, вона знімала з них вишукане вбрання і ховала його до шафи в сінях, немов сподіваючись, що одного дня тут з’являться якісь інші сироти-родичі, дещо вищого ґатунку.

Через те все — втечу коханки, море й дитячі спогади — Молівда почувається нестерпно самотнім. Ще трохи, і його втішать волоські богомили, яких чомусь уперто називають липованами[91]. Вони трохи залікують ту тріщину, яка розполовинила його всередині (чи чув хто колись про таку дивну хворобу — та й кому про неї розповісти?). А все лихо в тому, що Молівда свято переконаний: його життю кінець, і іншого світу не буде.

11

Як у місті Крайові Молівда-Коссаковський зустрічає Якова

Зараз, навесні 1753 року, Молівді-Коссаковському виповнилося тридцять п’ять. Минуло два роки, він дещо схуд на богомильських харчах. Очі його — ясні й водянисті, важко в них щось роздивитися. Борода в нього ріденька, сірувато-руда, кольору мішковини. Обличчя засмагло на сонці. На чолові — турецький тюрбан, доволі зашмульганий.

Він іде подивитися на того юродивого, про якого євреї кажуть, буцімто в нього вселилася душа Месії, тому він поводиться не як усі люди. Він уже бачив таких чимало — так наче душа Месії полюбляє змінювати тіло що кілька днів.

Тримається на віддалі. Зупиняється на протилежному боці вулиці, спирається на мур і спокійно, неквапом набиває люльку. Курить і дивиться на рейвах довкола. Крутяться тут переважно молоді чоловіки, шмаркачі: євреї, турки. В будинку щось відбувається, гуртик чоловіків продирається всередину, чути вибухи сміху.

Допаливши, Молівда й сам наважується зайти. Доводиться нахилити голову і пройти темними сіньми до внутрішнього двору, посередині якого — невеликий колодязь, який перетворили на щось на кшталт фонтану. Тут прохолодно, під широколистим деревом спочивають чоловіки. Майже всі вбрані по-турецькому, але помітно кількох у єврейських халатах. Ті сидять не на землі, а на дзиґликах. Є й одягнені та поголені на волоський манір міщани, а ще — двоє греків, що вирізняються своїми вовняними плащами. Зібрані певний час підозріливо придивляються до Молівди, нарешті худий чоловік із побитим віспою обличчям питає його, навіщо він сюди прийшов. Молівда чистою турецькою відповідає: «Послухати». Чоловік відступає, але недовіра в його очах залишається. Він так і зиркатиме на нього з підозрою. Мабуть, вони думають, що Молівда — шпигун. Хай собі думають.

Всередині широкого півкола стоїть високий статний чоловік, вбраний на турецький манір. Говорить дещо недбало. Голос у нього гучний, розкотистий. Перебити його непросто. Мовить турецькою — повільно, з якимось дивним акцентом, до того ж не як людина вчена, а як купець, часом — як волоцюга. Змішує слова, які можна почути на кінському ринку, з грецькими та гебрайськими, що їх можна вичитати лише в учених книгах. Молівда мимохіть кривиться — цей контраст просто нестерпний. Якась нудьга і марниця, думає він собі. Аж раптом усвідомлює, що саме так говорять тут усі — уся та зібрана тут людська мішанина, що вічно перебуває в дорозі й не має часу на читання книг, заняття жменьки обраних. Молівда ще не знає: якою із мов не заговорив би Яків, буде чутно чужоземний акцент.

Обличчя того Франка — видовжене, доволі світле, як на турецького єврея. Шкіра — шорстка, рапата, особливо щоки, вкриті немовби шрамами — свідченнями чогось лихого. Здається, ніби полум’я обпекло їх колись давно. У цьому обличчі є щось тривожне, — гадає собі Молівда, — але водночас таке, що мимохіть викликає повагу. Погляд Якова — геть непроникний.

Коссаковському здається знайомим обличчя старого, який сидить найближче до цього нібито-пророка й курить люльку, заплющуючи очі з кожною затяжкою. У нього густа сива борода, вижовкла від тютюну. На голові в нього не тюрбан, а звичайна турецька феска, з-під якої вибивається буйне сиве волосся. Молівда напружується, намагаючись згадати, де його бачив.

— Який тісний світ, — урешті каже він до нього турецькою навмисне байдужим тоном. Старий повертається до Молівди, і за мить крізь густу бороду проступає усмішка.

— Гляньте лише: це ж наш вельможний пан, аристократ, — каже ребе Мордке іронічно, звертаючись до одноокого смаглявого чоловіка, схожого на араба, і вказуючи на Молівду пальцем. — Вдалося тобі втекти, бачу!

І голосно сміється, радіючи, що іноді дещо трапляється двічі.

Вони обіймаються і вітаються, наче давні друзі, хоч насправді не такі вони вже й давні.

Молівда залишається тут до вечора і спостерігає за безугавною метушнею: чоловіки приходять і відходять, забігають ненадовго, аби небавом повернутися до своїх справ — караванів, крамниць. Відійшовши набік, пошепки діляться адресами та прізвищами турецьких чиновників, яких можна підкупити. Записують їх до невеликих зошитів, що їх продають у місцевих крамницях. Відтак повертаються до розмов, наче й не відходили нікуди. Диспут триває безперервно. Хтось ставить запитання — часом дурне, часом провокативне, — і починаються перегони, перекрикування: кожен хоче відповісти. Іноді вони один одного не розуміють: дехто набрався звідкілясь такого акценту, що мусить усе повторювати двічі. Часом з’являються й перекладачі, і тоді Молівда впізнає єврейську мову з Польщі — дивну суміш німецької, польської та гебрайської. Ця говірка його розчулює. Нахман говорить так, як говорили його кохана Малка та її сестри, і враз Молівду наче накриває теплий плащ спогадів про давні часи. Він бачить лан пшениці до самого обрію, яскраво-жовтий, з розкиданими по ньому темно-блакитними цятками волошок; свіжовидоєне молоко та щойно відрізану скибку хліба на столі; а ще — пасічника в ореолі бджіл, який виймає стільники, обліплені медом.

Велике діло: мед є і в Туреччині, і хліб також. Молівді стало якось аж незручно за себе. Застромлює несподівано розквітлий букет спогадів у глибоку кишеню свідомості й повертається до дійсності, в якій догасає дискусія і пророк починає розповідати історійки, супроводжуючи оповідь недоброю посмішкою. Розповідає, як бився з сотнею розбійників, сік їх, наче бур’ян. Хтось перебиває його, вигукує щось над головами зібраних. Інші відходять набік, у глибокий затінок під оливами, і там, курячи люльки, впівголоса коментують почуте. В якусь мить слово бере Нахман. Говорить гладко й по-вченому. Кличе в свідки Ісаю. Дискутувати з ним непросто. У нього на все є докази. Коли цитує святі книги, підводить очі вгору, наче десь там, у повітрі, висить не видна іншим бібліотека. Яків навіть найменшим порухом не реагує на Нахманові промови. Коли той завершує, Яків навіть не киває йому у відповідь. Чудна ця школа.

Коли смеркає і натовп слухачів стає рідшим, довкола Якова громадиться невеликий, але гамірний гурток молодих чоловіків. Вони виходять до міста. Галасуючи, ходять туди-сюди вузькими вуличками, шукаючи притичини. Чіпляються до перехожих, коментують виступи стрибунів із канатом, п’ють вино, бешкетують. Молівда з ребе Мордке йдуть слідом, на відстані кількох кроків — на випадок, якщо ті таки встрянуть у якусь халепу. Той гуртик на чолі з Яковом випромінює якусь дивну силу, наче молоді самці, що в сутичках випробовують свою справжню міць. Молівді це подобається. Йому хотілось би бути серед них, поплескувати їх по плечах, рухатися в хмаринці їхнього запаху — терпкого молодечого поту, вітру, пилу. На вустах Якова — весело-зухвала усмішка, яка його робить схожим на легковажного хлопця. Молівда на мить перетинається з ним поглядом і підіймає руку, аби помахати йому, але той вже відвертається. Перекупки з фруктами та продавці коржиків розбігаються, здалеку забачивши цю зграйку. Раптом їхній марш зупиняється, Молівді не видно, що там попереду відбувається, але він терпляче чекає, доки все з’ясується; купує собі коржик, политий солодким сиропом, і з апетитом їсть. А на чолі походу — гамір, гучні вигуки, вибухи сміху. Чергова витівка Якова. Що саме трапилося, невідомо.

Історія ясновельможного пана Молівди, себто Антонія Коссаковського гербу Сліповрон на прізвисько Корвін

Походить він зі Жмуді. Його батько був гусаром у коронному війську. У нього п’ятеро братів: один — військовий, двоє — священники, а ще про двох йому нічого не відомо. Один зі священників живе у Варшаві, раз на рік вони висилають один одному листи.

Він залишив Польщу вже більш як двадцять років тому. Аби скласти більш-менш гладеньке речення рідною мовою, він уже мусить напружуватися. Але якимось дивом думає все ще польською, хоч багатьох слів йому бракує. А слів, аби описати себе самого, потрібно багато, бо пережив він чимало. Тож послуговується сумішшю грецької й турецької. Тепер, коли працює на євреїв, додає ще трохи гебрайськоі. Описуючи себе цими мовами, Молівда сам собі здається якимось гібридом, істотою з антиподів.

Польською він уміє розповісти про дитинство, проведене в домі ковенського стольника Домініка — дядька Коссаковського, який його, круглого сироту, взяв разом із п’ятьма братами на виховання. Дядько був вимогливий і мав важку руку. Якщо піймав на обмані чи хитрощах, бив з розмаху в обличчя. А в разі серйозніших провин (якось, наприклад, Антоній виїв трохи меду з барильця, а щоб не було помітно, долив води, від чого мед зіпсувався) видобував звідкись ремінного батога, мабуть, для шмагання себе, бо родина була дуже побожна, і періщив по голій спині й сідницях. Найздоровішому з братів обрав військову кар’єру, двох спокійніших і лагідніших послав учитися на священників, а Антоній не годився ні на військового, ні на ксьондза. Кілька разів тікав з дому, і прислуга шукала його по цілому селі, витягала із селянських стодол, де він, утомлений плачем, засинав у сіні. Важкими й болючими були виховні методи дядька Домініка, але врешті-решт таки зажевріла надія, що Антоній виб’ється в люди. Впливовий дядько добре його вивчив і в п’ятнадцятирічному віці завдяки протекції віддав до канцелярії короля Станіслава Лещинського. Йому спорядили гарне вбрання, купили скриньку та черевики, вручили кілька комплектів білизни й носовичків і так вислали до Варшави. Ніхто не мав уявлення, що там робити з отаким підлітком, тож він переписував своїм красивим почерком документи і обрізав ґноти у свічках. Розповідав писарчукам, що дядько знайшов його в жмудському лісі, де кілька років його виховувала вовчиця, і тому він добре знає мову собак і вовків; що він — син султана і його зачали, коли султан інкогніто подорожував до Радзивіллів. Урешті-решт, коли йому остогидло переписувати документи, він сховав цілий їх жмут за важкий секретер біля вікна, де вони замокли й зогнили. Траплялися в нього й інші підліткові провини: якось старші приятелі напоїли його й кинули в борделі на Повіслі, де він мало не помер і три дні приходив до тями. Нарешті, привласнив собі гроші, які йому необачно довірили, і певний час бенкетував на Повіслі, як король, аж доки в нього вкрали все, що залишилося, а його самого побили.

Останнім часом Молівда часто гадає, що було б, якби він залишився в канцелярії. Ким би він зараз був? Може, паном або столичним урядником при новому королі, який рідко бував у Речі Посполитій, принагідно заїжджаючи лише до прикордонної Всхови? А хто він зараз?

У канцелярії йому наказали більше там ніколи не з’являтися й повідомили про все дядькові. Той приїхав по небожа, але побити його, як то бувало раніше, не наважився — молодий Антоній, як-не-як, був уже королівським урядником.

За кару вислав його до родового маєтку його покійної матері, де на господарстві лишився місцевий економ, і наказав учитися агрономії: обробляти землю, збирати врожай, приймати пологи в овець, розводити курей. Маєток називався Білевичі.

Антоній, усе ще молодий пан, підліток, приїхав туди наприкінці зими, коли земля ще була замерзла. Протягом перших тижнів його так мучило відчуття провини та змарнованих шансів, що він майже не виходив з дому, пристрасно молився і нишпорив порожніми кімнатами, вишукуючи сліди померлої матері. Лише у квітні він уперше поїхав до млина.

Млин у Білевичах орендував Мендель Козович, у якого були лише доньки; одна з них звалася Малкою і була вже заручена з якимось пройдисвітом. Невдовзі мало відбутися весілля. Антоній їздив туди щодня, буцімто задля того, щоб перевірити, як мелеться зерно, якої якості з нього виходить борошно, — таким великим хазяїном раптом зробився! Брав борошно пальцями, розтирав пучками, нюхав, чи не запріло, виходив увесь притрушений білим, наче постарілий. А тим часом усе зиркав на Малку — все то було не заради борошна. Вона пояснила йому, що її ім’я означає «королева», хоч на королеву вона була зовсім не схожа. Вже радше на принцесу — невеличка, моторна, чорноока, з надзвичайно сухою і теплою шкірою, наче в ящірки; одного разу, коли вони торкнулися руками, Антоній почув шелест, шарудіння.

Ніхто не звернув уваги на їхній роман — може, через ті хмари борошна, а може, просто роман був такий дивний. Одне в одного закохалися двоє дітей. Вона була не набагато старша за нього, під час спільних прогулянок показувала йому, під якими каменями ховаються раки і де в гаю ростуть лисички. Здавалося, ніби двоє сиріт знайшли одне одного.

Під час літніх жнив ніхто Антонія в полі не бачив, та й вдома він зрідка бував. На єврейський Новий рік, у вересні, стало зрозуміло, що Малка вагітна. І якийсь шаленець порадив Антонієві викрасти Малку, охрестити і взяти за дружину. Тоді обидві родини постануть перед доконаним фактом, що вгамує їхній гнів.

Антоній так і зробив: відвіз Малку до міста і там, підкупивши ксьондза, аби той негайно її охрестив, узяв з нею шлюб. Одним зі свідків на хрещенні був він сам, другим — церковний ключник. Їй дали ім’я Малґожата.

Але того було замало. Це було ніщо. Дивлячись на цю пару перед вівтарем, хтось — наприклад, Єнта, яка бачить усе, — сказав би, що то просто хлопець і дівчина приблизно одного віку. Але насправді між ними була прірва — глибоченна, бездонна, яка сягала центру землі, а може, й далі. Словами пояснити її непросто. Не досить сказати, що вона — єврейка, а він — християнин. Є дещо більше: вони належать немовби до двох різновидів людей, на перший погляд наче й схожих як дві краплі води, але вкрай відмінних. Адже вона не буде спасенна, а він житиме вічно. Тож Малка, хоч іще жива, вже є попелом, примарою. Натомість для Козовича, який орендує млин у пана Домініка, ця різниця ще більша: Малка є справжньою людиною, а Антоній — лише істотою, що схожа на людину; чимось фальшивим і не вартим уваги.

Молода пара, наче не усвідомлюючи цієї відмінності, з’явилася у млині в Білевичах, але лише раз. Одразу стало зрозуміло, що місця для них тут не буде ніколи. Батько Малки так побивався, що врешті занедужав. Малку намагалися зачинити в підвалі, але вона втекла.

Тож Антоній з молодою дружиною оселився в маєтку в Білевичах, але й тут вони затрималися лише на кілька місяців.

Прислуга поставилася до них прохолодно. До Малки відразу почали приходити сестри. Дедалі сміливіше зазирали під скатертини, порпалися в шухлядах, гладили покривала. Усі разом сідали до столу: п’ятеро дівчат і хлопець, якому лише засіявся вус. Сестри накривали стіл, а перед тим як скуштувати їжу, молилися: молода пара хрестилася, а сестри змовляли свою молитву. Єврейсько-дитяча республіка. Дівчата щебетали по-єврейському, Антоній слухав ту говірку, а невдовзі й сам почав підхоплювати їхні слова. Вони здавалися міцною, ідеальною родиною, самі лише діти, без першопричини.

Через кілька місяців економ, обурений такою ситуацією, надіслав листи дядькові Домініку, і той з’явився, грізний, наче грозова хмара. Коли молодий Антоній усвідомив, що зараз дістане прочуханки на очах у вагітної дружини, спакувався й рушив із Малкою до млина. Проте Козович, побоюючись пана, в якого орендував млин, квапливо, ще затемна, відправив обох до родини, що жила в Литві. Там слід Антонія й Малки загубився.

Про те, що вабить людей одне до одного, а також деякі міркування на тему переселення душ

Дедалі більше часу Молівда проводить на складі, де працює Яків. Торгівля відбувається тут або вранці, коли спека ще стерпна, або пізніми вечорами. Ввечері, через дві години після заходу сонця, замість чаю давніх клієнтів частують вином.

Молівда добре знає Османа з Чернівців. Познайомився з ним через турків, але не скаже, як саме, заприсягся мовчати. Таємниця, мовчанка, маска. Якщо глянути на цю таємницю очима Єнти, виявиться, що вони колись зустрічалися на таємних зібраннях бекташів[92]. Тепер вони лише кивають один одному при зустрічі, не перекидаючись навіть кількома словами.

Молівду також вважають тут давнім клієнтом. Найбільше враження справляє те, що він — польський граф. Молівда й сам весь час на цьому наголошує. На обличчях євреїв-співрозмовників вимальовується вираз якоїсь недовіри, а заразом — дитинного захоплення. Він кидає кілька слів турецькою та гебрайською. Його сміх глибокий, заразливий. У вересні Молівда приходить до Якова щодня. За весь той час він купив лише шпильку з бірюзою, та й ту Яків продав за смішну ціну, викликавши тим обурення Нахмана. Любить із ними сидіти й ребе Мордке, розмірковуючи на якусь тему; що дивніша тема, то краще.

Приходять якісь прибульці з Півночі, розмовляють чудною мовою. Нуссен зосереджує на них увагу і з ученого перетворюється на продавця. Це єврейські купці з Сілезії, цікавляться малахітом, опалами та бірюзою. Яків показує їм ще й перлини; продаючи товар, говорить гучно. Торговельні перемовини тривають годинами, ллється чай; молодий Гершеле приносить тістечка й шепоче Якову на вухо, що Абрагам звелів показати їм ще й килими. Купці вередують і зволікають, радяться про щось своєю мовою, впевнені, що їх ніхто не розуміє. Нуссен слухає, примруживши єдине око, а далі за ширмою, де сидить Нахман, звітує:

— Їх цікавлять лише перлини, решту вони вже мають, до того ж купили дорожче. Шкодують, що не потрапили сюди раніше.

Яків шле Гершеле по перлини до Абрагама та до інших крамниць. Коли пізно ввечері торги завершуються і день оголошено винятково вдалим, у найбільшій кімнаті дому приятелі розстеляють килим, кладуть подушки й розпочинають пізню вечерю, яка тут-таки переростає в бенкет.

— Так, народ Ізраїля пожере Левіафана! — вигукує Яків, наче піднімає тост. І кладе шмат печеного м’яса до рота, по його підборіддю стікає жир. — Туша потвори — велетенська, смачна і м’яка, наче м’ясо перепілок, наче найвишуканіша риба. Народ споживатиме Левіафана, аж доки вгамує свій тисячолітній голод.

Усі, пережовуючи, сміються і жартують.

— Білі скатертини лопотітимуть на вітрі, а кості ми кидатимемо під стіл собакам, — додає під ніс Молівда.

Нахман, розігрітий добрим вином із Яковового погреба, звертається до Молівди:

— Якщо дивитися на світ як на місце добра, то зло стає винятком, хибою, відсутністю, ніщо не тримається купи. Але якщо припустити, що сам світ — це зло, а добро є винятком, усе стає на свої місця. Чому ми не хочемо бачити очевидного?

Молівда підхоплює цю тему.

— У мене в селі вважають, що світ розділений надвоє, що в ньому панують дві сили — добро і зло…

— Що то за «твоє село»? — перебиває його Нахман, жуючи. Молівда лише нетерпляче махає рукою і продовжує:

— …Немає такої людини, яка не бажала б зла іншій людині, такої держави, яка не раділа б поразці іншої держави, такого купця, який не тішився б, якби інший купець пішов із торбами… Дайте мені того, хто все це створив! Хто напартачив, покажіть його!

— Молівдо, вгамуйся, — заспокоює його Нахман. — Ось, поїж. А то лише п’єш.

Всі починають говорити навперебій — здається, Молівда підлив оливи у вогонь. Молівда відриває шматок перепічки і вмочає його в олію з травами.

— І як воно там у вас? — наважується запитати Нахман. — Покажи якось, як ви живете.

— Не знаю, — мнеться Молівда; його очі вже каламутні від вина. — Хіба заприсягнешся не зрадити таємниці.

Нахман рішуче киває головою: як же інакше? Молівда доливає вина — воно таке темне, що на вустах залишає фіолетовий слід.

— У нас воно просто, — починає Молівда, вже трохи плутаючись у словах. — Все є горизонтальним. Є світло, і є темрява. Темрява нападає на світло, а Бог сотворив людей, аби вони боронили світло.

Нахман відсуває тарілку і підводить погляд на Молівду. Той дивиться просто в його темні, глибокі очі, застільний гамір відходить кудись удалечінь, а Нахман тихим голосом розповідає про чотири великі парадокси, що їх потрібно розв’язати, якщо хочеш бути людиною мислячою.

— По-перше, Бог, аби створити скінченний світ, мусив себе обмежити. А проте є нескінченна частка Бога, що не має жодного стосунку до сотворіння. Хіба ж не так? — питає Нахман Молівду, аби переконатися, що він розуміє цю мову.

Молівда киває, тож Нахман веде далі. Якщо прийняти, що ідея сотворіння світу була однією з нескінченної множини ідей у нескінченному божественному розумі, то вона, радше за все, — дрібна й неважлива. Можливо, Бог навіть і не помітив, що створив щось. Нахман знов уважно вивчає реакцію Молівди. Той переводить подих.

— По-друге, — продовжує Нахман, — світ як плід безкінечно малої частки божистого розуму, здається, Йому геть байдужий, Він ним майже не цікавиться; нам, людям, ця байдужість може здаватися ледь не ворожістю.

Молівда одним ковтком допиває вино й гучно ставить келих на стіл.

— По-третє, — не вгаває Нахман, — в Абсолюту, який є безконечно досконалим, не було жодного приводу творити світ. Отже, та Його частка, яка спричинила появу видимого, вочевидь, перехитрувала решту і далі обводить її круг пальця, а ми втягнуті в усе те крутійство. Розумієш? Ми — наче на війні. Нарешті, по-четверте: позаяк Абсолют мусив обмежити себе, щоб постав скінченний світ, видиме сотворіння для нього — наче вигнання. Щоби створити світ, усемогутній Бог мусив стати слабким і безвольним, як жінка.

Вони втомлено замовкають. Галас бенкету повертається. Чути голос Якова, який розповідає масні анекдоти. Потім геть п’яний Молівда довго поплескує Нахмана по плечах, аж доки не стає об’єктом дурних жартів. Нарешті схиляє йому голову на плече й бурмоче кудись у рукав:

— Я це знаю.

Після цього Молівда зникає на кілька днів, потім знову з’являється на день чи два. Ночує в Якова.

Ввечері Гершеле насипає гарячого попелу до тандиру — глиняної печі, викопаної в землі. Вони підсувають до нього ноги; м’яке, приємне тепло піднімається вгору жилами й розігріває тіло.

— Він — цибуклі? — питає Молівда Нахмана, дивлячись на Гершеле. Так турки називають тих, що сотворені Богом водночас у чоловічій та жіночій подобі.

Нахман знизує плечима.

— Він — добрий хлопець. Дуже вірний. Яків його обожнює.

Невдовзі — немовби вирішивши, що його щирість зобов’язує Молівду відповісти тим самим, — питає:

— А правду кажуть, що ти — бекташ?

— Так кажуть?

— І що ти був на службі в султана?.. — Нахман якусь секунду вагається. — Шпигуном.

Молівда дивиться на свої руки, складені на колінах.

— Ти, Нахмане, й сам розумієш: з ними добре бути на короткій нозі. То я так і роблю.

Молівда замовкає, а згодом додає:

— Та й шпигунство — не таке вже й погане ремесло. Аби лише йшло на добру справу. І це тобі теж відомо.

— Відомо. Молівдо, чого тобі від нас треба?

— Нічого. Ти мені подобаєшся, а Яковом я захоплююсь.

— У тебе, Молівдо, великий розум, а ти його забиваєш усіляким мотлохом.

— То ми ж у цьому схожі.

Нахман лише недовірливо киває головою.

За кілька днів перед виїздом Нахмана до Польщі Молівда запрошує їх до себе. Приїжджає по них верхи і котить за собою якусь чудну бричку, на яку сідають Нуссен, Нахман і всі решта. Яків і Молівда їдуть попереду кіньми. Дорога займає чотири години: путівець вузький і складний, їхати доводиться під гору.

Яків у хорошому гуморі, цілу дорогу співає своїм красивим сильним голосом. Починає з урочистих пісень давньою мовою, а закінчує єврейськими співанками, які на весіллях виконує бархан, заводіяка, аби розвеселити гостей:

Що таке життя,

якщо не танець на кістках?

Насамкінець співає сороміцьких пісеньок про першу шлюбну ніч. Потужний голос Якова відлунює між скель. Молівда їде на півкроку позаду нього і раптом усвідомлює, чим цей дивний чоловік так вабить до себе людей. В усьому, що він робить, він цілковито щирий. Яків — наче та казкова криниця: що ти в неї не гукнеш, почуєш завжди ту саму відповідь.

Оповідка Якова про перстень

Вони роблять привал у затінку олив, милуючись краєвидом Крайови. Яким же маленьким зараз здається це місто — наче носовичок. Нахман сідає біля Якова і тулить до себе його голову, ніби граючись. Яків підхоплює цю гру, і певний час вони вовтузяться, мов цуценята. «Дітиська», — думає про них Молівда.

Під час таких привалів потрібна якась розповідь. Навіть якщо її вже всі чули. Гершеле, трохи насуплений, вимагає історію про перстень. Якова двічі просити не потрібно, і він починає:

— Був колись один чоловік. І був у нього незвичайний перстень, який передавали з покоління в покоління. Тому, хто носив цей перстень, в усьому щастило, але добробут не закривав йому очі на інших, і він був щедрий і помічний. Добрі люди володіли тим перснем і передавали його своїм дітям.

І якось в одній родині народилося одразу троє синів. Росли вони у братній любові, всім ділячись і один одному допомагаючи. Але батьки вже сушили собі голову, що ж робити, коли вони виростуть і одного з них доведеться обдарувати перснем. Довго радилися ночами, аж якось мати запропонувала таке рішення: потрібно віднести перстень до найкращого ювеліра і попросити його виготовити ще два такі самі. Ювелір мусить зробити так, щоб персні були однаковісінькими і щоб неможливо було визначити, який з них був першовзірцем. Шукали вони такого майстра довго, аж доки знайшли одного, надзвичайно вмілого, якому таки вдалося впоратися із завданням. Коли батьки прийшли по персні, він перемішав їх, і неможливо було розпізнати, де оригінал, а де копії. Навіть сам ювелір уже не зміг їх розрізнити.

Коли хлопці досягли повноліття, відбулася пишна урочистість, під час якої батьки вручили синам персні. Хлопцям це було не до вподоби, але вони не подавали знаку, щоб не засмучувати батьків. Кожен у душі був переконаний, що саме він отримав справжній перстень, і позирав на братів підозріливо. Після смерті батьків усі троє пішли до судді, щоб він раз і назавше розвіяв сумніви. Але навіть мудрий суддя не зміг нічим зарадити й лише сказав братам: «Кажуть, що та коштовність робить людину доброю до Бога і людей. А позаяк це не схоже на жодного з вас, мабуть, справжній перстень загубився. Тому живіть так, наче то саме ваш перстень — правдивий, а життя покаже, так це чи ні».

Такими, як оці три персні, є три релігії. І хто народився в одній з них, має взяти дві інші, наче дві сандалії, і в них іти до спасіння.

Молівда знає цю оповідь. Нещодавно чув її від одного мусульманина, з яким вів торгові справи. Його ж натомість дуже вразила молитва Нахмана — він якось підслухав, як той, співаючи, молиться гебрайською. Молівда не був певен, що все добре запам’ятав, але те, що запам’ятав, переклав собі польською і тепер, подумки пригадуючи ту молитву, насолоджується словами й ритмом, наче смакує якісь ласощі.

Лопоче крильми і здіймається вгору

Душа моя, скалка Господня.

Дарма що не чайка, не яструб, не ворон, —

Манить її неба безодня.

Її не утопиш у злі і спокусі,

В незрілого серця марноті,

У мурах її не замкнеш, у задусі,

В людській сліпоті і гризоті.

Бо мури розвалить і виб’ється вгору,

Її не зупинить зла мова.

Їй байдуже до велелюдного хору,

За яким ми не чуємо слова.

Безмежна і повна, літає в висотах,

З людської гордині глузує.

Убогістю зве вона всякі пишноти

І слово, що мовлене всує.

Тож б’є вона крилами й рветься до світла,

Якому немає наймення.

Вона, наче квітка, із нього розквітла,

Здолавши оману ученням.

Дозволь мені, Отче, ув істиннім слові

Свій біль, немов звіра, закути

І зерна знайти у щоденній полові,

Твою велемудрість збагнути.

Солодкий смак напівзабутої мови вмить наповнює його душу нестерпною тугою.

Рештки. Що ми бачили в Молівдиних богомилів

Попри величезне бажання, я не зможу описати всього, бо ж усі речі так тісно пов’язані між собою, що досить торкнутися кінчиком пера якоїсь однієї, як одразу ж виринає наступна, і вже за мить переді мною розливається справжнє море. Хіба ж його загатять береги мого аркуша чи тонка лінія, яку залишає на папері перо? Хіба можливо описати все, чого сподобилася душа моя в цьому житті, до того ж в одній книжці?

Абулафія, якого я завзято студіював, каже, що людська душа є часточкою великого космічного потоку, що протікає крізь усе сотворіння. Все це — один рух, одна сила, але коли в матеріальному тілі народжується людина, коли приходить у світ поодинока людська істота, її душа відділяється від велетенського цілого, інакше людина не змогла б жити; вона втонула б у Єдиному, збожеволіла б умить. Тому така душа живе   з а п е ч а т а н о ю, себто на ній поставлені печаті, що не дозволяють їй розчинитися в потоці, а дають змогу існувати у скінченному, обмеженому світі матерії.

Нам слід вміти зберігати рівновагу. Якщо душа буде надто ласою, надто пожадливою, у неї проникне забагато форм, що відокремлять її від божественного струменя.

Бо ж сказано: «Хто переповнений самим собою, у тому немає місця для Бога».

Село Молівди складалося з кільканадцяти невеликих ошатних будинків, зведених із каменю й критих сланцем. Між будинками проходили стежки, обкладені камінцями. Будинки були розкидані довкола втоптаного лужка, посеред якого протікав струмок, вільно тут розливаючись. Вище на струмку була дерев’яна конструкція — вона, мабуть, наче колесо млина, надавала руху машинам, призначеним молоти зерно. Позаду будинків тяглися городи й садки, пишні, доглянуті; здалеку жовтіли зрілі гарбузи.

На вже сухій о цій порі року траві вибілювали великі прямокутники полотна. Здавалося, ніби село причепурили святковими білими комірцями. А втім, це село здавалося якимось незвичним — я швидко збагнув, що тут немає галасливої птиці, як у будь-якому селі. Ніде не порпалися в землі кури, не похитувалися на своїх незграбних ногах качки, не ґелґотіли повсякчас гуси, не сичали на перехожих гусаки.

Наша поява спричинила справжній переполох: першими до нас вибігли діти, що завжди насторожі. Збентежені присутністю чужих, вони тулилися до Молівди, немов були його дітьми, а він до них говорив якоюсь шорсткою невідомою нам мовою. Відтак звідкись з’явилися чоловіки — бородаті, присадкуваті, в лляних сорочках, м’якої вдачі. І лише згодом за ними, сміючись, прибігли жінки. Усі були в білому лляному одязі, що його, вочевидь, самі й ткали, бо на лугах довкола села всюди були розкладені свіжі тканини, аби вибілювалися на сонці.

Молівда вивантажив мішки з крамом, купленим у місті. Звелів селянам привітати гостей, що вони охоче й зробили, оточивши нас колом і проспівавши якусь коротку радісну пісню. На знак привітання тут торкалися рукою серця, а потім вуст. Ці селяни просто-таки захопили мене і виглядом, і поведінкою, хоч «селяни» — слово, привезене з Поділля, — здавалося, стосувалося якоїсь іншої породи людей. Не таких, як ці — спокійні й задоволені. І, радше за все, ситі.

Ми стояли, здивовані й розгублені, і навіть Яків, якого ніщо не могло збити з пантелику, здавалося, на мить забув, хто він і де. Таким несподіваним потоком вилилася на нас ця теплота. І те, що ми євреї, здається, зовсім їх не бентежило. Радше навпаки, вони так приязно поставилися до нас саме тому, що ми були чужими. Один лише Осман, здається, нічому не дивувався і все розпитував Молівду, звідки вони тут беруть те чи се, як розподіляють роботу, який прибуток дає вирощування овочів і ткацтво. Але Молівда відповідав якось невпевнено, аж доки виявилося, що найкраще тут усе може пояснити жінка, яку називали Матір’ю, хоч вона не здавалася старою.

Нас завели до просторого приміщення, де молодь — дівчата і хлопці — прислуговувала нам за обідом. Їжа була простою і смачною: старий мед, сушені фрукти, олія та паста з баклажанів, яку слід було накладати на коржі, печені просто на гарячому камені. До того — джерельна вода.

Молівда поводився достойно і спокійно. І хоч ставилися тут до нього з повагою, та все ж не як до пана. Всі зверталися до нього «брате», і він казав їм у відповідь «брате» та «сестро». То була наче велика родина. Коли ми наситились, до нас прийшла жінка, вся в білому, — та, що її називали Матір’ю. Видно було, що Молівда дуже її шанує, бо тільки-но вона зібралася йти, він встав. Ми піднялися слідом за ним, і нас відвели до кімнат на нічліг. Усе було скромним і чистим, сон мій був глибокий і спокійний, а втомився я так, що з руки моєї випало перо. І не записав я, скажімо, того, що в моїй кімнаті була лише постіль на дерев’яній підлозі й під стелею почепили палицю, на якій я міг повісити своє вбрання.

Наступного дня ми з Яковом лише дивувалися, як мудро Молівда собі тут усе влаштував.

Довкола нього — дванадцятеро братів і дванадцять сестер. Саме вони керують селом, чоловіки й жінки на рівних правах. Якщо потрібно щось вирішити, вони збираються на майдані біля ставка і голосують підняттям руки. Усі хати та все добро — криниці, коні, вози — належать усім, і якщо комусь щось потрібно, він немов бере це в оренду, позичає, а згодом, зробивши роботу, повертає. Дітей тут небагато, бо в них зачаття дітей — це гріх, а ті, що є, вважаються спільними, і їх доглядають кілька старших жінок, доки молоді працюють у полі чи біля дому. Ми бачили, як вони білять хати, додаючи до вапна якийсь барвник, від якого стіни ставали блакитними. Дітям не кажуть, хто їхні тати, і татам теж. Це могло б спричиняти нерівність, протегування своїх нащадків. А оскільки жінки це знають, вони грають тут важливу роль, ні в чому не поступаються чоловікам. Помітно, що жінки тут якісь інакші — спокійні, мудрі, завбачливі. Усі грошові справи господарства веде жінка, вона пише, читає й рахує — дуже вчена. Молівда звертається до неї шанобливо.

Ми всі міркували, яка тут роль Молівди: чи він тут керує, чи допомагає, чи прислуговує тій жінці, чи, може, навпаки. Але він нас висміяв: ми, мовляв, на все дивимось по-старому, примітивно: всюди мусить бути драбина, на якій один стоїть над іншим і всіляко його визискує. Один важливий, інший — не дуже. А вони ось тут, у цьому селі під Крайовою, все організували інакше. Тут усі рівні. Кожен має право жити, радіти, їсти і працювати. Кожен може піти, коли того забажає. І що, хтось пішов? — допитувалися ми. Бувало, але зрідка. Куди звідси йти?

І все ж нас не полишало відчуття, що саме Молівда разом із тією жінкою з лагідною усмішкою всім тут керує. Ми потай роздумували, чи вона, бува, не його дружина, але Молівда швидко розвіяв наші сумніви: вона — його сестра, як і кожна жінка тут. «Ти з ними спиш?» — запитав Яків ні сіло ні впало. Молівда лише знизав плечима й показав нам великі доглянуті овочеві городи, де врожай збирають двічі на рік, і сказав, що саме з цього й живе громада — з дарів сонця, адже якщо поглянути на світ його очима, то все в ньому — від сонця, світла, задурно і для всіх.

Обідали ми за довгими столами, де сиділи всі. Перед трапезою громада прочитала молитву мовою, якої я ніяк не міг упізнати.

М’яса не їли, вживали лише рослинну їжу, зрідка сири — якщо отримали від когось у дар. Яйцями гидували так само, як м’ясом. З-поміж овочів не споживали бобів, бо вірили, що в них можуть перебувати ненароджені душі: вони чекають своєї черги у стручку, наче коштовності в дорогій скриньці. З цим ми були згідні: деякі рослини містять у собі більше світла, ніж інші, найбільше його в огірку, а також у баклажані та різних ґатунках динь.

Вірили в переселення душ, як і ми. Молівда казав, що колись ця віра була повсюдною, аж доки її не винищило християнство. Шанували планети й називали їх володарями.

Одна річ вразила нас найбільше, хоч ми з Яковом того намагалися не показувати. Їхня віра була дуже схожою на нашу. Скажімо, вони вірили у святі слова, що їх промовляли під час ініціацій, і то були наче слова навспак — безсоромні. Кожен, хто проходив обряд, мусив вислухати оповідь, що порушувала всіляку пристойність, і походило це з їхніх прадавніх звичаїв, з язичницьких містерій, присвячених стародавній богині Баубо чи свавільному грецькому богові Бахусові. Імена цих богів я вперше чув, Молівда вимовив їх швидко і наче сором’язливо, але я встиг записати.

Після обіду ми пішли на десерт до будиночка Молівди. Той почастував нас традиційною турецькою баклавою, а до того подали трохи вина власного виробництва — я бачив невеличкий виноградник за городами.

— Як ви молитеся? — запитав його Яків.

— Простіше не буває, — відповів Молівда. — Бо це молитва серця: «Господи, Ісусе Христе, змилуйся наді мною». Нічого особливого робити не треба. Бог тебе чує.

Подружжя — це гріх. Так нам сказали. Саме в цьому полягає гріх Адама і Єви, бо людей має поєднувати дух, як це є в природі, а не мертвий закон. Якщо люди єднаються духом, стають духовними братами і сестрами, то можуть сполучатися фізично, і діти від цих зв’язків є даром. Ті, що народжені в подружжі, є «дітьми мертвого закону».

Ввечері вони стали колом і почали танцювати довкола жінки, що була незайманою. Спочатку вона мала на собі білий плащ, після священного акту переодяглась у червоне, а насамкінець, коли всі, виснажені шаленим танком довкола неї, падали від утоми, накинула на себе чорний плащ.

Усе це здалося нам дивовижно знайомим; повертаючись до Крайови, до Яковової крамниці, ми говорили навперебій, а згодом, уночі, ще довго не могли заснути.

Через кілька днів ми удвох із Нуссеном вирушили до Польщі, аби звідти привезти товар, а туди — новини. Цілу дорогу в наших головах крутилися образи з Молівдиного села. Поки ми переїжджали Дністер, Нуссен усе мріяв заснувати такі села і в нас на Поділлі. Мені ж найбільше сподобалося, що там байдуже, хто ти — мати чи батько, донька чи син, жінка чи чоловік. Між нами нема особливої різниці. Всі ми — лише форми, яких набуває світло, коли на мить торкається матерії.

12

Про паломництво Якова до гробу Натана з Ґази

Той, хто поводиться так легковажно, як Яків, подорожуючи до гробу Натана-пророка, мабуть, божевільний або святий, — пише Абрагам своєму брату Тові. — Моя торгівля зазнає збитків, відколи я взяв на роботу Твого зятя. Стільки розмов і людей у моїй крамниці не було ще ніколи, але зиску з того мало. Твій зять не годиться до торгівлі, але кажу це без докору, адже знаю, які Ти на нього покладаєш сподівання. Яків — чоловік неспокійний і бентежний. Він — бунтар, а не мудрець. Зненацька все покинув і обурився, що я так мало заплатив йому за роботу. Тож заплатив собі сам, забравши кілька цінних речей, список яких додаю до цього листа. Сподіваюся, Ти переконаєш його, аби він повернув мені відповідну суму. Він та його свита вигадали собі податися до гробу Натана з Ґази, хай буде благословенне його ім’я. І хоч мета ця гідна похвали, рушили вони ні сіло ні впало, кинувши все напризволяще, а проте таки встигли перед від’їздом одних образити, а в інших позичити гроші. Тут уже немає для нього місця. Втім, підозрюю, що повертатися сюди він не збирається.

Глибоко вірю, що Ти знав, що чиниш, віддаючи Хану заміж за таку людину. Вірю у Твої мудрість та розважливість, що виходять поза звичайне людське розуміння. Скажу лише, що тепер, коли Яків поїхав, я відчуваю велике полегшення. Твій зять не годиться на купця. Взагалі, до багатьох речей він не годиться.

Про те, як Нахман вирушає слідом за Яковом

Врешті-решт на початку літа, залагодивши всі справи в Польщі, позбиравши листи й накупивши трохи товару, Нахман та Нуссен рушають на південь. Дорога біжить у бік Дністра, полями; подорожні їдуть, залиті яскравим сонцем, небо здається безмежним. Нахманові вже остогиділи той подільський бруд, ті провінційність, заздрість і глупота, він сумує за інжиром просто з дерева, за ароматом кофію, а найбільше — за Яковом. Ісохарові він везе подарунки від Шора, для ребе Мордке придбав бурштинові краплі із самого Ґданська — ліки, що загоять його зболілі суглоби.

Береги річки геть висохли, і їх укриває брунатна суха трава, яка під людськими стопами та кінськими копитами розсипається на порох. Нахман стоїть на березі й дивиться на той бік — на південь. Раптом чує шарудіння в заростях поблизу; звідти виходить біло-чорна сучка з набубнявілими пипками, худа і брудна. Слідом за нею викочуються цуценята. Сучка байдуже проходить повз нерухому людину, але одне з цуценят зауважує чужу присутність і здивовано зупиняється. Певний час людина і тварина міряють одне одного поглядом. Цуценя дивиться допитливо й довірливо, аж зненацька, ніби збагнувши, що стоїть віч-на-віч із найбільшим ворогом, кидається за матір’ю. Нахманові здається, що це поганий знак.

Увечері вони переправляються через Дністер. Біля ріки селяни розклали багаття, по воді пливуть вінки із запаленими свічками. Всюди чутно хихотіння, перегукування. Неподалік берега у воді стоять дівчата в закочених вище колін довгих білих сорочках. У них розпущене волосся, а на головах — вінки. Мовчки дивляться на них, євреїв на конях. Нахманові здається, що то не дівчата, а русалки, які ночами виринають із глибин і затягують у воду випадкових подорожніх. Раптом одна з них нахиляється і починає бризкати на них водою, інші, регочучи, приєднуються до неї, тож чоловікам доводиться пришпорити коней.

Що далі вони заїжджають углиб турецьких земель, то частішими й барвистішими стають чутки про якогось «святого мужа». Певний час вони намагаються на ті чутки не зважати, але надто довго ігнорувати їх не виходить. У заїздах, де мандрівники-євреї зазвичай переказують один одному різні почуті дорогою плітки, вони дізнаються дедалі більше подробиць. Кажуть, «святий муж» із великим товариством зараз перебуває в Софії і творить чудеса. Багато хто вважає його шарлатаном. Дехто описує його як старого єврея з Туреччини, інші — як молодика з Бухареста, тож одразу й не збагнеш, що всі ці люди говорять про Якова. Нахмана й Нуссена все це обурює, вони не сплять цілу ніч, намагаючись збагнути, що трапилося, поки їх не було. І замість радості — хіба ж не цього вони прагнули? — їх охоплює страх. А коли стає лячно, найкращими ліками є скринька з письмовим приладдям. Нахман відчиняє її під час кожного спочинку і занотовує все, що кажуть про Якова, і пише він так:

В одному селі Яків цілий день перестрибував на коні небезпечний глибокий яр. Кінь, утомлений, уже опирався, не хотів стрибати, та Яків його силував. Поступово довкола них зібралося ціле село, прибула й турецька сторожа — перевірити, що то за збіговисько і чи тут часом не назріває бунт проти султана.

Або:

Яків підійшов до одного багато вбраного купця, засунув руку йому до кишені, вийняв звідти щось схоже на змію й, вимахуючи нею, почав кричати над головами людей. Зчинився страшенний балаган, жіночий вереск наполохав коней турецької сторожі, а Яків вибухнув таким реготом, що аж хапався за живіт і качався в піску. Тоді засоромлена юрба побачила, що то ніяка не змія, а дерев’яне намисто.

Або ще таке:

У якійсь сільській синагозі Яків піднявся на біму[93], і коли мали читати закони Мойсеєві, схопив підставку для книги і почав нею розмахувати, погрожуючи всіх повбивати. Люди, маючи його за божевільного, від якого всього можна чекати, повтікали.

Чи таке:

Якось дорогою на Якова напав розбійник. Яків лише гукнув у небо, і тієї ж миті небо затягли грозові хмари, гримнув такий грім, що розбійники зі страху порозбігалися.

Нижче дрібними літерами Нахман дописує:

Ми помчали до Софії, але там його вже не застали. Розпитували про нього наших, і всі навперебій розповідали, що він тут виробляв, аж доки вирушив врешті з усім товариством до Салонік. Тепер він подорожує на возі, як цадик, на чолі валки, а позаду — інші вози, вершники й піші мандрівники, цілий мурашник на шляху, курява над головами. І де вони не зупинялися б, усі зацікавлено питали, що то за птиця подорожує, а коли їм пояснювали, вони негайно кидали свої справи, витирали руки об халат і приєднувалися до каравану. Хоча б із чистої цікавості. Отаке нам розповідали. І ще описували, якими дорідними були ті коні, якими міцними — вози. Сотні людей, кажуть, рушили за Яковом.

Але мені здається, що я те товариство знаю як облуплене. Злидарі й голодранці, що не можуть собі ніде знайти місця. Хворі, каліки, що сподіваються на якесь невеличке чудо, але більше, ніж чуда, шукають скандалів і бійок. Підлітки, що втекли від суворого батька, купці, що розтринькали й змарнували все, що мали, а тепер, розгублені й люті, прагнуть відплати; всілякі безумці та втікачі з власних родин, яким остогидла щоденна рутина. А ще жінки — жебрачки та повії, що сподіваються заробити в такому великому товаристві; якісь самотні, всіма покинуті вдови з дітьми на руках. Є й християни — волоцюги, галайди без певного заняття. Увесь цей набрід сунув за Яковом, і якби їх запитати, чого вони тут шукають, ледве чи вони змогли б відповісти.

У Скоп’є я просив нашого пророка Натана біля його гробу, просив подумки, навіть не ворушачи вустами, аби ми якнайшвидше з нашим Яковом зустрілися. І навідували мене самовпевнені, безсоромно горді думки про те, що Яків так божеволіє саме тому, що мене нема поруч. І досить мені його віднайти, щоб він заспокоївся, перестав так уперто наслідувати Першого, хай буде благословенним його ім’я. Увесь цей рейвах — то знак, що я йому потрібен.

До Салонік Нахман та Нуссен дісталися другого дня місяця елула 5514 року, тобто 20 вересня 1754-го, і відразу, попри смертельну втому, взялися шукати Якова. Стояла гаряча ніч, мури пашіли жаром, повітря холонуло знехотя, піддаючись легким повівам вітру десь із гір, що приносили запахи трав, дерев і листя. У місті все було висохле, гаряче. Десь пахнули помаранчі — налиті соком, такі, що якраз їсти, але ще трошки, і вони стануть перестиглими, смердючими.

Нахман побачив його першим біля бет-мідрашу, де завжди дискутували місцеві євреї. Дискутанти вже розходилися, було пізно, Яків про щось жваво розповідав, оточений чоловіками. Серед одягнених на грецький манір юнаків Нахман помітив малого Гершеле. Підійшов ближче, і хоч не чув, про що була розмова, його тілом пробіг дрож. Хтозна-чому, бо ніч була спекотна. Нахман занотував:

Лише тепер я зрозумів, як за ним тужив. Лише тепер я позбувся того мандрівного поспіху, тієї гарячки, яка не полишала мене останніми місяцями.

«Що він каже?» — запитав я чоловіка, що стояв поруч.

«Каже, що Шабтай не був Месією, себто втіленим Богом, а звичайним собі пророком, який лише мав провістити свого наступника».

«Він має рацію, — втрутився ще один чоловік. — Якби в нього була божиста природа, то він змінив би світ невпізнанно. А так що змінилося?»

Я не став сперечатися.

Він стояв у юрбі. Схудлий, змарнілий. З борідкою. З’явилося в ньому й дещо нове: він став ще запальнішим, ще впевненішим у собі. Хто призвідця цієї зміни? Хто йому допоміг, доки мене не було?

Коли я ось так дивився, як він рухається, слухав, як він говорить, то подумав собі: добре воно, що його слова є розрадою для інших. І ще здавалося мені, що в його серці є якась цілість, що допомагає знайти шлях і мету. Іноді досить було на нього лише дивитися. Ось що так вабило до нього людей.

Немає на світі більшої втіхи, ніж усвідомлювати, що є хтось, хто знає насправді. Бо ж ми, звичайні люди, лише вагаємось.

Не раз у колі своєї родини на Поділлі я думав про нього. І сумував за ним, особливо перед сном, коли думки мандрують собі куди хочуть і дати їм лад несила. Це було сумно, бо поруч лежала моя дружина, якій я приділяв не надто багато уваги. Наші діти народжувалися слабкими й відразу помирали. Але думав я тоді не про те. Мені здавалося, ніби обличчя Якова ставало моїм, я засинав із Якововим обличчям замість свого. А ось зараз воно ніби стало живцем перед моїми очима.

Тому ввечері, коли ми нарешті сіли всі разом — Яків, ребе Мордке, Ісохар, Нуссен, малий Гершеле і я, — мене залила хвиля щастя, а позаяк вина було вдосталь, я впився ним, але було це так, наче я дитина, безборонна і готова на все, що готує мені доля. Але що б не трапилося, я буду поруч із Яковом.

Про те, як Яків міряється силами з Антихристом

У Салоніках живе наступник і син Другого, себто Барухії. На нього кажуть Коньо.

У нього тут чимало послідовників, багато хто вважає його святим мужем, у якому живе душа Барухії. Вони довго намагаються з ним побачитися. Якби він поблагословив Якова та втаємничив його в науки батька, це довело б Яковову обраність. Нахман несе листи від Ісохара та ребе Мордке до високого, схожого на білу вежу будинку без вікон у центрі міста. Кажуть, усередині будівлі є гарний сад із фонтаном та павами, але зовні він нагадує фортецю. Білі стіни — гладенькі, наче збудовані зі слизького граніту. До того ж будинок стережуть вартові, які одного разу вже подерли Нахманові одяг, коли той надто зухвало домагався аудієнції.

Яків, вочевидь, зворушений цією втратою (Нахманів каптан був новенький, щойно куплений на ринку за грубі гроші), велить товаришам залишити його біля цієї неприступної вежі, а самим сховатися в гаю. Далі спирається об стіну й починає співати — на весь голос, якимось ослячим криком затягує пісню давньою мовою сефардів. Доспівавши, переходить до іншої стіни й там починає її знову. І так — біля кожної з чотирьох стін.

— Махшава се ін фуе еста… — фальшиво верещить він, кривлячись, звиваючи тіло і прибираючи дивних поз. Це, певна річ, привертає увагу роззяв, які ледь стримують сміх, забачивши його; збирається цілий натовп.

І тоді вгорі відчиняється маленьке віконечко, крізь яке визирає голова самого Коньо. Він гукає щось униз мовою ладино, Яків йому відповідає, і так вони розмовляють якусь хвилину. Нахман запитально дивиться на Ісохара, який розуміє ту старовинну говірку іспанських євреїв.

— Він домагається зустрічі, — пояснює Ісохар.

Віконечко затріснули.

Яків співає під вежею до вечора, аж доки остаточно хрипне.

Нічого неможливо вдіяти. Коньо недосяжний, і прибульці з Польщі його не цікавлять. Навіть коли з ними мудрий Яків, який співав під його вікнами. Бо Якова вже так називають. Мудрий Яків.

А треба сказати, що в той час Салоніки аж кишать усілякими магами й чудотворцями, на кожному розі навчає якийсь самозваний месія чи чорнокнижник. Багато говорять про якогось єврея, що вважає себе Месією-Антихристом, і ходять чутки, що досить до нього заговорити, і вже стаєш його послідовником.

Яків хоче в цьому пересвідчитися. Йому кортить стати з такою людиною на герць. Він розводиться про цей намір кілька днів, аж доки довкола нього збирається цілий гурт із дрібних гендлярів, студентів, лахмітників і шевців, які позачиняли свої майстерні, аби лиш побачити щось незвичайне. Увесь галасливий гурт іде містом і знаходить того чоловіка разом з його свитою в саду, де він навчає. Той Месія — кремезний статний чолов’яга зі смаглявою шкірою, з непокритою головою та волоссям, збитим у довгі тугі пасма. На ньому — біла одіж, яка, контрастуючи з темним обличчям, неначе світиться. Яків сідає перед ним зі своєю усмішечкою, яка з’являється на вустах, коли він задумує щось хитре. Яків питає його в лоб, хто він такий. Той спокійно відповідає, що він — Месія.

— То дай же якийсь знак, — каже до нього Яків, обвівши поглядом зібраних.

Той встає і хоче йти геть, але Яків не з таких. Він рушає слідом за ним і не вгаває:

— Дай знак. Перенеси цей шматок фонтану ближче до муру. Ти ж Месія, тобі це завиграшки.

— Йди геть, — каже той, — я не хочу з тобою розмовляти.

Але Яків не дає йому спокою. Той повертається до Якова і починає шепотіти якісь закляття. Тоді Яків хапає його за ті пасма волосся; приятелі відразу стають на його захист. Нарешті — стусан, і Яків падає просто в пилюку.

Ввечері вони розповідають усім, що Яків боровся з Антихристом, як отой біблійний Яків — із ангелом.

Нахман після довгої розлуки ходить тепер за Яковом слід у слід, занедбавши і торгівлю, і науки. Фінансові справи завмерли, привезений з Польщі товар припадає порохом. За деякі Яковові вчинки йому соромно, деякі здаються йому неприйнятними. Яків вештається містом, шукаючи нагоди встрягти в бійку чи суперечку. Вибирає собі, скажімо, якогось ученого єврея, ставить йому хитромудре запитання і так веде розмову, що той мусить відповісти — і починається диспут. Не встигає такий учений отямитися, як вони вже вдвох із Яковом сидять у турецькій кав’ярні і п’ють кофій, Яків частує співрозмовника люлькою, і тому якось незручно відмовитися, хоч і шабат! Коли ж справа доходить до оплати — а вірянин єврей-бо не може носити при собі гроші в шабат, — Яків знімає з голови того тюрбан, щоб заставити в борг. І бідолаха всім на сміх мусить вертатися додому простоволосий. Словом, виробляє Яків таке, що його всі починають побоюватися. Навіть свої.

Нахман не може змиритися з такими приниженнями — хай навіть їх жертвою є найгірший ворог. Яків же цілком задоволений собою:

— Бояться, отже, шанують. Так воно є.

Невдовзі всі в Салоніках уже впізнають Якова, і ребе Мордке з Ісохаром вирішують звільнити його від необхідності займатися торгівлею. Та й їм самим час присвятити себе науці.

— Дороби все, що розпочав, але нових справ не починай, — каже ребе Мордке здивованому Нахманові.

— Як це? — питає Нахман. — А жити ми з чого будемо? Що їсти?

— Житимемо з милостині, — відповідає ребе Мордке простодушно.

— Але ж досі робота не заважала науці, — все не погоджується Нахман.

— Відтепер заважатиме.

Як виглядає руах га-кодеш, коли дух вступає в людину

руах га-кодеш[94]

У місяці кіслеві 5515 року, тобто в листопаді 1754-го, вустами Нахмана Яків оголошує, що збирається відкрити власний бет-мідраш, свою школу. Одразу знаходиться натовп охочих. До того ж — що геть неймовірно — першим учнем стає рабі Мордехай, тобто ребе Мордке. Його урочисто вводять досередини, і достойна постать ребе привертає до себе погляди всіх присутніх — його тут цінують і шанують. Якщо вже він повірив Яковові, то, мабуть, той — таки справді особливий. Через кілька днів Яків приводить до своєї школи Нахмана й Нуссена. Нахман дещо збентежений. На ньому — нове грецьке вбрання, яке він купив собі за гроші, виручені від продажу подільського воску.

Ще через кільканадцять днів приходить звістка, що Хана в Нікополі народила донечку і, як було домовлено з Яковом, їй дали ім’я Авача — Єва. Нещодавно був знак: Нуссенова ослиця привела на світ близнюків: хоч сама вона сіра, одне осля, самка, було біле як сніг, а друге, самець, — темної масті, що нагадувала кофій. Яків тішиться. Вже кілька днів він ходить незвично серйозний і всім розповідає, що того самого дня, коли в нього народилася донька, він сам народив школу.

Потім трапляється щось дивне. Те, чого давно чекали, що вважали неминучим. Нелегко це описати, хоч це подія, в якій все на своєму місці й на все є відповідне слово… Може, хай краще про це розповість свідок, який однаково все записує.

Невдовзі мене розбудив Нуссен зі словами, що з Яковом діється щось дивне. Він мав звичку ночами допізна читати. Зазвичай ішов до сну останнім. Нуссен побудив усіх, хто спав тієї ночі у нас в мідраші, і вони, заспані й налякані, зійшлися в Якововій кімнаті, де горіло кілька лампад. Ребе Мордехай був уже тут. Яків стояв посередині серед розкиданих меблів, напівоголений, шаровари ледве трималися на його худих стегнах, шкіра лисніла від поту; обличчя його було бліде, погляд якийсь дивний, наче скляний. Усім його тілом пробігав трем, наче в лихоманці. Ми отак стояли й дивилися, чекаючи, що буде далі, і ніхто не наважувався його торкнутися. Мордехай почав молитися якимось плаксивим, надто драматичним голосом. Мені передався той трепет. Усі стривожено дивилися на те, що відбувалося на їхніх очах, а відбувалося одне: дух сходив між нас. Завіса між засвіттям і нашим світом ледь відхилилася, час наче втрачав цноту, дух пробивався до нас, як таран. Повітря в душній кімнатці було аж густе від нашого поту, а до того додався якийсь інший дух — неначе запах сирого м’яса чи крові. Мені стало млосно, потім волосся на всьому тілі наїжачилося; я помітив, як горбок на Якововому причинному місці росте, як випинається тканина шароварів. Нарешті він скрикнув і впав навколішки, опустивши голову. Невдовзі тихо, хрипко промовив: «Мостро Сіньйор абасхаро». «Наш Господь сходить», — повторив нашою мовою ребе Мордке.

Отак Яків і стояв у цій чудній позі, схилений; по його плечах і спині стікав піт, до обличчя прилипло мокре волосся. Його тіло раз по раз здригалося, немов від поривів холодного протягу. Невдовзі він непритомно впав на підлогу.

Так виглядає руах ra-кодеш, коли дух вступає в людину. Це схоже на хворобу, липку й невиліковну, наче безпричинна слабість. Дехто може розчаруватися. Бо ж більшість людей гадають, що це — урочиста, піднесена мить. А воно більше нагадує самобичування чи пологи.

Доки Яків стояв навколішках, прибитий до землі неначе болісним спазмом, Нахман помітив над нам світіння і вказав на нього пальцем — то була пляма слабкого холодного сяйва, нерівний німб. Побачивши те світло, присутні впали на коліна, а над ними поволі, наче у воді, кружляло щось схоже на іскристу металеву стружку.

Звістка про це швидко обійшла місто, і біля будинку, де мешкав Яків, з’юрмилися люди. До того ж у Якова почалися видіння.

Нахман ретельно їх записував:

Він наче плив у повітрі якимись покоями, а по обидва боки від нього були дві красиві панни. У тих покоях було багато жінок і чоловіків, у деяких приміщеннях розташувалися мідраші, і він добре чув, про що там говорять, усе розумів до останнього слова. Покоїв тих було безліч, а в останньому він побачив Першого — Шабтая, хай буде благословенне його ім’я. Одягнений той був у франкістське вбрання, як і ми, а довкола нього юрмилося багато учнів. І сказав Перший Яковові: «Чи ти — той Мудрий Яків? Чув я, що ти — сильний і маєш хоробре серце. Це добре, бо я дійшов ось сюди і далі йти не маю сил. Багато мужів перед нами примірялися до цього тягаря, та не впоралися. Чи готовий ти?»

І вказав Перший Якову на прірву, що виглядала як чорні морські води. На протилежному її березі здіймалася до неба гора. І крикнув Яків: «Хай діється те, що має діятися! Я піду!»

Люди в Салоніках передають оповідь про це видіння з уст в уста, іноді докидаючи якісь подробиці. Чутка шириться містом, наче новина про прибуття кораблів з незвичайним товаром. Ще більше людей приходить послухати Якова, його школа тріщить по швах. На вулицях люди пропускають його з побожною шаною. Сміливіші простягають руку, щоб торкнутися його шат. Його вже почали називати хахамом, тобто мудрецем, хоч сам він через це сердиться і твердить, що він — людина проста. Навіть старші, що знаються на стародавній кабалі, після Яковового видіння визнають його велич. Сідають навпочіпки в затінку і дискутують, а наймудріші шукають у тому всьому знаків від давніх пророків.

Якову сняться божественні палаци. Він був разом із Першим. Бачив ті самі двері. Йшов тим самим шляхом.

Кожен день починається оповіддю про Яковові сни. Учні чекають, доки він прокинеться, стежать за кожним його порухом. Яків не має права встати чи чого-небудь торкнутися, доки не перекаже — ось так, просто зі сну — всі звістки з потойбічного просторого світу, залитого сяйвом.

Приходять до них також учні Коньо, сина Барухії, який не хотів їх прийняти, і слухають Якова. Ребе Мордке дуже з цього радіє. Проте більшість із них дивиться на Якова підозріливо й упереджено. Вони ставляться до нього як до конкурента, як до когось, хто побудував крамницю зі спасінням поруч із їхньою, але виставив кращі ціни. Питають голосно й зухвало: «Хто цей приблуда?»

Більшість із тих, хто приходить до Якова, — то євреї з Польщі, які мають у Салоніках якісь справи чи застрягли тут, розтринькавши гроші. За чим їх упізнати? Це просто, вони впадають в очі. Нахман одразу їх помічає, навіть якщо вони носять грецький чи турецький одяг і швидко крокують людними вуличками. Він бачить у них себе, як у дзеркалі: ті самі жести, та сама почасти ляклива, почасти зухвала хода. Убогіші носять вбрання сіре й непримітне, і навіть якщо хтось справив собі шаль чи добротний плащ, із-під них все одно стирчать Рогатин, Давидів, Чернівці. Навіть коли огорнув голову тюрбаном, щоб захистити її від сонця, з холоші вистромлюються Підгайці та Бучач, з кишень стирчить Львів, а пантофлі, начебто грецькі, човгають, як у Буську.

Про те, чому Салоніки не люблять Якова

Невдовзі все змінюється. Одного дня, коли Яків навчає у школі, до кімнати вриваються якісь здоровані, озброєні палицями. Накидаються на тих, що стоять найближче до дверей. Б’ють наосліп. Перепадає Нуссенові — у нього розбитий до крові ніс. На підлозі — криваві плями, стоїть вереск, гам. Учні вибігають надвір, їм страшно сюди приходити, бо таке повторюється і наступного дня. Всім відомо, що це — справа рук послідовників Коньо, сина Барухії, вони хочуть прогнати Якова, вважаючи, що лише вони можуть навчати в Салоніках. Є серед них і знайомі обличчя, раніше вони були друзями, адже і ті, й ті — правовірні, але тепер колишня дружба не має значення. У Салоніках немає місця для двох кандидатів на Месію. Тому Нуссен ставить перед мідрашем сторожу, яка стоїть там удень і вночі. І все одно хтось двічі намагався підпалити будинок. Кілька разів на Якова нападали на вулиці, але він сильний, дав відсіч. Нуссенові на ринку мало не вибили єдине око. Але — що найдивніше — проти Якова змовилися місцеві єврейки: озлоблені жінки, молоді й старі, оточили його, коли він ішов до лазні, і почали кидати в нього каміння. Потім він кульгав кілька днів, але соромився зізнатися, що то його жінки побили.

З’ясувалося також, що місцеві не хочуть із ним торгувати. Коли люди Якова входять до крамниць, купці відвертаються від них, як від чужих, ховаються між прилавками. Прибульцям стає непереливки. Аби купити їжі, вони мусять іти на далекі базари, аж у передмістя, де їх ніхто не знає. Послідовники Коньо оголошують Якову та його учням війну. Змовляються супроти них із греками, тобто купцями-християнами, і ті теж відвертають очі, тільки-но їх забачивши. Нуссенова сторожа біля бет-мідрашу не допомагає: люди Коньо виставили своїх посіпак, і ті б’ють кожного, хто хоче зайти до школи Мудрого Якова. Дуже швидко закінчуються гроші, і школу доводиться закрити.

Ще й до всього вдарила незвичайно сувора зима, —

написав згодом Нахман. У них немає грошей навіть на найдешевше паливо. Сидять, зачинившись в орендованому будинку, і бояться за своє життя. Яків кашляє.

Я не раз думав про те, як легко щастя й успіх змінюються злиднями та приниженнями.

Грошей не було, тож я назавжди запам’ятаю ту голодну й холодну зиму в Салоніках. Щоб вкинути щось до рота, ми не раз просили милостиню, як чинило тут чимало вчених мужів. Я завжди намагався просити копійчину спокійно і ґречно, але Яків мав інші методи. Якось перед святом Песах зайшли ми до одного єврея, який тримав тут касу для вбогих. Мене виставили вперед, аби я говорив: усі вважали, що мені вдається знайти красиві аргументи, та й виглядаю я як муж учений і гідний довіри. Тож я й кажу, що прибули ми із землі проклятої, де найбільші нещастя спіткали євреїв, де панують нужда й приниження і довкола — самі лише насмішки й глум, але люди там віддані Богові й повні віри… Отак я говорив, намагаючись викликати в нього жалість, але той на мене навіть не глянув.

— У нас тут повно своїх жебраків, чого ми маємо ще й чужих годувати?

Я йому на те кажу:

— У нашому краю ми не відмовляємо чужим.

Касир криво посміхнувся, вперше глянув мені в обличчя і процідив:

— То чому ви сюди приплентались зі своєї чудесної країни, якщо там так добре?

Я вже збирався пустити якусь шпильку, але Яків, що доти стояв спокійно позаду, відштовхнув мене й гаркнув на касира:

— Ти, мала гнидо! Ти ще смієш питати, чому ми покинули нашу країну?

Той аж зіщулився, злякавшись крику, а Яків нахилився до нього й продовжував:

— А чому патріарх Яків залишив свою країну й рушив до Єгипту?! Хіба ж не звідти взялося свято Песах? Якби він лишився у своєму краї, не було б у тебе свята, бевзю, а ми не просили б святкових пасок!

Касир так перелякався, що відразу дав нам кілька левів і, чемно вибачившись, провів нас до дверей.

Може, то все було й на краще: голод і нужда тієї зими зробили нас якимись зібранішими, уважнішими. Не було такої сили, яка могла б загасити вогонь Якова. Навіть у найтяжчих обставинах, які траплялися нам тієї пори, він виблискував, наче коштовний камінь. Навіть обдертий, просячи милостиню, він випромінював гідність; і кожен, хто зустрів його на своєму шляху, відчував, що перед ним — незвичайна особа. І відчуття те було змішане з ляком. Хоч воно й дивно, але в дні тієї нужди ми почали по-справжньому жити; ми наче вдяглися в той холод і недоїдання. А Яків отакий нужденний і змерзлий викликав співчуття, але заразом і ще більшу повагу, ніж задоволений собою заможний хахам.

І сталося ще одне чудо: слава Якова так розійшлася Салоніками, що врешті-решт з’явилися самі правовірні послідовники Коньо й намагалися його підкупити. Хотіли йому дати чимало грошей, аби той пристав до них або ж забрався з міста.

— І ось тепер ви приходите?! — крикнув їм Яків із гіркотою. — Поцілуйте мене в зад. Запізно.

Ворожість містян до Якова стала врешті такою нестерпною, що він вже й не спав удома. Сталося це після того, як він у своєму ліжку постелив на ніч одному грекові, який все ще хотів торгувати з нами камінням. Сам ліг спати в кухні — принаймні так він усіх запевняв. Але я добре знаю, що пішов він до однієї вдови, яка не раз задовольняла його фінансові й тілесні потреби. Тим часом хтось вдерся до будинку і зарізав того грека, що спав, укритий рядном. Убивця розчинився, як тінь.

Цей випадок так перелякав Якова, що він на певний час переїхав із Салонік у Ларису, а ми вдавали, ніби він у себе. І не встиг він повернутися, як першої ж ночі на нього знову влаштували засідку.

Відтоді Яків щоночі спав в іншому місці, зрештою ми всі почали побоюватися за своє життя та здоров’я. Вихід залишався один: покинути це місто на волю лукавого і переїхати до Смирни. Найгіршим було те, що все зло йшло від своїх. Тепер уже й Яків, розчарований, почав ними гордувати. Казав, що вони розбещені й манірні і єдиним, що лишилося їм від наук Барухії, був потяг до содомії.

Рештки. Про Яковову салоніцьку присягу і як він скидає шкіру

Коли ми вже остаточно вирішили забиратися з Салонік і почали збиратися в дорогу, Яків несподівано захворів. Його тіло зненацька вкрилося виразками, шкіра злазила кривавими клаптями, і він завивав від болю. Що ж то могла бути за така раптова й важка болячка? Першим, що спадало всім на гадку, було прокляття. Та й сам Яків так вважав. Ті люди Коньо, мабуть, звернулися до якогось чаклуна, зрештою, й між ними було кілька незгірших.

Ребе Мордке спершу сам прикладав компреси й обкладав Якова амулетами, які власноруч виготовляв, бурмочучи заклинання. Давав йому курити люльку з темною живицею, бо її дим угамовував біль. Зрештою, неспроможний зарадити стражданням свого коханого Якова, покликав одну жінку, стару і з тремтливими руками, яку вважали найкращою знахаркою в цих місцях. Казали, що вона відьма, дуже відома, з тих салоніцьких відьом, які вже багато віків живуть тут під містом і вміють зникати. Вона змастила Яковові рани смердючою рідиною, яка щипала й пекла так, що крики Якова, мабуть, чули в цілому місті. Промовляла над ледь притомним від болю Яковом якісь закляття чудною мовою, якої ніхто не розумів. Поплескала його по сідницях, як хлопця, і відмовилася брати плату, сказавши, що то ніяка не хвороба: Яків просто скидає шкіру, як змія.

Ми недовірливо перезирнулися, а ребе Мордке розплакався, як дитина.

— Скидає шкіру, як змія! — вигукнув він, здіймаючи руки до неба. — Господи наш, дякую Тобі повік-віку!

А потім смикав усіх за рукави й повторював збуджено: «Змій-спаситель, змій-нахаш. Хіба ж це не доказ божественної місії Якова?» Його темні вологі від сліз очі блищали, відбиваючи пломінці лампад. Я змочував бандажі в теплому виварі з трав, як звеліла стара, щоб прикладати їх до запечених ран. Страшними були не так ті рани, хоч вони й завдавали справжнього, нестерпного болю, як їхня причина. Хто міг таке заподіяти? — думав я з гнівом і гіркотою. Але тепер бачив, що Яковові ніхто не здатний завдати справжнього удару. Коли дух сходить на людину, все в її тілі перемінюється. Навіть свою шкіру людина лишає в минулому й одягається в нову. Про таке ми говорили між собою цілу ніч перед від’їздом.

Ми сиділи з Нуссеном навпочіпки під деревами й чекали на якесь диво. Небо на сході рожевіло, почали співати птахи, потім до їхнього хору додався спів муедзина. Коли з-за обрію виринуло сонце, будиночки з пласкими дахами вдяглися у вологі довгі тіні і прокинулися всі на світі запахи: апельсинового цвіту, диму, попелу, вчорашнього гнилого сміття, що лежало на вулиці. І ладану, й ослячого лайна. Я відчув, як мене переповнює невимовне щастя: ось він — чудесний знак, що кожного дня світ народжується наново і дає нам новий шанс тіккуну. Він віддається нам у руки довірливо, наче велетенська полохлива тварина, скалічена, залежна від нашої волі. І ми маємо запрягти її в наш тяжкий віз.

«То що, після Якова на підлозі залишиться прозора стара шкіра?» — збуджено запитав Гершеле, а я встав і у сяйві ранкового сонця під спів муедзина почав танцювати.

Того дня Яків прокинувся злим і змученим. Звелів пакувати все наше вбоге добро, а оскільки грошей на корабель у нас не було, ми вирушили на віслюках уздовж берега на схід.

Коли дорогою до Адріанополя ми отаборилися біля моря, Яків аж сичав від болю. Я прикладав йому компреси, але користі з того було мало. Тоді якась випадкова жінка на віслюку, що проїжджала повз, мабуть, теж відьма, як усі жінки в Салоніках, порадила йому ввійти в море і стояти у воді, доки витримає. Яків так і зробив, але вода не хотіла його прийняти. Він бродив у ній, хвилі звалювали його з ніг, викидали його ослабле тіло на берег, він знову кидався у прибій, але здавалося, ніби море тікає від нього, і він лежав на мокрому піску. І тоді — я бачив це на власні очі — Яків підняв руки до неба й почав страшенно кричати. Кричав так, що подорожні зупинялися, рибалки, що ладнали сіті, і жінки, що продавали рибу просто з кошиків, завмерли і стривожено слухали, і навіть моряки, що якраз прибули до порту, підняли голови. Цей крик був нестерпний. Ми з Нуссеном заткнули вуха, і тоді трапилася дивна річ. Раптом море впустило Якова в себе, накотилася хвиля, і він пірнув у неї по шию, врешті зник під водою увесь, над поверхнею хвиль зблискували лише його долоні та стопи; вода крутила ним, наче тріскою. Нарешті він виплив на берег і лежав там як мертвий. Ми з Нуссеном підбігли до нього і, намочивши подоли, відтягли його далі від води. Чесно кажучи, я думав, що він захлинувся.

Після цієї купелі шкіра цілий день злазила з нього великими шматками, а з-під неї визирала нова, здорова, рожева, як у дитини.

За два дні Яків одужав, і коли ми дісталися до Смирни, був молодий, красивий і осяйний, як завжди. Таким він і постав перед дружиною.

Нахман дуже задоволений тим, що написав. Вагається, чи не згадати про їхні пригоди на морі, про те, що сталося під час плавання. Чому б ні? Їхня подорож кораблем була доволі драматична. Він вмочає перо в чорнило і тут-таки струшує краплі на пісок. Ні, про це він не писатиме. Не описуватиме того, як за невелику платню їх погодилися перевезти до Смирни на торговому кораблику. Платня була скромна, але й умови дуже погані. Не встигли вони вмоститися під палубою і випливти в море, як виявилося, що власник корабля, чи то грек, чи то італієць, в усякому разі християнин, займається аж ніяк не торгівлею, а піратством. Коли вони почали вимагати доставити їх просто до Смирни, він облаяв їх і погрожував, що руками своїх посіпак викине їх усіх у море. Нахман добре запам’ятав ту дату — 25 липня 1755 року. То був день небесного заступника того страшного власника корабля, і він палко молився йому, сповідаючись в усіх своїх гріхах (мандрівники були змушені із завмиранням серця все це вислухати). Того дня на морі розгулявся жахливий шторм. Нахман уперше переживав щось таке і поступово почав усвідомлювати, що тут йому й кінець. Він прив’язав себе до щогли, щоб його не змили скажені хвилі, і голосно бідкався. Потім у паніці схопив плащ Якова, аби під ним сховатися. Яків не мав жодного страху і спершу намагався його заспокоїти, а коли побачив, що це даремно, почав собі кпити з бідолашного Нахмана. Вони трималися за тонкі щогли, а коли ті поламалися під ударами хвиль, хапалися за все, що потрапило під руку. Вода була гіршою, ніж грабіжник: повимивала трофеї з трюмів і забрала одного моряка, який був п’яний і ледве стояв на ногах. Смерть того чоловіка позбавила Нахмана залишків самовладання. Він бурмотів слова молитви, і сльози, солоні, як морська вода, заливали йому очі.

Якова явно веселив Нахманів переляк, бо тепер, після сповіді пірата, він звелів сповідатися йому і, що найгірше, давати Богові різні обітниці. А він, Нахман, від великого страху в сльозах пообіцяв ніколи більше не торкатися ні вина, ні оковитої, ніколи не курити люльку.

— Присягаюся, присягаюся! — кричав він, заплющивши очі, надто переляканий, щоб міркувати раціонально. Яків же лише тішився й реготав серед гуркоту хвиль, як демон.

— І завжди за мною лайно прибиратимеш!

— Присягаюся, присягаюся!

— І зад мені підтиратимеш! — перекрикував бурю Яків.

— І зад Якову підтиратиму! Присягаюся, присягаюся! — відповідав Нахман, так, що й інші, чуючи це, починали реготати і кепкувати з рабина. Це поступово відвернуло їхню увагу від шторму, який минув, наче поганий сон.

Нахман досі відчуває сором через той епізод. До самої Смирни не озивається й словом до Якова, хоч той обіймає його по-дружньому і поплескує по плечах. Непросто пробачити комусь жарт з чужого нещастя. Але — чудна річ — Нахман відчуває якусь дивну приємність, якусь тінь невисловленої насолоди, легкий біль, коли Яковова рука стискає його потилицю.

Серед усіх присяг, до яких Яків, сміючись, змусив Нахмана, була й та, що він ніколи його не покине.

Рештки. Про переставляння трикутників

У Смирні все здалося нам знайомим, наче нас не було тут лише десь тиждень.

Яків із Ханою та маленькою дівчинкою, яка в них нещодавно народилася, винайняли невеликий будинок у провулку. Хана, якій допоміг зібратись батько, прибрала дім так гарно, що туди було приємно приходити. Хоч вона, за турецьким звичаєм, зникала з дитиною в жіночій частині дому, коли приходили гості, я наче відчував її погляд спиною.

Ісохар, почувши, що на Якова зійшов святий дух, почав поводитися цілком інакше, ніж раніше. Тепер він ставився до мене з особливою повагою, адже я був Якововим свідком і голосом. Ми щодня збиралися на довгі розмови, й Ісохар дедалі палкіше переконував нас вивчати науку про Трійцю.

Від цієї забороненої ідеї нас проймав трем, і невідомо, чи вона була такою ж неприйнятною для всякого правовірного єврея, як ми самі, чи такою потужною, що нам здавалося, ніби в ній міститься сила не менша, ніж у чотирьох гебрайських літерах Божого імені.

Ісохар креслив на розсипаному піску трикутники і позначав їхні кути згідно з тим, що було сказано в Зогарі, а потім — із тим, що казав Шабтай Цві, хай буде благословенне його ім’я. Хтось міг би подумати, що ми — діти, які бавляться малюнками.

У світі духу існує Бог Істини, а у світі матерії — ув’язнена Шехіна; десь наче «під ними», у нижньому куті трикутника, перебуває Бог-Творець, причина божественних іскор. Коли приходить Месія, він усуває Першу Причину, і трикутник немов перевертається з ніг на голову: тепер Бог Істини опиняється вгорі, а під ним — Шехіна та її посудина, Месія.

Я мало що з того розумів.

«Так, так, так», — повторював Ісохар, який останнім часом сильно постарів, неначе крокував швидше, ніж інші, десь далеко, на чолі походу. Ще він без кінця показував нам дві перехрещені лінії, що творять хрест, і тлумачив, що вони — почетвірна множинність, печать світу. Малював перетин двох ліній і трошки їх нахиляв.

«Що це нагадує?» — питав він нас.

Яків одразу розгадав таємницю хреста.

«Це — алеф. Хрест є алефом».

Потай, коли залишався сам, я підносив долоню до чола й торкався шкіри, кажучи: «Бог Авраама, Ісаака та Якова». Я лише звикав до цієї думки.

Однієї весняної ночі у Смирні, задушливої від пахощів квітучих помаранчів, Ісохар відкрив нам ще одну таємницю.

Існує один Бог у чотирьох особах, а четверта — то свята Мати.

Через певний час, у відповідь на мої нетерплячі листи, до Смирни прибув торговий караван із Поділля, а з ним — Еліша Шор із синами Натаном та Саломоном. Якова, ребе Мордке та Ісохара я переконував, що то божественна сила скеровує до нас тих, кого ми найбільше потребуємо, насправді ж було інакше. То я написав до ребе Шора ще з Салонік, описавши в листі руах га-кодеш Якова і все, що тоді відбулося. Щиро кажучи, я не сподівався, що той літній чоловік осідлає коней, запряже вози й вирушить у таку далеку подорож. Відомо, що Шори завжди вміли поєднувати дух і вигоду, тож поки брати продавали й купували товари, старий Шор дискутував із нами. Поступово в тих наших розмовах народжувався образ днів, які мали настати з нашою поміччю. Шор знайшов підтримку в особі ребе Мордке, який вже давно час від часу на це натякав, покликаючись на свої дивні сни. Але Шорам ішлося не про сни.

Чи знав Яків, до чого ми його готували? Він важко занедужав і мало не помер, а коли гарячка минула, сказав, що мав сон. Снився йому якийсь чоловік з білою бородою, який сказав йому: «Підеш на північ і багатьох людей поведеш там у нову віру».

Мудрий Яків заперечив: «Як же мені йти до Польщі, якщо я мови польської не розумію, та й справи мої всі тут, у турецькому краї, в мене молода дружина, і донька в мене щойно народилася, вона не захоче їхати зі мною…» Так боронився Яків перед нами і власним сном, а ми сиділи за столом, така собі врочиста четвірка: Ісохар, Еліша Шор, ребе Мордке і я.

«Знаєш, що той чоловік, якого ти бачив уві сні, — то сам пророк Ілля? — сказав йому ребе Мордке. — Коли тобі буде важко, він ітиме попереду тебе. Поїдеш першим, а Хана згодом до тебе приєднається. Ти будеш у Польщі королем і спасителем».

«Я буду з тобою», — додав я, Нахман із Буська.

Про зустріч із Якововим батьком у Романі, а також про старосту та злодія

у Романі[95]

З початком жовтня 1755 року ми вирушили на північ — два вози і кілька вершників. Ми точно не здавалися тими, ким були: посланцями великої справи. Виглядали як звичайні купці, що сновигають туди-сюди, як мурашки. Дорогою до Чернівців ми прибули до Романя, щоб відвідати Яковового батька, самотнього вдівця. Яків зупинився на в’їзді до міста й переодягся у своє найкраще вбрання. Навіщо, не знаю.

Єгуда Лейб Бухбіндер жив у невеликій хаті з однією кімнатою, тісною й задимленою. Навіть коней не було куди поставити, тож вони чекали надворі цілу ніч. Нас було троє: Яків, Нуссен і я. Караван Шора набагато раніше за нас вирушив до Польщі.

Єгуда Лейб був високого зросту, але худий і зморшкуватий. Коли ми з’явилися на порозі, на його обличчі вималювався вираз незадоволення й розчарування. Його густі кущуваті брови майже затуляли очі, до того ж він мав звичку дивитися спідлоба. Яків аж сяяв, чекаючи зустрічі з батьком, але привіталися вони майже незворушно. Здається, батько більше зрадів Нуссенові, якого добре знав, ніж синові. Ми привезли смачної їжі: чимало сиру, дзбани з вином, глечик оливок, усе — найвищого ґатунку, придбане дорогою. Яків грошей не пошкодував. Але Єгуду це все не зворушило, він і далі чимось журився, ховав погляд.

Щось найшло і на Якова: ще недавно він так тішився, а тепер похнюпився, принишк. Так воно буває, що батьки нагадують нам те, чого ми в собі найбільше не любимо, їхнє старіння здається нам дзеркалом наших гріхів. Але, можливо, це щось більше: хтозна, чи душі батьків і дітей не є насправді ворожими одні одним і чи не зустрічаються вони в житті лише задля того, аби ту ворожість подолати? Коли так, це не завжди вдається.

«Усім тут сниться той самий сон, — почав Єгуда Лейб. — Сниться, що до якогось сусіднього міста вже прийшов Месія, але що то за місто і як зветься Месія, ніхто не може пригадати. Мені теж снився той сон, і назва міста була якоюсь знайомою. Інші розповідають те саме й навіть постять цілими днями, аби в наступному сні дізнатися, як називається те місто».

Ми пили вино, заїдали оливками, і я — оскільки язик у мене найкраще підвішений — розповідав про наші пригоди. Розповідав, як ось тут розповідаю, доки помітив, що старий Бухбіндер мене зовсім не слухає. Той мовчав, роззирався по власній хаті, де не було геть нічого, на чому могло б зупинитися око. Нарешті Нуссен прямо його запитав:

— Я тебе, Лейбе, не розумію. Ми приїхали з великого світу, такі речі тобі розповідаємо, а тобі хоч би що. Слухаєш одним вухом, нічого не питаєш. Ти взагалі здоровий?

— А яка мені користь із твоїх розповідей про ярмарок у небі? — відповів Лейб. — Що я з того знання матиму? Скільки ще житиму отак, сам, у хворобі й журбі? Розкажи краще, що Бог для нас вчинить.

Потім додав:

— Я вже не вірю, що щось зміниться. Ніхто не знає назви того містечка. Мені здалося, вона звучить якось… Самбір, Самполь…

Ми з Яковом вийшли з хати, внизу шуміла річка. Яків сказав, що всі будинки, в яких жила їхня родина, були саме такими: стояли над водою, і щовечора на берег виходили гуси, він добре це пам’ятає з дитинства. Якимось дивом вони завжди оселялися біля рік, таких, як ця, — розлитих між пагорбами, мілких, прозорих, з покрученим руслом. У воду можна було забігати з розгону, розкидаючи міріади крапель; біля берега, де вода повимивала пісок, добре було вчитися плавати — по-собачому, туди-сюди. І раптом Якову пригадалося, як викликався верховодити в дитячій грі і йому потрібен був злодій. Злодієм вибрали одного хлопчика, прив’язали його до дерева і розпеченим у вогні прутом припікали, щоб той зізнався, де сховав коней. Той благав їх припинити: це ж гра, ніяких коней нема. Але біль став таким нестерпним, що малий мало не знепритомнів, а далі крикнув, що сховав коней там-то і там-то. І лише тоді Яків його відпустив.

Я не знав, що сказати після такої історії. «Потім, коли батько про все довідався, відшмагав мене різкою», — додав Яків, справивши тим часом малу нужду на трухлявий батьків паркан.

«І добре зробив», — відказав я, все ще приголомшений тією жорстокою історією. Вино вдарило мені в голову, і я вже збирався вертатися до хати, але Яків раптом схопив мене за рукав і притягнув до себе.

Казав, що я маю завжди його слухатися, і якщо він призначить мене злодієм, я буду злодієм. А якщо накаже мені верховодити, я маю верховодити. Він говорив мені це просто в обличчя, винний дух бив з його вуст. Я злякався його потемнілих від гніву очей і не наважився заперечити. Коли ми повернулися до кімнати, обоє літніх чоловіків плакали. Сльози стікали по їхніх щоках і губилися в бородах.

— Що ти сказав би, Єгудо, якби твій син вирушив до Польщі нести науку? — запитав я старого на прощання.

— Хай Бог його від такого боронить.

— А чому ж то?

Він знизав плечима.

— Вб’ють його. Як не одні, то другі. Вони лише чекають, поки хтось такий з’явиться.

Через два дні в Чернівцях з Яковом знову стався руах га-кодеш у присутності багатьох вірних. Вдруге впав на землю, а потім цілий день не говорив нічого, крім невиразного «з-з-з-з». Коли ми прислухалися, почули щось дуже схоже на «Маасе Зар, Маасе Зар», тобто «Чужий Вчинок». Яків тремтів цілим тілом, цокотів зубами. Потім до нього почали підходити люди, він клав на них руки, і чимало зцілилося. Було серед них і кілька наших з Поділля, які перетинали кордон легально чи потай, займаючись дрібним гендлем. Сиділи біля хати й мерзнули, наче собаки, чекаючи, поки Яків вийде, щоб принаймні торкнутися його плаща. Декого з них я впізнав — як-от Шиля з Лянцкоруня. Перекинувся з ними кількома словами і відчув тугу за домом, який вже був на відстані простягнутої руки.

Було зрозуміло, що наші в Чернівцях підтримали Якова. Його легенда набула такого розголосу, що кордони для неї не становили перепони. Здається, всі вже на нього чекають, і ніхто не в силі сказати «ні».

Останньої ночі ми знов зупинилися у Яковового батька, і я нагадав йому ту історію про гру в злодія.

І тоді старий Лейб сказав:

— Будь обережний із Яковом. Справжній злодій — це він.

Про танець Якова

У селі на турецькому боці юрмляться люди, бо сторожа не впускає до Польщі. Там начебто панує пошесть. Якісь музики, вертаючись із весілля, всілися просто на колодах, що їх мають сплавляти рікою. У них є бубни, флейти та баглами, невеличкі інструменти зі струнами, по яких вони водять смичком. Один із них вчиться грати якусь сумну мелодію, повторюючи багато разів ту саму фразу.

Яків стає біля них, скидає плащ, і його висока постать починає ритмічно рухатися. Спершу притупує ногою, але швидше, ніж грає музика: Яків наче квапить його, і той врешті неохоче підхоплює його ритм. Тепер Яків вихитується на всі боки, тупотить ногами все швидше, покрикує на музик, і вони розуміють, що той дивний чоловік вимагає, аби вони також грали. Звідкись з’являється старий чоловік із сантуром, тобто турецькими цимбалами, і коли він приєднується до музик, танець перетворюється на вихор. Яків кладе руки на плечі двох випадкових перехожих, що похитуються в такт музики, і вони вже разом починають притупувати. Бубни вибивають чіткий ритм, що лине на другий берег ріки і вниз за течією. До танцю приєднуються інші: турецькі погоничі худоби, купці, подільські селяни; всі кидають на землю дорожні сакви, знімають баранячі кожухи. Танцівники чіпляються один за одного і рухаються вервечкою, яка відтак з’єднується в коло, що звужується й вигинається. Все нові й нові подорожні спиняються, зачувши той шум і розгардіяш, теж починають похитуватися в ритм і врешті-решт, ніби у відчаї, неспроможні більше чекати й готові поставити все на карту, приєднуються до танцю. Яків веде вервечку вздовж возів і здивованих коней, спершу здалеку видно його високу шапку, але коли шапка злітає з голови, вже незрозуміло, хто тут веде танець. За ним суне Нахман, екстатично, наче святий, з піднятими вгору руками, закоченими очима, блаженною усмішкою. Якийсь жебрак, хоч і кульгавий, теж починає танцювати, шкірить зуби, витріщивши очі. Жінки сміються, бачачи його, а той їх лише перекривлює. Трохи повагавшись, до танцю приєднується молодий Шломо Шор, який разом із батьком чекав на кордоні, щоб безпечно перевести Якова на той бік; поли вовняного плаща метляються довкола його худої фігури. За ним танцює одноокий Нуссен, а далі — дещо скутий Гершеле. До хороводу приєднуються діти та слуги, на них гавкає пес, то підбігаючи до ніг, що тупотять по землі, то відскакуючи набік. Якісь дівчата, що прийшли по воду, кладуть коромисла і, задираючи спідниці, дрібно тупцяють босими ногами; вони делікатні, невеличкі, не сягають Якову й до грудей. І товста селянка в дерев’яних шкарбанах, набитих соломою, і собі починає вихитуватися, і турецькі горілчані контрабандисти рушають у танець, удаючи з себе невинних. Дедалі швидше б’є бубон, дедалі швидше тупотять ноги танцівників. Яків починає крутитися, як дервіш, люди зі сміхом падають на землю, спітнілі, розчервонілі.

Так воно закінчується.

Після всього до Якова наближається вусатий турок із прикордонної сторожі.

— Ти хто? — грізно питає він турецькою. — Єврей? Мусульманин? Русин?

— Хіба не бачиш, дурню? Я — танцівник, — відповідає йому задиханий Яків, спирається руками об власні коліна й відвертається від турка, наче показуючи йому зад.

Турок хапається за шаблю, образившись за цього «дурня», але його заспокоює старий Шор, який досі сидів на возі. Притримує його руку.

— Що це за ідіот? — питає роздратований прикордонник.

Ребе Еліша Шор відповідає, що то — Божий чоловік. Туркові це нічого не каже.

— Мені здається, він просто божевільний, — знизує він плечима і йде геть.

III

КНИГА ШЛЯХУ

13

Про теплий грудень 1755 року, тобто місяць тенет 5516-го, про країну Полін та заразу в Мельниці

Група мандрівників зупиняється на березі Дністра — низькому, південному. Слабке зимове сонце кидає червоні тіні на все довкола. Грудень навдивовижу теплий, розігрітий, не такий, як зазвичай. Повітря — наче плетінка з прохолодних і теплих повівів, що пахнуть свіжою ріллею.

Перед ними — висока стрімка стіна протилежного берега, там уже тінь, сонце обійшло боком той темний мур, на який їм доведеться видряпатися.

— Полін, — каже старий Шор.

— Польща, Польща, — повторюють радісно всі, і їхні очі всміхаються, стаючи вузькими, наче шпарини. Шломо, син Шора, починає молитися й дякувати Господові, що вони щасливо гуртом дісталися сюди. Тихо промовляє слова молитви, інші приєднуються, бурмочуть неуважно, думаючи про щось інше, попускають сідла, знімають з голів просяклі потом шапки. Час поїсти й попити. Відпочити перед переправою.

Довго чекати не доводиться. Щойно западають сутінки, з’являється турок-контрабандист, знайомий, звати його Сакадже, вони не раз із ним працювали. У цілковитій темряві вони переходять убрід ріку разом із кіньми й возами. Чути лише плюскотіння води під копитами.

Згодом, уже на тому боці, група розділяється. Стрімка стіна здавалася неприступною лише здалеку. Сакадже веде їх стежиною, яка підіймається схилом цілком положисто. Обидва Шори, що мають польські папери, їдуть просто до прикордонної сторожі, а Нахман із Яковом та ще кількома мовчки чекають збоку, а відтак рушають бічними стежками.

Польська варта стоїть у селі й не впускає мандрівників із Туреччини через моровицю. З ними сваряться Шор і його син, вимахують паперами та дозволами, таким чином перетягуючи на себе увагу. Схоже, вони щедро платять сторожі, бо раптом стає тихо, і подорожні рушають далі.

У Якова турецькі документи, в яких зазначено, що він підданий султана. Та й виглядає він відповідно: у високій шапці та турецькому плащі, підбитому хутром. Лише борода відрізняє його від правдивого турка. Він навдивовижу спокійний, лише кінчик носа стирчить із волохатого коміра. Може, він спить?

Вони доїжджають до села, тихого й зовсім темного о такій порі. Ніхто їх не зупиняв, дорогою не трапилося жодного сторожа. Турок прощається з ними, ховаючи за пояс монети. Він задоволений своєю роботою, його білі зуби виблискують у широкій усмішці. Він залишає подорожніх біля невеликої корчми, заспаний орендар дуже дивується пізнім гостям і тому, що їх пропустила варта.

Яків одразу засинає, але Нахман цілу ніч крутиться на твердому ліжку, запалює свічку, шукає в постелі блощиць. Шибки в маленьких віконцях брудні, на підвіконні стоїть якесь сухе бадилля, либонь, колись то були квіти. Вранці господар, худий єврей середнього віку, із заклопотаним обличчям подає їм теплої води з покришеною мацою. Корчма виглядає небідною, але господар пояснює, що мор косить людей, страшно виходити з дому й купувати щось у заражених. Власні запаси вони вже з’їли, тож він просить їх якось самим подбати про харч. Кажучи це, тримається від них на віддалі, остерігаючись їхнього подиху і дотику.

Цей незвично теплий грудень розбудив крихітні створіння, які зазвичай о цій порі року ховаються від морозу під землею, а тепер, вчувши тепло, вони виткнулися на поверхню, щоб нищити та вбивати. Живуть вони в невловному густому тумані, у задушливій отруйній парі, що висить над селами й містечками, у тяжкому духу, що його виділяють тіла заражених, — у всьому тому, що називають моровим повітрям. Коли це повітря потрапляє до легенів, воно запалює кров, а відтак пробивається до серця — і людина вмирає.

Коли вранці прибульці виходять на вулиці містечка, яке зветься Мельниця[96], бачать просторий, майже безлюдний ринок, оброслий низькими будиночками, від якого відходять три вулиці. Панує вогка холоднеча — схоже, теплі дні вже позаду, а може, тут, на височині, панує зовсім інший клімат. У калюжах посеред болота поодинокі низькі хмари здивовано розглядають свої віддзеркалення. Майже всі крамниці зачинені; посеред ринку стоїть самотня торгова будка, на якій метляється на вітрі конопляна мотузка, схожа на петлю вішальника. Десь поскрипують двері чи віконниці, подекуди попід стінами прокрадається якась закутана постать. Мабуть, так виглядатиме світ після Страшного суду, коли не буде людей. Світ — таки неприємне, вороже місце, гадає собі Нахман, перераховуючи гроші в кишені.

— Від заражених грошей не беруть, — сказав Яків, бачачи, що Нахман збирається щось купити. Він якраз мився у крижаній воді. На його голому торсі було ще помітне сонце Півдня. — Не плати їм, — докинув він, порскаючи холодною водою на всі боки.

Нахман сміливо переступив поріг маленької єврейської крамнички, з якої саме вийшов якийсь чоловік, і зробив гірку міну. За лядою стояв сухорлявий старий, здавалося, ніби його тут поставили, аби він контактував зі світом замість молодших.

— Я хотів би вина, сиру і хліба, — сказав Нахман. — Кілька хлібин.

Старий подає хліб, не відводячи від нього погляду, здивований його чужинським одягом, хоча тут, поблизу кордону, його не мало б таке дивувати.

Коли Нахман, заплативши, йде геть, помічає краєм ока, що старий якось дивно хитається.

Не варто вірити всьому, що Нахман розповідає, а тим більше всьому, що він пише. Він схильний перебільшувати й додавати емоцій. Всюди бачить знаки, все йому здається якось пов’язаним. Йому завжди замало того, що відбувається, він хотів би, аби все мало небесний, божистий сенс. Щоб його наслідки відчувалися в майбутньому, щоб маленькі причини вели до великих зрушень. Тому Нахман часто впадає в меланхолію. Він ніколи не згадував про це?

Коли повертається до Якова, розповідає, як старий упав як мертвий, тільки-но подав йому товар, і навіть не встиг узяти грошей. Яків задоволено сміється. Нахман любить робити йому таку приємність. Любить його глибокий, дещо хрипкуватий сміх.

Про те, що бачать уважні очі всіляких шпигунів

Відколи Яків перейшов Дністер, його слідом сунуть різноманітні шпигуни. Щоправда, Єнта бачить їх краще, ніж вони — Якова. Дивиться, як на брудних столах у корчмах вони дряпають бездарні доноси і шлють їх кур’єрами до Кам’янця та Львова. Там їх переписують у канцеляріях, вони набувають гладшої форми, стають зіставленнями фактів, констатацією подій, переселяються на кращий папір, обростають печатками — і ось так, під машкарою офіційних документів, вирушають поштою до Варшави, до змучених чиновників цієї напівживої держави, до розкішного палацу папського нунція, а також — за посередництвом секретарів єврейських громад — до Вільна, Кракова, а навіть до Альтони й Амстердама. Читає їх єпископ Дембовський, мерзнучи у своєму дірявому палаці в Кам’янці, читають їх рабини львівського й сатанівського кагалів Хаїм Коген Рапапорт і Давид бен Абрагам, без кінця висилаючи один одному листи, повні недомовок, адже всю цю незручну й ганебну справу непросто описати чистими священними словами гебрайської мови. Нарешті, читають їх турецькі чиновники, аби бути в курсі того, що діється в сусідній державі, а до того ж у них свої справи з місцевими землевласниками. Всі потребують звісток.

Шпигуни — королівські, церковні та єврейські — повідомляють, що Яків дорогою завернув до Королівки, де народився і де досі живе чимало його рідні, зокрема дядько Янкель, місцевий рабин, і його син Ізраель із дружиною Соблею.

Тут, згідно з доносами, його послідовниками стає ще двадцять осіб, переважно родичі. Всі урочисто записують свої імена на аркуші, таким чином обіцяючи триматися своєї віри, не зважаючи ні на які переслідування й нічого не боячись. Зобов’язуються також перейти в іншу віру разом із Яковом, якщо виникне така потреба. Вони наче солдати, готові на все, — пафосно пише один із донощиків.

Шпигуни знають і про Єнту, що лежить у дровітні біля будинку. Про неї вони пишуть: «якась свята стара», «стара жінка, що не хоче померти», «відьма, якій триста років».

Саме до неї передусім іде Яків.

Собля веде його до дровітні, відчиняє двері й показує те, про що він просив, тільки-но прибувши. Яків стоїть приголомшений. Дровітню перетворили на врочисту світлицю, на стінах висять килими, ткані місцевими селянами, — смугасті й кольорові; такими ж килимами встелена й підлога. Посередині стоїть ложе з гарною вишиваною постіллю, вже трохи запилюженою; Собля змітає з неї рукою якісь билинки й павутиння. З-під ліжника визирає людське обличчя, поверх грудей лежать руки з білими кістлявими долонями. У Якова, ще веселого, з наготованими на язиці жартами, підкошуються ноги. Це його бабуся. Всі — Нахман і Нуссен, ребе Мордке, старий Моше з Підгайців, який також прибув, щоб привітати Якова, — нахиляються над Єнтою. Яків спершу стоїть мов закам’янілий, потім починає театрально схлипувати. До нього приєднуються інші. Собля стоїть на порозі, щоб не заходили ніякі допитливі зіваки. Люди заповнюють їхнє невелике подвір’я майже вщерть: бліді, бородаті, в хутряних шапках. Притупують на свіжому снігу.

Це — мить слави для Соблі; вона пишається, що Єнта виглядає так гарно.

Вона затріскує двері й входить усередину, щоб звернути увагу присутніх на те, як ледь помітно тремтять Єнтині повіки, як рухаються під ними очні яблука, як її очі мандрують якимись незбагненними світами.

— Вона жива, — каже Собля заспокійливо. — Ось, торкнися її. Навіть трохи тепла.

Яків слухняно торкається пальцем долоні Єнти. Швидко відсмикує руку. Собля хихоче.

Ну, і що ти, Мудрий Якове, на таке скажеш?

Не таємниця, що Собля, дружина Ізраеля, неприязно ставиться до тих, що називають себе правовірними. Бо ніякі вони не правовірні, а лише каламутять воду. Як багатьом жінкам, Яків їй неприємний. Особливо коли молиться — без тфелінів! При цьому він крутиться довкола власної осі, клацає зубами. Ярмаркові фокуси, гадає собі Собля. Яків велить їй іти до ґойської крамниці — бо вище починається ґойська частина села — по християнський хліб. Собля відмовляється. Тож хліб приносить хтось інший. Яків починає всіх ним частувати, а деякі так осміліли, що простягають руки по той хліб, чинячи святотатство. Або ж зненацька завмирає і починає дослухатися, ніби чує якісь голоси. Решті вони нечутні. Бурмоче нісенітниці якоюсь невідомою мовою: наприклад, повторює «з-з-з», тремтячи при цьому цілим тілом. Що це може означати, Собля не знає, та й ніхто не знає, але його послідовники ставляться до цього вкрай серйозно. Моше з Підгайців пояснює Ізраелеві, що це значить «Маасім Зарім, Маасім Зарім», тобто «Чужі Вчинки». Іншими словами — це те, від чого слід починати. Чужі Вчинки є дивними, на перший погляд незбагненними діями, що їх не розуміють невтаємничені, але посвячені знають іній сенс. Треба робити все те, що досі було заборонене. Звідти — той нечистий християнський хліб.

Ізраель думає про це цілий вечір. Якщо настала така довгождана епоха Месії, то Яків правий: закони Тори, закони цього світу, втратили силу. Тепер усе навпаки. Ізраеля лякає ця думка. Він сидить на лаві з роззявленим ротом і дивиться, яким чудним зненацька стає світ. Йому паморочиться в голові. Яків на подвір’ї обіцяє, що тих «чужих учинків» ставатиме все більше, і їх слід робити старанно, впевнено. Порушувати давній закон необхідно, лише це може пришвидшити спасіння. Ввечері Ізраель просить того ґойського хліба й жує його повільно, старанно, спокійно.

Собля ж — надзвичайно практична людина, її не цікавлять такі справи. Якби не її здоровий глузд, вони вже давно померли б з голоду, адже Ізраеля хвилюють лише такі речі, як тіккун, девекут, спасіння світу і так далі. Крім того, у нього хворі легені, і він навіть дров нарубати як слід не може. Собля наказує нагріти води, щоб запарити курчат, керує приготуванням жирного бульйону, робить свої справи, їй допомагає енергійна восьмилітня Песеле; вони схожі як дві краплі води. Собля годує ще одну дитину — Фрейну. Дитя має неймовірний апетит, тому-то Собля така худа. Решта дітей гасають по хаті.

Соблі було б цікаво глянути на дружину цього неприємного кузена, якого вона мусить приймати вдома. Кажуть, вона народила донечку. Чи приїде вона коли-небудь до Польщі, чи приєднається до свого чоловіка? Яка вона на вигляд? А якою є та родина в Нікополі? Чи правда, що Яків багатий і в нього там свій виноградник? Тоді чого він тут шукає?

Першого дня на все бракує часу. Якова безперервно оточують люди, торкаються, смикають за рукави, він звертається до присутніх із довгою промовою, повною приповідок. Яків проповідує цілковито нову релігію, до якої треба прийти через Ісава, тобто християнство, так само, як Шабтай ввійшов до Ісмаеля, себто турецької віри. Адже шлях спасіння полягає в тому, щоб вилускати з усіх цих релігій зерна осяяння і поєднати їх в одне велике Боже одкровення, Тору де-Ацілут. У цій остаточній релігії всі три віри будуть з’єднані воєдино. Дехто з присутніх, чуючи це, спльовує в сніг і йде геть.

Відтак починається застілля, після якого Яків — чи то через втому, чи через алкоголь — одразу йде спати. Ясна річ, не сам, бо в домах сабатіанців діють приписи особливої гостинності. Гріти Якова приходить молодша донька Моше, який живе за кладовищем.

Щойно розвиднілося, Яків велить відвести його на пагорб, до печер. Там каже супутникам його зачекати, а сам зникає в лісі. Знов починається те притупування в снігу. Гурт зібрався чималий, прийшли й ґої з села, питають, що тут діється. Згодом розповідатимуть усім цікавим: «Приїхав якийсь єврей учений з Туреччини, їхній святий. Високий, у турецькій шапці, носатий такий». І йдуть до нього люди з села, чекають у гаю, переконані, що він там розмовляє з підземними духами. Коли Яків повертається, вже вечоріє, а з настанням сутінків починає сніжити. Повертаються до села цілим товариством, веселі, хоч і змерзлі, задоволені, що на них уже чекає гарячий бульйон і горілка. Вранці рушають далі — на Хануку до Озерян.

Шпигуни вже добре знають, що відбувається далі: той пророк, Яків, зупиняється на два тижні в Симхи бен Хаїма й починає бачити світло над головами деяких вірних. Це — німб, у декого зеленкуватий, у декого блакитний. У Симхи та його брата є це світіння над головами. Це означає, що вони — обрані. Кожному хотілося б мати такий німб, деякі навіть його відчувають, це наче легке свербіння на тім’ї й тепло, як тоді, коли стоїш без шапки. Кажуть, той німб береться з невидимої дірки в голові, крізь яку витікає внутрішнє світло. Це та дірка так свербить. І обов’язково треба позбутися жмута, що його багато хто має у волоссі. Він закупорює світло.

«Три речі оці дивовижні для мене, і чотири, яких я не знаю» (Книга Приповістей 30:18)

Коли Яків іде селами чи містечками, за ним біжать місцеві ортодоксальні євреї й кричать: «Трійця! Трійця!» Наче то якесь прізвисько. Буває, що кидають камінням у його послідовників. Інші, яких спокусив Шабтай Цві, заборонений пророк, дивляться з цікавістю, і від них відокремлюється гуртик тих, що рушають слідом за Яковом.

Люди тут бідні й через те недовірливі, злидар не може дозволити собі вірити всім поспіль. Доки товстий схудне, бідний помре, кажуть тут. Вони воліють чудес, знаків, комет, кривавої води. Не надто розуміють, що їм каже Янкель Лейбович, якого звуть Яковом Франком. Але оскільки він ставний, красивий, одягнений на турецький штиб, то здається незвичайним і привертає зір. Увечері біля багаття Яків скаржиться Нахманові, що почувається як поважний купець, що має на продаж найкрасивішу перлину, а його тут сприймають як дрібного перекупника і не розуміють вартості перлини. Гадають, що вона фальшива.

А розповідає він людям те, чого його вчив Ісохар, те, що йому вечорами тлумачить ребе Мордке, те, про що розводиться Нахман, блискучий дискутант, але чоловік геть непримітний та позбавлений таланту переконувати. Але досить Якову розпалитися, і він починає додавати багато від себе. Особливо полюбляє ефектні порівняння і не гидує лайкою. Говорить, як простий єврей, як молочар із Чернівців, як лимар із Кам’янця, хіба що щедро приправляє свою мову турецькими словами, через що вона стає схожою на халу з родзинками.

На християнський Новий рік вони вирушають до Копичинців. Дорогою розминаються з кортежем багато прикрашених саней: то довколишні вельможі врочисто їдуть до костелу. Коні сповільнюють хід, і обидва кортежі мовчки й здивовано витріщаються один на одного. Яків — у кожусі з високим коміром, у високому фарбованому хутряному ковпаку. Наче король. Панове загорнуті в шуби, що роблять їхні фігури незграбними й присадкуватими; їхні голови прикрашають шапки, до яких пришпилені коштовні брошки та пера. Жінки, бліді, із зачервонілими на морозі носами, потопають у хутряних пледах.

У Копичинцях столи вже накрито, а правовірні з цілого села чекають перед домом Шломо та Зитлі. Переступають з ноги на ногу, притупують, бо мороз узявся не на жарт. Перемовляються. Небо рожевіє, коли сани під’їжджають до будинку. Натовп стихає і в напруженому мовчанні спостерігає, як Яків входить усередину. Той вже перед дверима зупиняється, повертається назад, підходить до Рифки, її чоловіка Шилі та їхньої маленької донечки й дивиться понад їхніми головами, неначе щось там бачить. Присутні починають тихо гомоніти, та й самим обранцям трохи незатишно. Коли Яків нарешті зникає у дверях, Рифка починає схлипувати, заходиться плачем і дівчинка, приблизно трирічна; плачуть і інші — чи то через хвилювання, чи то через холод і втому. Дехто їхав цілу ніч. Є тут і такі, що супроводжують Якова ще з Озерян, а то й з Королівки.

У домі Якова врочисто приймає Хаїм з Варшави, який має ґешефти у столиці, і тому всі його шанують. Туди також уже дійшла слава Якова. Тамтешні люди теж хочуть знати, чого чекати тепер, коли світ наближається до свого кінця. Яків аж до вечора терпляче пояснює, аж шибки в маленьких віконцях беруться парою, яка відразу перетворюється на філігранні пальми.

Того вечора ті, що зазирають крізь крихітні віконця, бачать небагато. Пломені свічок миготять і вряди-годи гаснуть. У Якова знову вступає дух — руах га-кодеш. Нічого достеменно не видно, лише якусь миготливу тінь від свічки на стіні. Чути короткий зойк якоїсь жінки.

Ввечері Шломо Шор, як здавна заведено, висилає до Яковового ложа Зитлю. Але Яків такий втомлений, що Зитля, чиста й напахчена, перевдягнена у святкову сорочку, розчарована й сердита вертається до чоловіка.

У домі Хаїмових батьків Яків навертає трьох людей. Сам Хаїм дуже до вподоби Якову, він має організаторський хист і вже наступного дня береться за роботу. Тепер вони рухаються від села до села справжнім кортежем із кільканадцяти возів і вершників, а до того ще й якихось піших, що не встигають за караваном і дістаються до мети лише пізно ввечері, змучені й голодні; ці ночують, де доведеться: у стодолі, у корчмі на підлозі. Села передають одне одному Якова, наче священну реліквію. І де б він не зупинився на нічліг, усюди збираються якісь люди, зазирають у вікна, слухають промови Якова зі сльозами зворушення на очах, хоч і не все розуміють. Зворушує їх не лише сам Яків, чиї рухи тепер стали якимись різкішими, рішучими, немов він забіг сюди лише на хвилинку, а сам думками десь далеко, там, де Авраам, Capa, Шабтай, великі мудреці, які розбирали світ на найдрібніші літерки. На додачу до всього на небі з’явилася комета, яка щовечора супроводжує Якова, наче він — її син; син тієї небесної іскри, що втрапила в наш світ. І їдуть вони через Теребовлю, Соколів, Козову, Плавучу[97], Зборів, Ганачівку та Буськ. Всі піднімають голови, дивляться в небо. Яків зцілює доторком рук, знаходяться загублені речі, загоюються виразки, вагітніють безплідні жінки, у сім’ях знову спалахує любов. Корови народжують близнюків чудної масті, а кури несуть яйця з двома, а то й трьома жовтками. Польські пани приїжджають подивитися, як той Франк, той турецький чи волоський єврей, чинить небачені чудеса й розповідає про кінець світу. Чи християни теж будуть спасенні, чи то лише єврейський кінець світу? Невідомо. Вони хочуть із ним поговорити. Говорять через перекладача — або Нахмана, або Хаїма з Варшави — і намагаються триматися зверхньо. Спершу кличуть його до екіпажа, той підходить, чемно відповідає. Каже, що він — людина проста, але при цьому дивиться на них так, що вони втрачають рештки самовпевненості. Потім губляться в натовпі, в якому їх вирізняють хіба що пишні шуби й пера на шапках.

У Буську ціле містечко висипає з хат, горять смолоскипи, вдарив сильний мороз, і свіжий сніг рипить під ногами. Яків уже тиждень гостює тут у Нахманової родини — брата Хаїма та його дружини. Малий син Нахмана Арон та його приятелі ходять слідом за Яковом, наче пажі за королем. Тут блакитні німби Яків бачить мало не над кожним. Чи не ціле містечко навертається у віру Святої Трійці, як каже сам Яків. Удень приносять хворих дітей, щоб він поклав на них долоні. Потім по нього приїжджають із Давидова, а відтак хочуть його бачити у Львові. Там він промовляє у великому залі, куди набився натовп людей, але коли він каже, що в час його другого приїзду до Польщі треба буде перейти до Ісава, себто в лоно католицизму, аби пришвидшити настання останніх часів, починають виходити, нервово пирхаючи. Львівські євреї багаті, примхливі й розбещені. Львів не так горнеться до Якова, як убогі села й містечка. Заможні й задоволені життям не поспішають до Месії, бо ж Месія — це той, кого вічно чекають. Кожен, хто прийшов, є лжемесією. Такий закон. Тож Якова перекрикують, зацитькують, коли він промовляє у львівській синагозі. Нарешті він хапає підставку під книгу і жбурляє її в натовп. Мусить тікати, бо люди напирають на нього, розгнівані, злі.

Навіть у корчмі на нього сичать, хоч Хаїм добре платить. Корчмарка, не надто ґречна, цідить крізь зуби. Тоді Яків каже їй, аби вона вийняла з кишені злотого. Та стоїть здивована.

— Звідки б він там узявся?

Яків наполягає й каже їй засунути руку до кишені — і це в присутності багатьох свідків. І корчмарка виймає звідти монету. Не надто цінну, відколи її фальшують, але все одно гроші. Дивиться на неї дещо збентежено і вже збирається йти, але Яків міцно тримає її за плече.

— Ти ж добре знаєш, звідки вона в тебе, — каже він, дивлячись кудись понад головами невеликого гуртика роззяв, який вже встиг зібратися.

— Мовчи, пане, — просить вона і виривається.

Але Яків не слухає і продовжує, задерши голову догори, аби всі присутні почули:

— Від шляхтича дістала, того, з яким учора грішила.

Люди вибухають сміхом, гадаючи, що то вигадка, але корчмарка, на диво, все підтверджує і зникає, залившись рум’янцем.

Тепер заклик Якова стає зрозумілим, виразним, наче сліди на снігу від підошов тих, що не потрапили досередини й мусять про все розпитувати в інших. Ідеться про те, щоб з’єднати воєдино три релігії: юдейську, мусульманську та християнську. Перший, Шабтай, відчинив двері в іслам, другий, Барухія, проклав дорогу до християнства. Що найбільше дратує слухачів, що викликає тупіт і крики? Те, що через віру в Назарянина треба перейти, як через ріку. І те, що Ісус був оболонкою Месії правдивого.

В обідній час ця думка здається ганебною. Після обіду про це вже можна поговорити. Під вечір вона стає прийнятною, а пізнім вечором — очевидною.

Вночі виринає ще один аспект цієї думки, який доти вислизав з уваги: що в мить хрещення перестаєш бути євреєм, принаймні для інших. Стаєш людиною, християнином. Можна купити землю, відкрити крамницю в місті, посилати дітей до різних шкіл… Від широти можливостей паморочиться в голові. Це те саме, що отримати чудесний несподіваний подарунок.

Охоронниці Володаря

Шпигуни помітили, що ще від Озерян Якова супроводжує дівчина, а згодом до неї приєдналася ще одна. Вони буцімто мають його оберігати. Одна, родом із Буська, — миловида, ясноволоса, весела, завжди ступає на півкроку позаду нього. Друга, Ґітля, — львів’янка; висока, мовчазна й гордовита, як цариця Савська. Кажуть, буцімто вона — донька Пінкаса, писаря львівської громади, але сама вона твердить, що в ній тече королівська кров, бо її дід викрав польську королівну. Вони сидять обабіч Якова, як янголи-охоронці поруч зі своїм Володарем, на їхніх плечах красиві хутра, на головах шапки, оздоблені коштовним камінням і павиним пір’ям. При боці — невеличкі турецькі мечі в піхвах із бірюзою. Яків сидить між ними, наче між колонами храму. Невдовзі та темніша, Ґітля, стає його справжнім щитом, пробивається наперед і перекриває своїм тілом доступ до нього, палицею стримує натовп. Руку про всяк випадок тримає на руків’ї меча. Дуже швидко шуба починає їй заважати, тож вона змінює її на червоний військовий кунтуш, прикрашений білим позументом. її непокірне густе темне волосся вибивається з-під хутряної військової шапки.

Яків ніде без неї не дасть собі ради, ночує з нею, як із дружиною. Вона є буцімто його хоронителькою, даною йому Богом. Вона йтиме з ним Польщею, охоронятиме його. Бо Яків боїться, він не сліпий і бачить за спинами своїх послідовників мовчазний натовп, який плює, зачувши його ім’я, а під ніс бурмоче прокльони. Нахман також це бачить, тому наказує щоночі довкола дому виставляти сторожу. Нерви Якова заспокоюють лише дзбан вина і прекрасна Ґітля. Сторожа чує крізь тонкі дерев’яні стіни хати хихотіння та любовні зойки. Нахманові це не подобається. Та й Моше, рабин із Підгайців, застерігає, що таке зухвальство зайве і лише під’юджує злі язики. Зрештою, він і сам, віднедавна вдівець, зиркає ласим оком на дівчат. Ґітля всіх нервує. Бундючиться, поглядає звисока на інших жінок. Найбільше її не терплять Хаїм із Варшави та його дружина Віттель. У Львові Яків, дарма що неохоче, розпрощався з тією ясноволосою, але Ґітлю вирішив лишити при собі. Втім, ту першу невдовзі замінила інша.

Подорож триває цілий місяць. Щоразу інше місце ночівлі, інші люди. У Давидові Яків вітається з Елішею, як із батьком. Шор стоїть у великій хутряній шапці, обабіч нього — сини. Тремтливою рукою Шор вказує на дивне світіння над головою Франка. Що довше вони на нього дивляться, то яскравішим воно стає. Присутні стають навколішки на снігу.

Коли він ночує в Рогатині у Шорів, старий Еліша просить його привселюдно:

— Покажи-но, Якове, свою силу. Ми знаємо, що ти її здобув.

Але Яків відмахується, каже, що втомлений, що час спати після довгих диспутів, і піднімається сходами нагору, до свого покою. І тоді присутні бачать, що на дубових сходинах залишився слід його стопи, наче випалений, видовбаний у дереві. Відтоді люди приходять туди дивитися на той слід у побожному мовчанні. У Рогатині також зберігають його турецьку вишивану пантофлю.

Шпигуни, вислані львівською єврейською громадою, старанно занотовують зміст нової молитви, що її привіз із собою Яків Лейбович Франк, так само, як і факт, що він обожнює каймак та турецькі солодощі з кунжуту й меду. Його товариші завжди мають їх у своєму багажі. Мова молитви — це суміш гебрайських, іспанських, арамейських і португальських слів, тому всього зрозуміти не може ніхто. Але саме через це молитва звучить таємничо. Звернена вона до якогось «Сеньйора Санто», співається в ній «Dio mio Baruchja». Випадково почуті уривки шпигуни намагаються скласти докупи, і виходить у них щось таке: «Щоб пізнали ми велич твою, Сеньйор Санто, бо Ти Бог правдивий, і Господь Світу, і Цар Світу, що був у світі тілесному, і знищив раз і назавше закон творіння, і піднявся на своє істинне місце, аби скасувати решту сотворених світів, і крім Тебе немає іншого Бога ні у висотах, ані внизу. І не введи нас ні у спокусу, ні в ганьбу, тому ми вклякаємо перед Тобою і славимо Твоє ім’я, Царю великий і сильний. Святий єси».

«Рештки» Нахмана з Буська, що їх він писав потай від Якова

Коли Бог наказав євреям вирушити в дорогу, Він уже знав кінцеву мету тієї мандрівки, але їм вона була невідома. Бог хотів, аби вони йшли назустріч провидінню. Божою справою є мета й точка виходу, а людською — нетерплячість, віра у випадковість і жага пригод. Тож коли доводилося євреям зупинитися десь на довше, вони вередували, мов діти. Коли ж наставав час знову згортати табір, їх охоплювала радість. Так є і досі. Добрий Бог творить межі кожної мандрівки, а людина наповнює їх суттю.

«Чи ми вже прибули до найгіршого з місць? Чи це Буськ?» — запитав мене Яків і вибухнув сміхом. Ми справді прибули до Буська.

Тут Якова приймали в домі мого брата Хаїма бен Леві, бо дружина моя прийняти Якова не погодилася. А оскільки була вона вагітною і небавом мала народити, я їй поступився. Вона, як і багато жінок, не приймала жодних нових наук. Мій син, єдиний, що пережив немовлячий вік, звався Ароном, і його особливо вподобав собі наш Яків. Брав його на коліна, від чого дуже раділа моя душа, і ще казав, що з хлопця виросте великий мудрець, якого ніхто не переможе у словах. Мене це тішило, хоч Яків добре знав моє становище: жодна моя дитина не переживала року. Малий Арон того вечора якось нездорово зарум’янів, і Лея дорікнула мені, що я виніс хворобливе дитя надвір, коли такий холод.

Лише раз вона пішла зі мною до Хаїма, більше не хотіла. Запитала, чи правда те, що про нас кажуть.

— А що кажуть? — спитав я.

— Ти мав стати справжнім ученим рабином, а через нього, — вона кивнула головою в бік вікна, — Бог нас покарав. Велить мені народжувати дітей, які помирають.

— А чому через нього? — знов запитав я.

— Бо ти все їздиш за ним слідом уже кілька років. Де він, там і ти.

Що я міг на це сказати? Може, вона й була права. Може, Бог відбирав у мене дітей, щоб я міг бути ближче до Якова?

Щовечора все відбувалося однаково: спершу — спільна вечеря: каша, сири, печеня, хліб, олія. За довгими столами сиділи всі: жінки, діти й підлітки, і всі, хто доклався до бенкету. Але навіть ті, що не дали й копійчини, голодними не лишалися. І тоді Яків брався оповідати свої історії з турецьких країв, часто смішні, тож більшість жінок, зачаровані його красивою мовою й гумором, позбувалися своїх упереджень. Діти ж вважали його непересічним оповідачем. Потім була спільна молитва, якої він нас навчив, а коли жінки прибирали зі столу і клали дітей спати, лишалися лише ті, що достойні були брати участь у нічних науках.

Яків завжди починав важким мовчанням. Підносив вказівний палець і водив ним перед своїм обличчям туди-сюди, а наші очі стежили за тим пальцем, позаду якого Яковове обличчя розпливалося й зникало. Тоді він вимовляв слова: «Шлоїшо сефорім ніфтухем», — що означало: «Три книги розгортаються». Западала напружена тиша, в якій майже чутно було шелестіння сторінок святих книг. Потім Яків переривав цю тишу й повчав нас: що б ви тут не почули, воно має провалитися у вас, наче в могилу. І відтепер це буде нашою релігією — мовчанка.

Він казав:

«Якщо хтось хоче здобути фортецю, він не може зробити цього самими лише словами, самим марним говорінням, а мусить піти туди з військом. Отак і ми мусимо діяти, а не балакати. Чи мало наші діди набалакалися, насліпалися над письменами? І чи допомогли їм у чомусь ті балачки? Чи щось із того вийшло? Краще бачити очима, ніж говорити словами. Не треба нам мудрагелів».

Мені завжди здавалося, що Яків, згадуючи про мудрагелів, щоразу дивився на мене. А я ж намагався запам’ятати кожне його слово, хоч записувати він мені забороняв. Тому я занотовував їх потай. Боявся, що всі присутні, які зараз так уважно слухають, усе забудуть, щойно звідси поїдуть. Я не розумів тієї заборони. Коли наступного ранку я сідав начебто рахувати, чи порядкувати кореспонденцію, чи узгоджувати терміни, завжди під аркушем мав інший, на якому записував слова Якова, ніби перекладаючи їх для себе:

«Треба йти до християнства, — казав він простим людям. — Погодитися з Ісавом. Треба йти в темряву: це ясно, як сонце! Лише в темряві нас чекає спасіння. Лише в найгіршому місці може початися месіанська місія. Увесь світ — ворог правдивого Бога, хіба ви цього не знаєте?»

«Це — тягар мовчання. Важкість пихи. Слово — то така вага, наче носиш на собі пів світу. Слід слухати мене і йти за мною. Ви мусите полишити свою мову і з кожним народом говорити його говіркою».

Чеснота полягає в тому, аби не вимовити своїми вустами жодної скверни. Чеснота — мовчати, тримати в собі все, що бачиш і чуєш. Підтримувати сталість. Так само, як Перший, Шабтай, який запросив гостей на свій шлюб, і коли вони зібралися, під шлюбним балдахіном побачили Тору як наречену, так і ми на місце Тори поставили жінку. Жінка є найбільшою таїною. Тут, у долішньому світі, вона є відповідником Тори. І ми єднатимемося з нею, спершу делікатно, порухом вуст, які вимовляють написане слово і таким чином знову, щоденно створюють світ із ніщоти. І я, Нахман Самуель бен Леві з Буська, визнаю, що є єдиний Бог у трьох особах, а Четверта особа — то Пресвята Мати.

Про таємничі ритуали в Лянцкоруні та недобре око

Цього Нахман не опише. Так, слова — це справді тягар. Сідаючи за писання, Нахман відокремлює те, що можна написати, від того, про що писати не слід. Про таке можна лише пам’ятати. Зрештою, сам Яків каже: не лишайте слідів, ви по самі вуха в таємниці, ніхто не має права знати, хто ми і що робимо. Але сам він створює багато шуму, робить дивні жести, кидає химерні фрази. Говорить загадками, так, що не одразу й збагнеш, що він має на увазі. Тому після його від’їзду люди ще довго не розходяться й пояснюють одне одному слова того Франка, чужинця. Що він сказав? Кожен це розуміє по-своєму.

Коли 26 січня вони прибувають до Лянцкоруня в супроводі двох вершників — Лейбка Абрамовича та його брата Мошка, — їх одразу ведуть до будинку Лейбка. Надворі вже зовсім темно.

Село розташувалося на стрімкому схилі над рікою. Кам’яниста дорога проходить угорі. Темрява — густа й холодна, світло в’язне в ній за кілька ліктів від свого джерела. Пахне димом від мокрих дров, у пітьмі бовваніють силуети хат. У віконцях подекуди зблискує брудно-жовте світло.

Шломо Шор і його брат Натан зустрічаються з сестрою. Хая, провидиця, живе в Лянцкоруні, відколи вони одружилися з місцевим рабином Гіршем, який торгує тут тютюном і користується великою повагою серед правовірних. Нахман, побачивши її, відчуває легкі памороки, ніби ковтнув горілки.

Вона приходить із чоловіком. Обоє стають на порозі, і Нахманові здається, що Хая прийшла з батьком — так Гірш нагадує старого Шора. Це й не дивно, вони ж двоюрідні брати. Хая погарнішала після пологів, вона худорлява й висока. На ній — криваво-червона сукня і блакитна шаль, наче на дівчині. Волосся перев’язане барвистою хусткою, що спадає на плечі. У вухах — довгі турецькі сережки.

Крізь запилюжені невеликі шибки всередину потрапляє небагато світла, тож навіть удень горить глиняний каганець із ґнотом, зануреним в олію; звідти — постійний запах кіптяви й паленого жиру. Обидві кімнати захаращені, звідкись постійно чується шкряботіння, порипування. Надворі зима, то й миші сховалися під дахом від морозів і тепер будують вертикальні міста у стінах і горизонтальні в підлогах — міста ті заплутаніші, ніж Львів і Люблін разом узяті.

У передній кімнаті над вогнищем є заглибина, крізь яку до вогню доходить повітря, але вона весь час забивається, тому піч димить, і все в хаті просочене запахом паленого.

Вони щільно зачиняють двері й затуляють вікна. Здається, ніби вони пішли спати: цілий день їхали, потомилися. Так само, як і шпигуни. Селом уже шириться незадоволений гомін: зараза сабатіанська прибула. З’являються й двоє допитливих: Ґершом Нахманович і його кузен Нафталі, той, що орендує майно в пана і через це гне кирпу. Ґершом прокрадається і нишком зазирає у вікно з нещільною завісою. В голові йому починає шуміти, він, як зачарований, не може відвести очей від шпарини у вікні; крутить головою, щоб крізь неї побачити усю сцену. При світлі однієї свічки колом сидять чоловіки, а посередині — оголена до пояса жінка. Здається, ніби її великі, повні груди світять у темряві. Той Франк ходить довкола неї, щось бурмочучи до себе.

У примітивному інтер’єрі Лейбкової хати тіло Хаї здається досконалим і прекрасним, наче взялося з іншого світу. У неї прикриті повіки, ледь розімкнені вуста, з-між яких видно кінчики зубів. На її плечах і грудях виблискують краплинки поту, груди хиляться до землі, аж хочеться їх підтримати. Хая стоїть на стільці. Єдина жінка серед багатьох чоловіків.

Першим підходить Яків. Йому доводиться ледь зіпнутися навшпиньки, щоб торкнутися губами кінчиків її грудей. Здається навіть, що він певний час тримає у вустах сосок, що спиває краплю молока. І другий — так само. За ним підходить ребе Шаєс, старий, з довгою ріденькою бородою, яка сягає йому до пояса. Його губи, рухливі, як у коня, певний час шукають Хаїн сосок наосліп — ребе Шаєс не розплющує очей. Потім підходить Шломо Шор, її брат. Робить те саме, але якось квапливо. Тоді встають зі своїх місць усі: осмілілий Лейбко Абрамович, господар; далі — його брат, Мошко; далі — ще один Шор, але вже Єгуда; за ним — Ісаак із Королівки; і кожен, навіть той, хто щойно скромно стояв біля стіни, розуміє, що його допущено до великого таїнства тієї віри, і тепер він правовірний, а люди довкола є його братами, і так уже буде завжди, аж доки спаситель знищить старий світ і відчинить двері в нові світи. Бо в тіло Гіршевої дружини ввійшла сама Тора, то вона світить крізь її шкіру.

Треба заплющити очі й ступати в темряву, бо лише в темряві видно світло. Так подумки каже собі Нахман і бере вустами сосок Хаї.

Як Ґершом упіймав відступників

Кажуть, нібито сам Яків звелів нещільно затулити вікна. Аби дещо таки можна було побачити. Підглядачі миттю біжать у село до рабина, і невдовзі збирається гурт людей, озброєних палицями.

Виявляється, Ґершом не збрехав. Вони спершу зиркають у шпару між завісами, далі вивалюють двері, і на якусь мить перед їхніми очима постає напівоголена жінка, яка намагається затулитися клаптем одягу. Попід стіни розбігаються якісь люди. Ґершом грізно кричить, хтось вистрибує крізь вікно, щоб його тут-таки схопили, декому таки вдається втекти. Решту, за винятком Хаї, зв’язують посторонками і, за наказом Ґершома, ведуть до рабина — нетверезих, наляканих. Тим часом Ґершом самовільно реквізує їхні вози, коней, книги, кожухи, а далі вирушає надвір, до пана. Ґершом не знає, що зараз запусти і в пана гості. Крім того, пан не хоче втручатися у єврейські сварки — у євреїв він позичає гроші й не знає, в чому там достеменно річ, хто в це замішаний, а хто ні. Тож кличе свого управителя Романовського, а сам насолоджується кизиловою наливкою. Двір яскраво освітлений, і навіть на вулиці чути запах печені, долинає музика і жіночий сміх. З-за спини пана цікаво визирають зарум’янілі обличчя. Управитель Романовський взуває високі чоботи, знімає зі стіни рушницю, гукає парубків, і вони всі разом рушають крізь високі сніги. У них кипить священне обурення, єврейське та християнське, викликаючи в уяві тривожні образи: діється якесь страшне святотатство, наруга всесвітня, що не знає кордонів релігій. Прибувши на місце, бачать лише змерзлих чоловіків, зв’язаних посторонками по двоє. Сидять без кожухів, тремтять на морозі. Романовський знизує плечима. Хтозна, в чому тут річ. Про всяк випадок усіх відправляють до Копичинців, під варту.

До турецької влади швидко доходить звістка про те, що тут сталося. Вже на третій день з’являється невеликий загін турецького війська і вимагає від Романовського видати їм в’язня Якова Франка, підданого Порти, що Романовський радо робить. Хай євреї з турками самі судять своїх відступників.

Кажуть, упродовж тих трьох днів, проведених у копичинецькій в’язниці, на Якова знову зійшов святий дух, руах га-кодеш. Вигукував дивні речі, про що згодом свідчили його співв’язні ребе Шаєс та Іцеле з Королівки. Кричав, що піде в християнство, і дванадцятеро братів — разом із ним. Звільнивши його, турки дали Якову коня, на якого той скочив і негайно рушив за турецький кордон, до Хотина. Шпигуни донесли рабинові Рапапортові у Львові, що перед від’їздом Яків гучно мовив гебрайською: «Королівським шляхом рушаємо!»

Про польську принцесу Ґітлю Пінкасівну

Прекрасна Ґітля — то єдина донька Пінкаса, секретаря львівського рабина Рапапорта. Дівчині трохи бракує клепки, вона завдавала батькові постійних прикрощів, тож той віддав її до своєї сестри в Буську, щоб вона подихала здоровим сільським повітрям і не впадала всім в очі.

Те, що вона красива, — теж біда, хоч зазвичай це тішить батьків. Гітля висока, струнка, з довгастим смаглявим обличчям, повними вустами й темними очима. Ходить недбало, якось чудернацько вдягається. Ціле літо гуляла вологими лугами за містом, декламувала вірші, самотньо вешталася цвинтарем, завжди з книжкою в руці. Її тітка вважає, що так воно закінчується завжди, якщо навчити дівчину читати. Батько Ґітлі необачно це зробив, і ось наслідки. Вчена жінка — то великий клопіт. Хто при здоровому розумі сидить на кладовищі? Дівчині дев’ятнадцять, їй давно час заміж, та й зиркають на неї допитливо і парубки, і старші чоловіки, але хто таку захоче? Кажуть, наче дозволяла деяким хлопцям її облапувати. То було за цвинтарем, біля дороги до лісу. Хтозна, чи там не було чогось більшого.

Мати Ґітлі померла, коли дівчинці було кілька років. Довгий час Пінкас був удівцем, але кілька років тому взяв собі нову дружину, яка терпіти не могла пасербиці. Це було взаємно. Коли мачуха народила близнюків, Гітля вперше втекла з дому. Батько знайшов її в корчмі на рогатках Львова. Молоденька дівчина підсіла до картярів і радила то одному, то другому. Але не справляла враження мандрівної шльондри. Говорила гарною польською, видно було, що вчена, добре вихована. Хотіла їхати до Кракова. Була добротно вбрана, у найкращу сукню, і поводилася так, ніби на когось чекала. Корчмар гадав, що то якась велика пані, яка втрапила в халепу. Розповідала, що вона правнучка польського короля і батько знайшов її в кошику, вимощеному лебединим пухом, а лебідка годувала її своїм молоком. Слухачі більше сміялися з того лебединого молока, ніж із кошика. Батько ввірвався до корчми і привселюдно вліпив їй ляпас. Потім силою посадив її на підводу й повіз у бік Львова. Бідолашний Пінкас досі чує регіт і сороміцькі жартики відвідувачів тієї корчми. Тому вирішив якнайшвидше видати доньку заміж. За першого, хто їі захоче, поки вона — як він сподівався — незаймана. Винайняв найкращих свах, і одразу знайшлися охочі з Озерян і Чорткова. І тоді Ґітля почала ходити на сіно з хлопцями, до того ж так, аби всі це бачили. Робила це навмисно, щоб відвернути шлюб. І вдалося: обидва кандидати на чоловіка щезли з обрію. І той, що з Озерян, і той, що з Чорткова, — чутки ширяться швидко. Тепер вона жила в окремій прибудові, наче прокажена.

Але взимку того фатального року Ґітлі пощастило чи, може, навпаки, не пощастило: на шляху з’явився караван саней, і прибульці зупинилися на ніч у містечку. Тітка Ґітлі, у якої саме гостювала ще й Ґітлина мачуха з двома близнюками, вічно голодними й патлатими, наче Ісав, зачинила цілу свою родину в хаті, замкнула віконниці й звеліла всім молитися, аби голоси тих безбожників, чого доброго, не сягнули їхніх невинних вух.

Ґітля, попри спротив тітки й мачухи, накинула на себе гуцульський кептарик, що його отримала від батька, і вийшла на сніг. Брела снігом до дому рудого Нахмана, де зупинився Володар. Чекала надворі разом з іншими, видихаючи, як усі, хмаринки пари, що затуляли обличчя, і притупуючи на холоді. Нарешті Володар на ймення Яків вийшов зі свитою. Вона схопила його за руку й поцілувала. Яків вирвав руку, але Ґітля розпустила своє красиве густе волосся й сказала те, що завжди: «Я — польська принцеса, онука польського короля».

Присутні вибухнули сміхом, але на Якова це справило враження, тож він зупинився й уважно поглянув дівчині просто в очі. Що він там побачив, невідомо. Відтепер вона йшла за ним крок у крок, не відступаючи ні на мить. Кажуть, ніби Володар був нею вельми задоволений. Завдяки їй — так стверджували — Володар міцнішав; та й їй велика сила була послана небом, вона відчувала її в собі. Якось один лайдак накинувся на Володаря, то вона так його вперіщила, що той впав у сніг і довго не міг очуняти. Отак вона стерегла Якова, як вовчиця, аж до тієї фатальної ночі в Лянцкоруні.

Про Пінкаса та його соромливий розпач

Коли Пінкас з’являється у Рапапорта, воліє не потрапляти йому на очі, скрадається нишком, гнеться над паперами, які переписує. Його майже не видно. Але рабин, попри його вічно ледь прикриті повіки, бачить краще, ніж багато парубків. Пінкас постійно відчуває на собі його погляд, пекучий, наче кропива. Нарешті настає та мить: рабин велить Пінкасові прийти до нього на розмову. Питає його про здоров’я, про синів. Чемно, ласкаво, як завжди. Нарешті, дивлячись убік, починає:

— Чи правда те, що… — і замовкає. Пінкасові стає незатишно, в його шкіру впинаються сотні пекельно розпечених голок.

— Мене спіткало нещастя.

Ребе Рапапорт лише скрушно киває головою.

— Чи знаєш ти, що вона більше не єврейка? Чи знаєш ти це?

Рапапорт каже, що Пінкасові вже давно треба було з цим щось робити — ще тоді, коли вона почала називати себе польською принцесою, а може, й раніше. Всі бачили, що з нею коїться щось недобре, що в неї вселився якийсь дибук. Що вона стала розв’язною, вульгарною і зухвалою.

— Коли вона почала дивно поводитися? — питає рабин.

Пінкас довго думає і відповідає: відколи померла мати. Мати помирала довго й тяжко, в грудях у неї була пухлина, що розлилася на ціле тіло.

— Певно, що тоді, — каже рабин. — Довкола душі, що помирає, витають сонми неприкаяних темних душ. Шукають шпарину, крізь яку можуть пролізти в людину. Розпач ослаблює.

Пінкас слухає, затамувавши подих. Визнає, що рабин правий. Він — мудрий чоловік. Пінкас розуміє його логіку, він і сам сказав би іншому щось таке у схожій ситуації: коли в кошику зіпсувався один фрукт, треба його викинути, аби не занапастити решту. Але тепер, коли він дивиться на самовпевненого, хоч і співчутливого Рапапорта з вічно прикритими повіками, думає, що, можливо, є щось, чого цей великий мудрий чоловік не бачить. Може, є незбагненні закони, може, не все записано в книгах, може, слід записати туди щось про таких, як його Ґітля, може, її душа — і справді душа польської принцеси…

Рапапорт розплющує очі, бачить, як Пінкас похилився, наче зламане дерево, і каже до нього:

— Плач, брате, плач. Твої сльози очистять рану, і вона швидко загоїться.

Але Пінкас знає, що такі рани не загоюються ніколи.

14

Про Кам’янецького єпископа Міколая Дембовського, який не знає, що є пішаком у грі

Єпископ Дембовський переконаний, що є важливою персоною. А ще гадає, що житиме вічно, бо вважає себе людиною чесною і справедливою, саме такою, про яких оповідав Христос.

Якщо глянемо на нього очима Єнти, побачимо, що в певному сенсі він правий. Нікого не вбив, не зрадив, не зґвалтував, убогим щонеділі роздавав милостиню. Вряди-годи має тілесні спокуси, але треба визнати, що мужньо їх поборює, а коли раз трапилося, що піддався, швидко про це забув і більше не згадував. Гріх сильнішає, коли думаєш про нього, ялозиш у голові, уявляєш, бідкаєшся над ним. Чітко-бо сказано: треба спокутувати й забути.

Єпископ має певну схильність до надміру, але виправдовує це слабким здоров’ям. Хотів би зробити щось хороше для світу, тому дякує Богові, що став єпископом — як-не-як, це вже якийсь шанс.

Він сидить за столом і пише. У нього круглясте м’ясисте обличчя й повні вуста, які можна було б назвати чуттєвими, якби не те, що вони належать єпископу. Ще в нього світлі шкіра й волосся. Іноді від тепла чи надмірного руху він червоніє й тоді виглядає як варений рак. Поверх рочети він накинув теплу вовняну моцету[98], а стопи гріє хутряними капцями, які спеціально пошили жінки, щоб у нього не мерзли ноги. В його палацику в Кам’янці завжди холодно, тепло звідси кудись вивітрюється, вічно шугають протяги, хоч вікна маленькі й усередині панує напівтемрява. Вікна його кабінету виходять на вуличку біля самої стіни костелу. Єпископ бачить, як там б’ються двоє жебраків, один починає лупцювати другого палицею, той другий верещить писклявим голосом, приєднуються інші жебраки, зчиняється галас, якого єпископські вуха неспроможні витримати.

Єпископ намагається написати:

Шабса Дзвінці

Шабса Звинянці

Шабсасвинці

Шабсасвинянці

Шабсадзвінники

Шабсасвинки

Врешті-решт звертається до ксьондза Пікульського, худорлявого сорокалітнього чоловіка з сідим волоссям, якого за рекомендацією єпископа Солтика делегували сюди як експерта в особливій справі. Він працює при свічці за нещільно причиненими дверима, і його велика голова, що зневажає м’які перуки, відкидає довгу тінь на стіну.

— То як же це врешті-решт пишеться?

Ксьондз Пікульський підходить до столу. За останні роки, відколи ми його бачили під час рогатинського обіду, риси його обличчя стали різкішими; він свіжо поголений, на грубому підборідді помітні порізи. Що то за криворукий цирульник? — гадає собі єпископ.

— Найкраще, Ваша Ексцеленціє[99], писати «контрталмудисти», бо ж вони проти Талмуду виступають. Це — єдина певна річ. Та й безпечніше так для нас. Нащо нам втручатися в їхні суперечки? А народ каже на них «сабсацвіанці».

— І що ти думаєш про це, отче? — питає єпископ, вказуючи на лист, що лежить перед ним на столі. Цей лист — від старійшин єврейської громади Лянцкоруня та Сатанова, і в ньому рабини просять втрутитися у справу відступництва від законів Мойсеєвих та наруги над прадавніми традиціями.

— Схоже, самі вони з тим упоратися не можуть.

— Ідеться про ті неподобства, що чинилися в якійсь корчмі? Теж мені причина.

Пікульський замовкає на хвилинку, здається, ніби він щось рахує подумки. Може, так і є. Потім сплітає пальці й каже, не дивлячись на єпископа:

— Мені здається, вони просто хочуть показати нам, що з тими єретиками не мають нічого спільного.

Єпископ тихо прокашлюється, нетерпляче смикає ногою, і ксьондз Пікульський розуміє, що той чекає продовження.

— Так само, як у нас є катехізис, у євреїв є Талмуд. Це, можна сказати, коментар до Біблії, але особливий, бо в ньому йдеться про те, як дотримуватися законів і приписів Мойсеєвих.

Ксьондз говорить енергійно, радіючи, що нарешті може сяйнути знанням, що його громадить уже давно. Відтак поглядає на єпископа й запитально здіймає брови.

Той ледь киває, і ксьондз підсувається ближче. Від нього віє затхлістю — бідолаха живе на першому поверсі, — а ще лугом, мабуть, від цирульника, який його так халтурно поголив.

— Багато століть тому його писали їхні рабини і все там детально розтлумачили: що можна їсти, а що ні, і коли саме. Без цього вся їхня складна конструкція розсипалася б.

— Ти ж казав мені, що всі їхні закони — в Торі, — нервово перебиває його єпископ.

— Але після поруйнування Єрусалимського храму, коли євреї опинилися у вигнанні, було непросто триматися Тори. Чужий край, інший клімат. До того ж ті закони дуже конкретні, вони стосуються їхнього прадавнього пастушого способу життя. Світ змінився, тому написали Талмуд. Згадайте собі, Ваше Преосвященство, Четверту книгу Мойсеєву. Там — про сурми і військо, про вождів племен, про намети…

— Ну, так, — зітхає єпископ, дещо неуважно слухаючи.

— Той Франк стверджує, що все воно — брехливе.

— Дуже серйозний закид. І Тора теж?

— Тора йому не заважає, але їхньою святою книгою є Зогар.

— Це я вже знаю. І чого вони хочуть цього разу?

— Хочуть, щоб цього Франка покарали. У Лянцкоруні талмудисти побили цих своїх єретиків і подали на них до суду за «гріх адамітів», а самі наклали на них прокляття. Що вони ще можуть удіяти? Тому й звертаються до нас.

Єпископ піднімає голову:

— Гріх адамітів?

— Знаєте, отче єпископе… — починає Пікульський і раптом заливається рум’янцем, прокашлюється, а єпископ, наче змилосердившись, дозволяє йому не закінчувати цього речення.

— Того Франка з в’язниці довелося випустити, — вже спокійніше продовжує Пікульський, — але він там, у турків, далі робить своє. У єврейський піст промовляв із воза, що в них, мовляв, правдивий Бог і вони в нього вірять, то чого ж їм ховатися? Сказав так: «Ходімо, відкриймося, покажімося всім. Хай нас побачать». А далі — в той їхній суворий піст — наливав усім горілку, пригощав свининою та тістечками.

Звідки їх стільки взялося? Так раптово? — міркує єпископ, ворушачи пальцями в хутряному капці. Він і раніше чув, що якісь євреї-розкольники відмовляються чинити згідно з приписами Тори, твердячи, що ті приписи втратили чинність, відколи прийшов Месія. Але що нам до того? — роздумує єпископ. Вони — чужі, їхня релігія чудна й викривлена. Це внутрішня суперечка, то хай і гризуться. Але це ще не все: кажуть, що вони практикують магію і закляття, що намагалися видобути вино зі стіни за допомогою таємних сил, описаних у Книзі Буття. Ще кажуть, ніби вони зустрічаються у відлюдних місцях, що на базарах упізнають один одного за різними таємними знаками, наприклад, пишуть ініціали свого пророка «Ш-Ц» на книгах і товарах. А ще — це єпископ запам’ятав добре — торгують один з одним, створюють закриті товариства, в яких присягаються один одного підтримувати. Коли одного з них звинуватили в шахрайстві, інші його вигороджували й перекладали всю провину на людину з-поза їхнього кола.

— Я ще не дописав звіт для Вашої Ексцеленції, — несподівано починає виправдовуватися Пікульський. — Зогар — це теж коментар, але інакший. Так би мовити, містичний. Він стосується не так приписів, як питань народження світу і самого Бога…

— Блюзнірство, — перебив його єпископ. — Повернімося до роботи.

Але Пікульський не рухається. Він молодший за єпископа років на десять, а може, й більше, але виглядає старим. Все через те, що він такий худий, вирішує єпископ.

— Добре, що ви, Ваше Преосвященство, послали по мене до Львова, — каже ксьондз Пікульський. — Я до ваших послуг, і ви, Ваша Ексцеленціє, либонь, не знайдете кращого за мене знавця євреїв і тієї їхньої єресі.

Кажучи це, Пікульський заливається рум’янцем, прокашлюється і ховає погляд. Мабуть, розуміє, що переборщив і піддався гріху гордині.

Але єпископ не відчуває його збентеження. «Чому ж я так мерзну? — все непокоїться він. — Кров неначе не доходить до найдальших закутків тіла. Якось повільно вона тече. Чому ж моя кров така млява?»

Єпископові набридли проблеми з місцевими євреями. Що вони за таке диявольське, підступне і вперте плем’я? Не встигнеш їх вигнати, як вони повертаються кружними стежками. Не бере їх жодна сила, крім хіба що якоїсь найпотужнішої, нездоланної. Нема на них ради.

Чи не єпископ домігся королівського декрету проти євреїв у 1748-му, себто на восьмий рік свого перебування в сані? Так він уже баки забив королю, стільки вже листів і суплік вислав, що король урешті видав розпорядження: протягом двадцяти чотирьох годин євреї з Кам’янця мали покинути свої доми. Будинки потім було продано на користь міста, а школу зруйнували. Свій інтерес у тому мали купці-вірмени, яким євреї заважали робити ґешефти, занижуючи ціни, продаючи товар із рук чи потай. Згодом вірмени єпископові щедро віддячили. Але проблема не зникла. Вигнані з Кам’янця євреї переселилися до Карвасарів та Зіньківців, негайно порушивши заборону селитися ближче, ніж за три милі від міста. Але ніхто не мав сили їх судити, і влада дивилася на це крізь пальці. А вони й далі щодня з’являлися в місті, щоб бодай трохи поторгувати. Відправляли своїх жінок. Найгірше те, що покупці самі їхали поближче до них, і так у Зіньківцях за Смотричем утворився нелегальний базар, що конкурував із ринком у Кам’янці. Знову посипалися скарги на євреїв, зокрема на те, що єврейки з Карвасарів приносили пекти свої бублики до пекарні, хоч то було заборонено. «Чому я мушу витрачати на це час?» — думає єпископ.

— Вони кажуть, що закони Тори їх уже не стосуються, — править далі своє ксьондз Пікульський. — І що єврейська релігія, оперта на Талмуд, — фальшива. Що жоден Месія більше не прийде і євреї даремно його чекають… І ще кажуть, що Бог існує у трьох особах і цей Бог перебував у людському тілі.

— О! Оце вони праві, — зрадів єпископ. — Месія не прийде, бо вже прийшов. Але ж ти не стверджуватимеш, що вони вірять в Ісуса Христа? — Його Преосвященство перехрестився. — Подай-но мені лист від тих диваків.

Він уважно розглядає лист, ніби шукаючи там якихось особливих прикмет: печатей, водяних знаків…

— Вони знають латину? — здивовано запитує єпископ, читаючи лист від контрталмудистів, написаний явно вченою рукою. Хто їм це пише?

— Кажуть, якийсь Коссаковський, але з яких Коссаковських, того не знаю. Вони йому добре платять.

Про те, як ксьондз Хмельовський боронить перед єпископом своє добре ім’я

Ксьондз Хмельовський дрібними кроками підбігає до єпископа й цілує його руку, а той підводить очі вгору — хтозна, чи благословляє прибульця, чи з нудьги. Пікульський теж вітається з ксьондзом — незвичайно тепло, як на його вдачу. Низько вклоняється, подає йому руку і кілька разів нею потрясає. Старий ксьондзик у бруднуватій сутані, на якій бракує кількох ґудзиків (як так можна?), з потертою сумкою, у якої відірвався ремінь, і тому доводиться її тримати під пахвою, радісно сміється.

— Чув я, що панотець уже тут у єпископа звив гніздечко, — каже Хмельовський весело, але Пікульський, вочевидь, відчуває в цьому якийсь докір, бо знов густо червоніє.

Уже з порога отець декан починає своє прошення. Робить це сміливо, бо знає єпископа ще з часів, коли той був звичайним священником.

— Ексцеленціє, отче єпископе дорогий, я не прийшов даремно інкомодувати, а хочу попросити дружньої поради. Що мені робити? — драматично запитує Хмельовський.

Із сумки виймає якийсь пакунок, загорнутий у не надто чисте полотно, і кладе його перед собою, але й далі тримає на ньому руки.

Розповідає, що колись давно, коли отець декан був іще вчителем магнатського сина при дворі Юзефа Яблоновського, він мав змогу у вільний час користуватися палацовою бібліотекою. Сидів він там частенько, поки його вихованець займався іншими справами, і спрагло черпав знання з тієї бездонної криниці. Вже тоді він почав робити нотатки й переписувати цілі абзаци, а позаяк пам’ять мав чудову, то й запам’ятовував чимало.

І ось зараз, коли вийшло чергове видання його твору — ксьондз Хмельовський багатозначно постукує по пакунку, — знову спливла давня справа про те, що він буцімто вкрав і саму ідею, і багато фактів з невдалого рукопису магната. Рукопис той лежав собі на столі в бібліотеці, де ксьондз міг безкарно з нього списувати.

Хмельовський замовк, ледь переводячи подих, а єпископ, перелякавшись його завзяття, аж нахилився до нього через стіл, тривожно зиркаючи на пакунок і намагаючись згадати, в чому там була річ.

— Що це означає «списувати»? — вигукує отець декан. — Як це розуміти: «списувати»? Адже вся моя праця — це thesaurus stultitiae[100]! Я зібрав людське знання в своїх книгах, як же я мав не списувати? Як же мав не гортати чужих книжок? Та ж знання Аристотеля, Сіґібертуса[101] чи писання Августина — то не чиясь власність! Може, він і магнат, і скарбниця його аж тріщить, але знання, зрештою, належать не лише йому, їх не замкнеш на ключ і не обставиш межовими стовпами, як поле! Мало йому того, що він має, то ще й мене хоче позбавити єдиної моєї маєтності — доброго імені й довіри читача. Коли я omni modo crescendi neglecto[102] і з великим трудом довів справу до кінця, він узявся лихими обмовами псувати мою репутацію! Dicit: fur es![103] Каже, що буцімто украв у нього ідею! І що ж то за така видатна ідея: записувати цікаві речі? Тільки-но натрапляю на щось розумне, одразу sine invidia — без заздрощів — несу до театрум моїх «Атен…». Що ж у цьому поганого? Будь-кому могла б спасти на думку така ідея. Хай-но мені покаже, де саме я списав. — Ксьондз виймає зі згортка й показує єпископові новеньке видання «Нових Атен». Інтенсивний ядучий запах друкарської фарби вдаряє їм у ніздрі.

— Це ж уже, либонь, четверте видання, — намагається його заспокоїти єпископ Дембовський.

— Саме так! Люди читають це охочіше, ніж тобі, дорогий отче єпископе, здається. У багатьох шляхетських домах, та й у міщан, стоїть ця книжка у вітальні, і читають її від старого до малого, volens nolens черпаючи потроху знання про світ.

Єпископ Дембовський замислюється: чим же є мудрість, якщо не вмінням зважувати судження?

— Може, закиди й безпідставні, але висловлює їх людина дуже шанована, — каже він і додає: — Хоч сварлива і ображена на світ. І чим я можу допомогти?

Ксьондз Хмельовський просить, аби його книжку рекомендувала Церква. Тим паче, що він і сам є її служителем, стоїть твердо в лавах борців за віру і на благо Церкви працює, жертвуючи власними інтересами. А Річ Посполита, між іншим, є краєм, де не цінують книжок. Кажуть, шістсот тисяч шляхти тут живе, а щороку виходить лиш триста назв. То як же та шляхта має мислити? Селянин за природою своєю читати не вміє, така його доля, то й нащо йому ті книжки? У євреїв є свої, латини вони переважно не знають. Хмельовський на мить замовкає, а потім, дивлячись на свої відірвані ґудзики, додає:

— Обіцяли ви два роки тому, Ваша Ексцеленціє, що пожертвуєте на книгу… Мої «Атени…» — то така скарбниця знань, що має бути в кожного.

Ксьондз того не каже, аби єпископ не дорікнув йому гординею, але йому хотілося б бачити «Атени…» в кожному шляхетському маєтку, і щоб читали його геть усі, бо саме так він їх і писав — для всіх. Та й жінки після праці хай би схилилися над цією книгою, а деякі сторінки годяться й для дітей… Не всі, звісно, — додає він подумки.

Єпископ прокашлюється й відхиляється назад, тож отець декан продовжує вже тихіше й стриманіше:

— Але нічого з того не вийшло. Я сам єзуїтам за друк чемно заплатив із грошей, відкладених на старість.

Єпископові треба якось відкрутитися від цих абсурдних вимог давнього колеги. Які гроші, звідки? І яка ще рекомендація? Єпископ навіть не читав тієї книги, та й сам Хмельовський не надто йому подобається. Як хороший письменник може бути такий неохайний? Та й на мудреця він Дембовському не скидається. А щодо підтримки, то хай він підтримає Церкву, а не Вона — його.

— Ти, отче, живеш із пера, то пером і боронися, — каже єпископ. — Напиши експліку[104] чи якийсь маніфест, у ньому й виклади свої аргументи.

Єпископ бачить, як обличчя Хмельовського видовжується й сумнішає, і йому відразу стає шкода цього старого чоловіка. Він м’якне й додає:

— Гаразд, я доплачу єзуїтам, але хай це буде між нами.

Мабуть, не такої розмови сподівався ксьондз Хмельовський. Йому хочеться ще щось додати, але на порозі вже стоїть якийсь секретар, схожий на велику мишу, тож він забирає свій пакунок і йде геть. Намагається ступати повільно й достойно, аби не видно було, який він розчарований.

Рошко везе закутаного в хутра ксьондза додому. Снігу нападало до самих дахів хат, тож сани їдуть легко, наче летять. Сонце сліпить Хмельовського, відбиваючись від кожної сніжинки. Перед самим Рогатином із цього сліпучого світла виринає ціла кавалькада саней і санчат, а на них повно євреїв. Проїжджають із галасом і зникають у білій далині. Ксьондз іще не знає, що вдома на нього чекає довгоочікуваний лист.

Про що пише ксьондзові Хмельовському Ельжбета Дружбацька в лютому 1756 року з Жеменя над Віслоком

Хотіла б я, дорогий Друже, писати Тобі частіше, та моя донька чекає дитину, і на мої плечі впало порядкування усім маєтком, бо зять мій подорожує і вже місяць ніяк не може повернутися додому через страшенні сніги, якими замело дороги; та й ріки вилились, відрізаючи людські оселі від світу.

Тож я вранці встаю і все метушусь: обори, хліви, курники, консервування різного добра, що його селяни приносять. Пораюся коло всього того молока й сирів, солодких, прісних і солоних, вудженого м’яса, різної птиці, солонини, борошна, каш, хлібів, грибів, сушених фруктів, конфект, на меді смажених, воску і лою для свічок, оливи для ламп і олії на час посту, вовни, пряжі, шкур на кожухи й черевики. Щоб уранці хліб був на столі, люди мусять добряче напрацюватися, разом і окремо. І насамперед — жіноцтво. Жінки-бо крутять жорна, коловороти та кросна. Вони стежать, аби ковбаси вудилися, тісто в діжах росло, хліби в печах допікалися, свічки у форми наливалися, трави для домашніх аптек сушилися, сало добре солилося; аби горілка виходила смачна і прянощами щедро присмачена, аби пиво було хмільне й меди — солодкі, аби комори були повні. На жінці-бо тримаються три кути дому, а четвертий — на Богові.

Жодного рядка я не написала за останні місяці й, кажучи щиро, рада була б уже вирватися з цього кола. Як Ти знаєш, у мене дві доньки, а одна як узялася народжувати, то вже четверту донечку на світ привела. Їй добре ведеться, чоловік порядний, роботящий, та й видно, що живуть вони як одна душа. А чого ще можна собі бажати?

Намагаюсь усьому тому радіти, хоч і турбот чимало. Чому воно у світі так, що одні мають усього понад міру, а іншим бракує? І не лише статків матеріальних, а й часу, радощів, щастя й здоров’я. Якби ж то можна було все порівну поділити…

Просила вже я якось Зофію Чарторийську, аби допомогла мені вино моє продати. Роблю я некепське вино, хоч і не з винограду, а з лісових ягід, зокрема з шипшини. Міцне воно виходить, і його аромат всі в один голос хвалять. І Тобі, добродію, вишлю кілька пляшок.

Поки я це пишу, раптово відчиняються двері й забігають дівчатка, що ганяються за Фірлейкою, бо та зайшла в дім із брудними лапами і їх треба витерти. Але пес ховається поміж ніжками стільців і лишає по собі брудні сліди, наче болотяні печатки. Щоразу, коли дивлюся на цю окрушину Божого творіння, згадую про Тебе, дорогий Друже. Як Твої справи, чи Ти здоровий? А насамперед — як рухається Твоя велика праця? Дівчатка верещать і пищать, собака лякається того рейваху, а коли найменша падає на підлогу, він гадає, що то така гра, і починає весело торгати її за сукенку. Ох, велике прання нас чекає, дорогий добродію.

Чи не вклав би Ти у свій лист якісь цікаві історійки, аби я мала чим розважити товариство, коли нарешті в ньому опинюся? У травні знову збираюся до Яблоновських на їхнє запрошення…

Ксьондз Хмельовський пише до Ельжбети Дружбацької

Вино від Тебе, дорога паніматко, прийшло, і вельми смачне воно. Попиваю його вечорами, коли очі втомлюються і працювати більше неспромога. Тоді дивлюся, як горить вогонь, і Твоє вино, паніматко, смакую. Від щирого серця за нього дякую, як і за Твої книжки з поезіями.

Мені з-поміж усіх Твоїх віршів, паніматко, до вподоби той, де Ти вихваляєш ліси і життя в самотині. З цим я цілковито згоден. Не хвалитиму віршів про кохання, бо на цих речах я не розуміюся, не маю на них часу, та й мій духовний стан не дозволяє мені займатися такою марнотою. Усі ті людські любощі якось переоцінюють і перебільшують, і здається мені часом, що люди, про них говорячи, щось інше мають на увазі, і вся та «любов» — то якась метафора, якої збагнути я не можу. Либонь, лише жінки знають, що воно таке, або пожіночені чоловіки. Ідеться про caritas[105] чи радше про agape[106]?

Захоплююся Тобою, ясновельможна пані, що так із Тебе легко вірші ллються, наче пиво з бочки. Де в Тобі воно все поміщається? І як воно так, що Ти просто з голови береш усі ці красиві речення й ідеї? Моя робота, паніматко, має зовсім іншу природу. Я нічого не вигадую, даю квінтесенцію кількохсот авторів, яких сам від букви до букви прочитав.

Ти, дорога добродійко, цілком вільна в тому, що пишеш, я ж стою на ґрунті того, що вже написане. Ти черпаєш з уяви і серця, нишпориш ретельно у своїх афектах і візіях, наче в якомусь портмоне, і за мить уже розкидаєш довкола золоті монети, вже ними поблискуєш, принаджуючи люд. А я нічого від себе не додаю, лише компілюю та цитую. Джерела старанно зазначаю, тому в мене всюди оце «teste», тобто «перевір, читачу, тут і там, розгорни першоджерело і переконайся сам, як знання зроду-віку перетікає й переплітається». Отак переписуючи й цитуючи, будуємо ми споруду знання й вирощуємо його, наче овочі чи яблука в моєму саду. Переписування — то наче прищеплювання дерева, цитування — як засівання ґрунту. І тоді не страшні нам жодні пожежі бібліотек, потопи шведські, жодний вогонь Хмельницького. Кожна книжка — то нова галузка знання. А знання мусить бути практичне й легкодоступне. Усі мають знати основи найголовніших наук: медицини, географії, натуральної магії — і повинні дещо знати про чужі релігії й держави. Треба знати фундаментальні поняття і тримати їх у голові в ладі й порядку, бо et quo modo possum intelligere, si non aliquis ostenderit mihi?[107] Моєму читачеві довелося б гортати величезні томи, скуповувати цілі бібліотеки, а так у нього завдяки моїй праці все під рукою — без multa scienda[108].

А проте я часто думаю, як описати те чи се, як упоратися з таким огромом? Чи вибирати лише фрагменти і якомога точніше перекладати, чи переказувати коротко думки письменників і зазначати лише, звідки вони походять, аби допитливий читач міг сам ті книги знайти в хорошій бібліотеці?

Бентежить мене, що таке переказування не цілком передає дух, що губляться мовні звичаї автора, його стиль. І не перекажеш ані гумору, ані анекдоту. Тож такі компіляції — то лише наближення, а якщо згодом хтось перекаже переказ, із того виходить водичка, наче витиснута зі справжнього знання. І не знаю, що воно таке: лушпиння, як от ті шкірки, що лишаються від винограду, коли з нього робиш вино, чи, навпаки, aqua vitae[109], коли дистилюєш щось слабеньке, водянисте і отримуєш з нього сам спирт, сам дух.

Хочеться мені робити саме таку дистиляцію. Щоб читач не мусив продиратися крізь усі ті книжки, що стоять на моїх полицях, а їх там сто двадцять, ані крізь ті, що їх я в маєтках, палацах і монастирях гортав, дещо виписуючи.

Не думай, дорога добродійко, що я свої труди вивищую над Твоїми поезіями й романсами. Твої для розваги написані, мої ж мають науці прислужитися.

Маю мрію колись вирушити в паломництво далеке, але думаю не про Рим чи якісь інші екзотичні місця, а про Варшаву. Там я відразу подався б у певне місце — до палацу Даниловичів, де браття Залуські, Твої шляхетні видавці, згромадили бібліотеку з тисяч томів, і для кожного, хто вміє й хоче читати, вона відкрита…

Насамкінець почухай, паніматко, від мене за вухом Фірлейку. Який же я гордий, що Ти її так назвала. її мати знов привела цуценят. Топити їх рука моя не підіймається, тож по маєтках довколишніх роздам, а від священника й селяни радо візьмуть…

Що Пінкас записує і що замовчує

Помиляється той, хто гадає, що шпигуни працюють лише на єпископів. Листи лягають і на стіл рабина Рапапорта у Львові. Пінкас — його найвірніший секретар, його зовнішня пам’ять, архів, адресна книга. Завжди йде на півкроку позаду рабина, прямий, худий, дещо схожий на гризуна. Бере кожен лист своїми довгими тонкими пальцями, детально розглядає, звертаючи увагу на найменшу дрібницю, пляму, чорнильну ляпку, потім обережно розпечатує; якщо є печатка, ламає її так, аби якнайменше розкришити — щоб печатка лишилася читабельною. Далі несе листи рабинові й чекає на його рішення: відкласти листи на потім, скопіювати, відповісти негайно? Потім Пінкас сідає за писання.

Але відколи він втратив доньку, йому важко зосередитися на роботі. Ребе Рапапорт добре це розуміє (а може, просто побоюється, що в такому емоційному стані Пінкас може щось наплутати й не дає йому секретарської роботи) і наказує йому лише приносити листи й читати йому вголос. Писати він найняв іншу людину, тож Пінкасові зараз трохи легше. Йому від цього й дещо прикро, але він намагається приборкати ображене самолюбство. Так, ніде правди діти: його спіткало лихо.

І заразом його вельми цікавить, що ж там діється з проклятими адептами того Франка, тими мерзотниками, що не гидують плювати у власне гніздо. Так про них висловився ребе Рапапорт. Ребе нагадав усім, що в таких випадках слід робити:

— За традицією наших батьків, про все, що пов’язане з Шабтаєм Цві, не варто говорити нічого — ні хорошого, ні поганого. Ні проклинати, ні благословляти. А якби хтось був аж надто допитливий, слід його настрахати херемом[110].

Але ж не можна цього нескінченно ігнорувати. Саме тому Рапапорт та інші рабини зібралися в крамниці такого собі Нафтули в Лянцкоруні. Суд рабинів. Радяться. Щойно вони допитали ув’язнених. Довелося їх рятувати від людей, що зібралися біля крамниці, люто смикаючи їх і вигукуючи: «Трійця! Трійця!»

— Ми, євреї, — починає Рапапорт, — пливемо в одному човні неспокійним морем, а довкола нас повно морських чудовиськ, і щомиті на нас чигає небезпека. Щодня і щогодини може зірватися буря, яка нас потопить.

Рабин підносить голос:

— Але пливуть з нами й негідники. Євреї з того ж коліна. Вони лише на перший погляд здаються братами, а насправді вони — виродки, диявольське насіння, яке засіялося між нами. Вони гірші за фараона, Голіафа, філістимлян, Навуходоносора, Гамана й Тита… Вони гірші, ніж змій-спокусник, бо погрожують Богові Ізраїля, а цього навіть змій едемський не наважився робити.

Найстарші, найповажніші рабини з усієї околиці, що зібралися за цим столом, усі бородаті, схожі один на одного у слабкому світлі лампад, збентежено опускають очі. Пінкас та ще один секретар, сидячи за бічним столом, ведуть протокол. Пінкас, відірвавшись від писання, дивиться, як у рабина з Чорткова, який запізнився на зібрання, потрапивши під дощ, із плаща стікає на долівку вода і збирається в невелику калюжку, у якій відбивається світло ламп.

Ребе Рапапорт підносить голос, і тінь його пальця простромлює низьку стелю:

— І саме вони, зневаживши спільне благо євреїв, свердлять у цьому човні дірку, ніби не розуміючи, що всі ми потонемо!

Проте щодо того, чи добре зробив Ґершом, донісши владі про огидні обряди в одній з хат у Лянцкоруні, згоди немає.

— Найбільше в цій справі привертає увагу те, що вилискує на поверхні, але воно аж ніяк не найважливіше і не найстрашніше, — веде далі рабин і раптом дає знак Пінкасові, щоб той не записував. — Страшним є дещо інше, чого не помітили за грудьми Хаї, доньки Шора. Всі розводяться про голизну жіночого тіла, але найважливіше є те, що побачив і описав Мелех Нафтула, який там був.   Х р е с т!

Западає таке мовчання, що чути, як свистить у грудях Мошка з Сатанова.

— Вони з тим хрестом виробляли різні речі. Палили на ньому свічки, крутили над ним головами. Той хрест — то цвях у нашу труну! — вигукує рабин, що трапляється з ним хіба зрідка. — Адже так? — питає він Нафтулу, який, здається, сам злякався того, про що доніс.

Нафтула киває.

— І що тепер подумають ґої? — драматичним тоном питає Мошко з Сатанова. — Для них же всі євреї — однакові, то й вийде, що євреї поглумилися над хрестом. Нам це знайомо. Доки ми встигнемо щось пояснити, нас уже залізом припікатимуть.

— Може, слід було не галасувати, а владнати справу тихо, серед своїх? — питає змоклий рабин.

Але «своїх» уже немає. Як із ними домовлятися, якщо вони тиснуть з усіх сил? Заручилися протекцією таких впливових осіб, як єпископ Дембовський (серед присутніх прокочується шепотіння) та єпископ Солтик (більшість рабинів опускають погляд, щось розглядаючи на темній підлозі, і лише один гірко зітхає).

— Тож, може, й краще було б, — продовжує мудрий Рапапорт, — якби ми від цього бруду добре відмили руки, хай королівські суди з ними тягаються, а ми наполягатимемо, що з цими поганцями не маємо нічого спільного. Хіба вони ще євреї? — питає драматично ребе.

Знов западає напружена мовчанка.

— Вони не євреї, якщо визнають Шабтая Цві, хай ім’я його буде забуте навіки, — закінчує він, і слова його звучать як прокляття.

Так, після цих слів Пінкас відчуває полегшення. Він наче видихнув гниле повітря, щоб тепер набрати в легені свіжого. Дискусія триває до півночі. Пінкас, ведучи протокол, прислухається до всього, що звучить між реченнями, гідними протоколу.

Херем оголошують наступного дня. У Пінкаса тепер повно роботи. Лист про херем потрібно багато разів переписати і якнайшвидше розіслати до всіх громад. Увечері він приносить текст до невеличкої єврейської друкарні поблизу Ринку у Львові. Додому повертається пізно вночі. Вже на порозі його зустрічає докорами молода дружина: її, як завжди, втомили близнюки. Діти, твердить вона, випивають із неї всі життєві соки.

Про Седер га-херем, тобто накладення прокляття

Прокляття — то слова, вимовлені в певному порядку і у визначений час під звуки шофару. Його накладають у львівській синагозі при світлі свічок із чорного воску. Священний ковчег відімкнено. Читають уривки з Книги Левит 26:14—45 і Повторення Закону 28:15—68, потім гасять свічки, і всіх охоплює страх. Бо проклятого від цієї миті перестає осіняти Боже світло. Голос одного з трьох суддів, які ведуть церемонію, відлунює в цілій синагозі й губиться в натовпі вірних:

— Оголошуємо всім, що ми, давно знайомі з огидними поглядами та вчинками Янкеля Лейбовича з Королівки, всілякими способами намагалися відвернути його з хибного шляху. Неспроможні, однак, достукатися до його затятого серця і отримуючи щодня нові звістки про його блюзнірства, ми, рада рабинів, спираючись на слова свідків, постановили: Янкель Лейбович із Королівки має бути проклятий і відлучений від лона Ізраїля.

Пінкас, що стоїть у самім осередку зібрання і майже відчуває тепло тіл інших чоловіків, неспокійно крутиться. Чому вони називають проклятого Янкелем Лейбовичем, а не Яковом Франком? Ніби не беруть до уваги всього, що сталося останнім часом. У Пінкаса зненацька виникає неприємна підозра, що рабини, проклинаючи Лейбовича, дають Якову Франкові спокій. Хіба ж прокляття не йде слідом за іменем, наче гончак, якому наказали: «Шукай»? А якщо неправильно заадресоване прокляття потрапить не до тієї особи? Можливо, змінюючи імена, міста, країни й мови, людина здатна сховатися від херему, найтяжчого з проклять? Кого вони проклинають? Того бунтівного забіяку? Хлопчиська, який зваблює жінок і чинить дрібні шахрайства?

Пінкас знає, бо так є в письменах: той, на кого накладене прокляття, має померти.

Він проштовхується вперед, шепочучи: «Яків Франк, Яків Франк, а не Янкель Лейбович». І те, і те. Врешті ті, що стоять найближче, здогадуються, про що говорить старий Пінкас. Зчиняється невеличкий шум, потім рабин продовжує херем, а його голос стає дедалі наспівнішим і страшнішим, аж хиляться спини присутніх чоловіків, а жінки в бабинці нервово схлипують, відчуваючи силу того страшного механізму, видобутого неначе з найтемнішого підвалу, який відтепер, немов бездушний велетень із глини, працюватиме вічно, і його не зупинить ніхто.

— Проклинаємо, заклинаємо і відкидаємо Янкеля Лейбовича, званого також Яковом Франком, тими самими словами, якими Ісус Навин прокляв Єрихон, якими Єлисей прокляв дітей, та словами усіх проклять, записаних у Книзі Повторення Закону, — каже рабин.

Довкола прокочується тихий гамір, незрозуміло, яка його причина — жаль чи задоволення. І здається, ніби він долинає не з вуст, а з одягу, глибоких кишень, широких рукавів, шпарин у підлозі.

— Хай же буде проклятий він уночі й проклятий вдень. Проклятий, коли засинає і прокидається, коли входить у дім і виходить із нього. Хай Господь ніколи не простить і не прийме його. Хай Господній гнів віднині палає на його шляху, хай впадуть на нього всі Господні прокляття, хай викреслить його ім’я з Книги Життя. Застерігаємо, аби ніхто не спрямував до нього жодного слова, чи то усно, чи на письмі, аби ніхто нічим йому не прислужився, не залишався з ним під одним дахом, не наближався до нього на відстань меншу, ніж чотири лікті, не читав жодного документу, що його він написав чи надиктував.

Слова гаснуть, неначе перетворюються на щось матеріальне, якусь повітряну істоту, створіння невидиме, але тривке. Присутні зачиняють синагогу і мовчки розходяться по домівках. Тим часом десь далеко Яків сидить, оточений своїми людьми, він трохи п’яний, нічого не помічає, довкола нього нічого не змінюється. Нічого не відбулося, хіба що ледь-ледь хитнулися пломені свічок.

Про Єнту, всюдисущу і всевидющу

Єнта, що завжди присутня, бачить прокляття як щось невиразне, змазане: ніби оті дивні створіння, що плавають у наших очах, ті мерехтливі клапті, напівпрозорі дрібні істоти. І відтепер прокльон пристане до Якова так, як пристав білок до жовтка.

Насправді немає причин тривожитися чи дивуватися. Подивіться лише, скільки таких проклять довкола нас: можливо, менших, слабших, абияких. Чимало людей носять їх за собою, вони схожі на драглисті місяці, що кружляють своїми орбітами довкола людського серця. Їм усім перепало щось на кшталт: «Щоб ти пропав!», коли їхній віз в’їхав на капустяне поле і колеса почавили вже дозрілі качани. Або, можливо, їх прокляв власний батько, бо пішли в кущі з парубком. Або ось цей, у красивому вишитому жупані, на якого кинув прокльон його ж селянин через додатковий день панщини. Або й сам селянин, у якого вкрали всі гроші чи який повернувся з корчми з порожніми кишенями, — він теж почув удома від дружини: «Щоб ти здох!»

Якби ми могли бачити так, як бачить Єнта, переконалися б, що світ складається зі слів. Досить, аби одного разу їх хтось промовив, і вони вже хочуть усім керувати, усім диктувати свою волю.

Так діє навіть найзвичайніший прокльон, найменше вимовлене слово.

Коли Яків через кілька днів довідується про херем, ніхто не бачить виразу його обличчя — він сидить спиною до світла. Пломінь свічок відблискує на його нерівній, шорсткій щоці. Чи він знов захворіє, як тоді у Салоніках? Яків кличе Нахмана, і до ранку вони моляться навстоячки. Такий захист. Горять свічки, у кімнаті стає задушливо й гаряче. Перед самим світанком, коли вони вже ледве стоять на ногах, Яків здійснює таємничий ритуал, а ребе Мордке вимовляє слова не менш потужні, ніж прокляття, і кидає їх у бік Львова.

А в Кам’янці єпископ Дембовський прокидається одного ранку і відчуває, що його рухи стали немов повільнішими, кожна дія вимагає від нього величезних зусиль. Він не знає, в чому річ. Але коли починає здогадуватися, яка причина цього дивного, несподіваного нездужання, його охоплює страх.

Єнта лежить у повітці. Вона і не вмирає, і не прокидається. Тим часом Ізраель, її онук, ходить селом і розповідає про це диво зі збентеженням і страхом, що їх вгамувати можна лише горілкою. Він завжди говорить про себе як про доброго онука, який цілими днями піклується про бабусю і через те не має часу на інші справи. Іноді ці розповіді доводять його до сліз, а часом він починає нервувати і кричати. Але насправді про стару Єнту дбають його доньки Песеле і Фрейна.

Песеле встає на світанку і йде до шопи, яка насправді є прибудовою до хати, щоб перевірити, чи все гаразд. Все завжди гаразд. Лише одного разу на тілі старої сидів кіт, якийсь чужий. Песеле прогнала його і тепер щільно зачиняє двері. Іноді Єнта вкрита чимось на кшталт роси — і тіло, й одяг, — але ця роса якась дивна, ніяк не хоче висихати, і доводиться її струшувати мітелкою.

Потім Песеле обережно витирає Єнтине обличчя. Завжди вагається перед тим, як торкнутися бабусиної шкіри. Її шкіра — прохолодна, тонка, але пружна. Іноді Песеле здається, що вона тихо потріскує, точніше, рипить, як новий шкіряний черевик чи щойно куплена на ярмарку кінська упряж. Якось Песеле з цікавості попросила матір Соблю допомогти їй ледь підняти тіло, щоб подивитися, чи нема якихось пролежнів. Вони відхилили сукні, але нічого такого не побачили.

— У цьому тілі кров уже не тече, — сказала Песеле матері, і в обох шкірою пробіг мороз.

А все-таки це тіло — не мертве. Коли його торкаєшся, рух очей під повіками пришвидшується. У цьому немає сумнівів.

І ще дещо перевірила допитлива Песеле, але на самоті, без свідків. Взяла гострого ножа і швидко зробила надріз на шкірі над зап’ястям. Вона таки була права: кров не потекла, але Єнтині повіки тривожно засмикалися, а з вуст вирвалося щось на кшталт зітхання. Як таке можливо?

Песеле, яка уважно спостерігає за життям небіжчиці, якщо можна це так назвати, помічає деякі крихітні зміни. У розмовах із батьком вона, скажімо, наполягає, що Єнта зменшується.

Тим часом надворі вже чекає гуртик сонних людей. Дехто йшов сюди цілий день, інші винайняли кімнату в когось з місцевих, бо прибули здалеку.

Сонце встає з-за ріки і швидко пливе вгору, відкидаючи довгі вологі тіні. Зібраний люд гріється в його яскравому промінні. Потім Песеле впускає прибульців досередини, і вони можуть трохи побути там. Спершу полохливо мнуться, не сміючи підійти до чогось, що нагадує ложе смерті. Песеле не дозволяє їм уголос молитися — досить проблем і без того. Тож прибульці моляться подумки, скеровуючи свої прохання до Єнти. Кажуть, вона допомагає безплідним жінкам або тим, які, навпаки, зачасто вагітніють, — що кому потрібне. Лікує недуги жіночого тіла. Але приходять і чоловіки. Подейкують, що Єнта допомагає тоді, коли здається, що немає надії.

Того літа, коли Яків Франк мандрує зі своєю ватагою від села до села, навчаючи й викликаючи стільки добрих і лихих думок, до Королівки сунуть юрми, щоб побачити його бабусю.

На подвір’ї Ізраеля панує балаган. До огорожі прив’язали коней, чути пах кінського гною, всюди повно мух. Песеле впускає прочан групками. Серед них є богобоязні євреї, є біднота з довколишніх сіл, є якісь волоцюги, що торгують ґудзиками і продають вино на розлив. Але є й ті, кого сюди привела цікавість. Ті прибувають возами і привозять Соблі сир, курей чи кошики яєць. І добре: її родина на це заслужила. Після відходу гостей дівчата мусять поприбирати, винести сміття з подвір’я, підмести в повітці, пограбати втоптану землю біля хати. У дощову погоду Собля приносить до Єнтиної прибудови тирсу і розкидає її по підлозі, щоб легше було прибирати багнюку.

Тепер, коли настав вечір, Песеле запалила свічки й розкладає на тілі померлої плетені вручну шкарпетки, дитячу взуванку, шапочки, вишиті хустинки. Щось бурмоче собі під носа. Поскрипують двері, і вона нервово здригається. Це Собля, її мати, тож вона полегшено видихає.

— Ну ти мене й налякала, мамо.

Собля здивовано завмирає.

— Що це ти виробляєш? Що це таке?

Песеле й далі виймає з кошика шкарпетки й хустки. Лише знизує плечима.

— Що, що? — передражнює вона матір. — У дитини Майорковичів були хворі вуха, і вона видужала завдяки такій шапці. Шкарпетки — то від болячок стіп і костей. Хустки — від усього.

Фрейна стоїть під стіною і загортає шкарпетки у клапті чистого льону, перев’язує стрічечкою. Наступного дня вони продадуть ці речі прочанам.

Собля, відколи почула про прокляття, зрозуміла, що то все погано закінчиться. Чи прокляття нависає також над родиною проклятого? Мабуть, так. Вона панічно боїться. Останнім часом відчуває поколювання у грудях. Переконує Ізраеля, щоб він тримався осторонь релігійних суперечок. Щоб позбувся Єнти. Іноді стає біля вікна, яке виходить на кладовище і пагорби, що тягнуться аж до річки, і міркує, якою дорогою їм краще тікати, коли доведеться.

Найбільше її лякає історія одного знайомого — Йосифа з Рогатина, який взимку приїжджав сюди з Яковом. Той чоловік пішов до синагоги і прилюдно визнав свої помилки, висповідався, зізнавшись в усіх гріхах. Розповів, як порушував шабат, як не дотримувався посту, як дозволяв собі заборонені тілесні стосунки, як молився Шабтаю Цві та Барухії, як здійснював кабалістичні ритуали, як споживав заказану їжу. Розповів про все, що діялося тут, коли приїжджав Яків. Соблі паморочиться в голові, її нудить від страху. Ізраель, її чоловік, міг би розповісти те саме. І покарали того Йосифа тридцятьма дев’ятьма різками, але то дрібниця проти решти кари. Він мусив розлучитися зі своєю дружиною, а своїх дітей оголосити безбатченками. Його вигнали з рогатинськоі громади і заборонили мати справу з євреями. Тепер він приречений тинятися світом до самої смерті.

Собля підбігає до ложа Єнти і гнівно скидає на землю шкарпетки та шапки. Песеле дивиться на неї здивовано й сердито.

— Мамо, мамо, — каже вона. — Ти й справді нічого не розумієш.

Кам’янецький єпископ Міколай Дембовський пише лист до папського нунція Серри, а його секретар додає дещо від себе

Лист — від єпископа, але від першої до останньої літери його написав ксьондз Пікульський, який тепер читає його Дембовському. Єпископ-бо зараз більше переймається будовою палацу в Чорнокозинцях і намагається самотужки за всім стежити.

Нунцій тим часом хоче знати, як там справи з тими дивними єврейськими єретиками. Завдяки самим євреям і їхнім судам виявилося, що мережа сабатіанських громад величезна. Вони є на Буковині, в Угорщині, Моравії, на Поділлі. Всі громади — таємні. Єретики вдають із себе правовірних євреїв, але вдома виконують диявольські ритуали, віддаються й гріху адамітів. Приголомшені та обурені рабини написали про це ввічливого листа до нунція.

Єпископський лист, написаний рукою Пікульського, описує те, як упіймали єврейських єретиків і віддали під суд рабинів у Сатанові:

Допити відбулися в будинку кагалу. Сторожа з маєтку, а також сторож із єврейської микви, такий собі Нафталі, привели звинувачених, накинувши їм на шию посторонок і зв’язавши руки, через що вони не могли боронитися від стусанів і плювків натовпу. Деякі з них були такі перелякані, що зізнавалися в усьому ще до того, як їм поставили запитання, і благали помилування, обіцяючи, що ніколи більше не вчинять таких лиходійств. Так учинив такий собі Йосиф із Рогатина. Інші впиралися й твердили, що суд над ними — це помилка і вони не мають нічого спільного з розкольниками.

Уже протягом першого дня зі свідчень можна було скласти жахливу картину. Мало того, що вони зневажали свої свята, як-от шабат, то ще й чужоложили — як чоловіки, так і жінки — за згодою свого мужа чи дружини. Осередком цієї єресі вважають сім’ю Шорів і її главу, Елішу Шора, якого звинувачують у близьких стосунках із невісткою. Здається, цей факт спричинив великий скандал, і дружини звинувачених пішли від своїх чоловіків, вимагаючи розлучення.

Рабини усвідомлюють, що секту та її паскудні практики слід зупинити, інакше тінь упаде на богобоязних євреїв, і тому вдалися до суворої кари — наклали прокляття, або херем, на Якова Франка. Відтепер секта заборонена, а вивчати Зогар та кабалу, небезпечні для незрілого розуму, можна лише від сорокового року життя. Кожен, хто вірить у Шабтая Цві та його пророків, Барухію й Натана з Ґази, проклятий. Проклятим не можна займати жодного становища в громаді, їхні дружини та доньки вважаються наложницями, а їхні діти — безбатченками. Не можна приймати їх під свій дах та годувати їхніх коней. Кожен єврей має негайно повідомляти, якщо де-небудь зустріне проклятого.

За це рішення проголосував Сейм чотирьох земель у Константанові[111].

Новину про херем швидко поширили по всій країні, і маємо звістки, що тих сабсацвіанців, як каже на них люд, повсякчас переслідують. На них нападають у їхніх будинках, б’ють, їхні святі книги забирають і знищують.

Кажуть, що впійманим чоловікам зголюють половину бороди на знак, що вони ані євреї, ані християни, а стоять, розкарячившись, між двома релігіями. Отож відбувається справжнє переслідування, і після такого удару те єврейське відступництво, либонь, уже не підніметься. Зрештою, їхній ватажок, побоюючись за своє життя, утік до Туреччини і, вочевидь, не повернеться.

— Шкода, — виривається в єпископа. — Був би шанс, що хтось із них таки навернеться.

Пікульський пробігає очима ввічливі прощання й дає лист на підпис єпископові. Посипає чорнило піском і починає подумки складати власний лист, за який, мабуть, йому дорікатимуть зухвалістю. Але ж отцеві Пікульському теж небайдужа доля Церкви. Тож він іде до себе і також пише листа до нунція, що його вишле до Варшави тим самим кур’єром. У ньому, серед іншого, йдеться про таке:

…Отець єпископ, чиє серце повне добра і всепрощення, воліє бачити в них овечок, що горнуться до лона нашої Церкви, але я наважуся застерегти перед таким наївним розумінням. Варто краще вивчити, що насправді криється у заявах цих сектантів, які вже привселюдно називають себе контрталмудистами. Не сміючи применшувати доброчинств Його Преосвященства Єпископа, я бачу в цьому вчинку бажання примножити власні заслуги, прихиливши до нас ще одну когорту християн.

Мені вдалося з’ясувати, що той Франк і справді говорить про Трійцю, але має на увазі зовсім не християнську Трійцю, а власну, в якій є невіста, що її він називає Шехіною. Нічого спільного з християнством це не має, що б не казав про це Його Преосвященство. Про хрещення сам Яків говорить туманно, щоразу інакше. Також здається, що одне він розповідає людям у селах, куди приїжджає як учитель, мандрівний рабин, а інше — у вузькому колі своїх учнів за зачиненими дверима. У нього чимало адептів, власне, євреїв-контрталмудистів, у Надвірній, Рогатині та Буську. Але скільки в цьому глибокої віри й відданості, а скільки — бажання практичної вигоди, що її могло б дати входження до нашої християнської спільноти, того ніхто сказати не може. Саме тому, вельми турбуючись про благо Церкви нашої, смію просити зверхників нашої Церкви, аби цю справу пильно та старанною інквізицією вивчили, перш ніж ухвалювати рішення.

Отець Пікульський дописує і витріщається в одну точку на стіні. Він радо прислужився б Церкві в цій справі. Добре опанував гебрайську і, як йому здається, доглибно вивчив їхню релігію. Вона викликає в ньому щось на кшталт тривожної огиди. Чи радше якесь соромітне захоплення. Той, хто не бачив її зблизька — а більшість не має про неї уявлення, — не знає, якою могутньою спорудою є віра Мойсеєва. Цеглина прилягає до цеглини, а до того — важкі міцні склепіння, що спираються одне на одне. Хто це все вигадав? Важко й уявити. Отець Пікульський справді вірить, що Бог уклав певну угоду з євреями, полюбив їх і притулив до грудей, але згодом покинув. Відійшов від світу і віддав його у владу чистому, акуратному, ясноволосому Христу, що ступає поважно й зосереджено у своїй простій одежі.

Ще Пікульському хочеться, аби нунцій, з огляду на його таланти, знання й володіння мовою, зробив його кимось важливим у цій справі. Але як про це попросити? Він схиляється над покресленим аркушем і тяжко складає слова докупи.

Єпископ Дембовський пише до єпископа Солтика

У той самий час єпископ Дембовський у такому ж запалі й ентузіазмі виймає з шухляди аркуш паперу, розрівнює його долонею і змахує невидиму пилюку. Починає від дати: 20 лютого 1756 року. Потім черкає на папері розмашисто, великими літерами, явно насолоджуючись закарлючками літер J та S.

Вони хочуть публічного диспуту: сісти навпроти своїх ворогів, рабинів, і довести їм, що Талмуд — поганий. За це обіцяють прийняти хрещення — усі, як є, себто кілька тисяч люду. Якби так сталося, то була б наша велика заслуга: в Святій Речі Посполитій вдалося б навернути поган, і не треба для цього їздити до жодних Індій, а лише добре працювати в себе під носом, власних дикунів напучуючи. Крім того, ці сабсацвіанці, крім добрих намірів, мають глибоку ненависть до своїх побратимів-талмудистів…

Цього разу, після якихось неподобств, що вони їх виробляли у хаті в Лянцкоруні, їх арештували через донос інших євреїв, з якими я перебуваю в добрих взаєминах і веду чимало власних справ. Звинуватили їх у гріху адамітів, що не мало б стосуватися консисторського суду, якби не те, що в цьому ховається єресь. Але чия це єресь? Безперечно, не наша! Тож як ми мали б нею займатися, якщо про неї нічого не знаємо, та й про саме єврейство небагато. Дякувати Богові, я маю на кого покластися в цих питаннях — це бернардин отець Пікульський, добрий знавець цієї теми.

Справа ця делікатна, бо ж із рабинами, як мені видається, нам варто жити у злагоді, тримаючи їх на своєму місці. Вони не раз засвідчували свою лояльність. З другого боку, цей новий фермент теж може нам бути корисним, якби нам довелося натиснути на єврейські громади та рабинів. Наклали вони прокляття на цих контрталмудистів, і королівська влада більшість із них заарештувала. Втім, деякі лишаються на свободі — ті, яких у Лянцкоруні не було. Я покликав їх до себе негайно, тільки-но про все це довідався. Прибули до мене до Чорнокозинців, але самі, без свого ватажка Якова, бо його як турецького підданого мусили відпустити, і він негайно вирушив до Туреччини.

Цього разу верховодив такий собі Криса, чоловік негарний, та ще й сварливий, хоч і добре польською балакав, через що здався мені кмітливішим, ніж той Франк. Запальний і нестриманий, він спирався на красу та красномовність свого брата. І ось так удвох вони пояснили мені, що їх переслідують рабини і спокою їм не дають, ба навіть смертю їм погрожують, на дорогах на них нападають і майно їхнє забирають. Також справи вести їм не дають, тож вони, супротивлячись Талмудові та схиляючись у багатьох речах до нашої найсвятішої віри, хотіли б усе-таки зберегти свою незалежність і жити окремо, засновуючи свої поселення чи переймаючи ті, що вже є, як-от Буськ чи Підгайці, звідки вони походять.

Що ж до самого Франка, ті Криси були про нього не найкращої думки. Зокрема тому, що, заваривши тут кашу, він утік і тепер, либонь, сидить у Хотині або Чернівцях і звідти спостерігає за всім, що тут коїться. Кажуть, буцімто він одразу пристав на іслам. Якщо це правда, вона свідчить про нього не найкраще, бо ж іще недавно він із таким запалом горнувся до нашої Святої Церкви. Виходить, вони неначе атеїсти і, схильні до релігійної анархії, переходять від однієї віри до іншої.

На мою думку, той старший Криса був би непоганим ватажком для тих сабсацвіанців, якби не був такий негарний і запальний. Для цього-бо потрібна і постава, і зріст відповідний, і краса хоч якась — хай навіть не видатна, але якщо її вміло подати, вона викликатиме прихильність і послух.

Я до них прихильний. Хоч великої симпатії до них не відчуваю, бо вони не такі, як ми, інакші й якісь поплутані, все ж хотілося б мені бачити їх овечками в нашому стаді. Сподіваюся, Ти зі мною цілковито погоджуєшся і справу їхнього хрещення усіляко підтримаєш. Тим часом видаю їм охоронний лист, аби талмудисти їм більше не допікали, бо страшні речі тут у нас кояться. Мало того, що вони на того Якова Франка наклали єврейське прокляття, так ще й книги їхні палять, про які в мене туманне уявлення.

Мушу звернути Твою увагу на кількох людей, що їх звинувачують і переслідують рабини-талмудисти. Якби колись вони попросили в Тебе якої-небудь помочі, прошу їм не відмовити. Ось їхні імена:

Лейзорґ та Єрухім з Озерян

Лейб Криса з Надвірної

Лейбка Шайнович Рабінович і Мошко Давидович з Бережан

Гершко Шмулович та Іцек Мотилович із Буська

Нутка Фалек Меєрович, що його називають Старим Фатком

Мошек Лейбка Абрамович та його син Янкель із Лянцкоруня

Еліша Шор із Рогатина та його численна родина

Лейбка Гершко із Сатанова

Мошко Ізраелович із сином Йоськом із Надвірної

Мойсей Аронович зі Львова

Нахман з Буська

Зелік із сином Лейбком та Лейбко Шмулович.

Єпископ такий втомлений, що його голова поступово схиляється над папером. Після прізвища Шмулович вона падає, і єпископська скроня дещо змазує чорнило, яким написане ім’я Зелік.

А тим часом…

Усі, кого перелічив єпископ, а також дехто, кого він забув, сидять зараз у такого собі Берка — у його хаті в Кам’янці. Добігає кінця зима, пронизливий холод проникає в кімнати крізь усі шпарини, а їх тут чимало.

— І добре зробив, що повернувся до Туреччини. Тут зчинилося забагато галасу, — звертається Лейбко Шмулович до Криси.

— А мені здається, — відповідає на те Криса, — що він має бути з нами. Дехто каже, що він утік.

— То хай собі кажуть. Важливо, щоб листи доходили. Він же зараз за рікою, в Хотині. Польща, Туреччина… Хіба то кордон? І ще важливо, щоб він не марнував часу там, у турків, а давав нам вказівки, що і як ми маємо говорити й робити.

— Ніби ми самі не знаємо, — буркає Криса.

Коли западає тиша, підводиться Шломо Шор, який щойно прибув. Сама його постать викликає повагу.

— Отже, єпископ до нас прихильний. Він ретельно про все розпитав нас трьох — мого брата, Нахмана й мене. Всіх нас випустили з в’язниці й сказали йти додому. Кінець наших поневірянь. Буде диспут між нами і ними — це все, чого нам вдалося домогтися.

Зчиняється гамір. Шор усіх втишує і вказує на Моше з Підгайців, який сидить у хутряній шапці. Той важко підводиться й починає:

— Якщо хочемо, щоб було по-нашому, мусимо чітко триматися двох правд: по-перше, що віримо в Трійцю, яка є єдиним Богом у трьох особах, і не вдаватися в жодній дискусії в те, хто до Трійці належить. По-друге, що відкидаємо Талмуд як джерело блюзнірств і помилок. Ото й усе.

Всі розходяться мовчки, човгаючи ногами по тирсі, якою всипано підлогу.

Як справджуються лихі пророцтва Ґітлиної мачухи

Коли зчинився рейвах у Лянцкоруні й заарештували всіх чоловіків, Ґітля відбулася легко. Обох «охоронниць» впустила на ніч Хая, по яку тут-таки прибув чоловік. Він забрав усіх трьох додому. Хая, якій ще кілька годин тому врочисто цілували груди, тепер скидалася на звичайну господиню: постелила обом дівчатам, напоїла їх кислим молоком.

— Дитино моя, — промовляла вона до Ґітлі, сівши на краю її ліжка і гладячи ту по щоці. — Нічого тобі тут робити. Тікай звідси. Їдь до Львова й попроси пробачення в батька. Він тебе прийме.

Наступного дня вона дала дівчатам трохи дрібних грошей, і ті залишили її дім. Невдовзі мовчки рушили у протилежних напрямках. На засніженій стежині, якою ступала Ґітля, було видно сліди крові. Вона вдягла кожух навиворіт і рушила в бік шляху. Випадковими саньми під’їжджала все ближче до Львова, але прямувала не до батька. Ґітля сподівалася, що там — Володар.

На початку лютого Ґітля дісталася-таки до Львова, але батька уникала. Якось раз бачила його мимохідь: він ішов до єврейської громади, попід муром, згорблений і старий; дрібно тупцяв, щось бурмочучи до себе. Ґітлю охопив жаль, але вона не зрушила з місця. Пішла до сестри померлої матері, що жила біля синагоги. Але та вже про все знала й зачинила двері перед її носом. Ґітля крізь зачинені двері ще встигла почути, як вони бідкаються над долею її батька.

Ґітля стоїть на розі. Далі починаються єврейські будинки. Вітер трошки задирає спідницю, і колючі сніжинки тануть на її тонких панчохах. Невдовзі вона простягне руку по милостиню або почне продаватися за хліб, і буде так, як напророкувала їй мачуха: вона впаде на саме дно. Поки що Ґітля стоїть гідно й випростано. Принаймні так їй здається. Але якийсь молодий єврей у штреймлі[112], великій хутряній шапці, навіть не поглянувши на неї, тицяє їй в руку монету. Ґітля купує собі за неї бублика. Поступово погоджується з думкою, що виглядає як шльондра: брудна, голодна, розкуйовджена. І зненацька відчуває цілковиту свободу. Входить на перше-ліпше подвір’я, піднімається сходами і стукає в перші-ліпші двері.

Їй відчиняє високий згорблений чоловік у нічному ковпаку й халаті, підбитому темним хутром. На носі в нього — скельця. В руці тримає свічку, яка освітлює його обличчя з гострими рисами.

— Чого хочеш? — питає він хрипким низьким голосом і мимоволі шукає в кишені дрібняки.

— Я — правнучка польського короля, — каже Ґітля. — Шукаю гідної ночівлі.

15

Як у Кам’янці колишній мінарет перетворюється на колону з Дівою Марією

Влітку 1756 року Нахман, Яків і Шломо Шор з’являються в Кам’янці як звичайні євреї, що приїхали з-за Смотрича продавати часник. Нахман несе на плечах коромисла, з яких звисають кошики з часником. Яків носить тепер убогий капот, але на личаки не погодився, тому з-під його широких штанів визирають добротні шкіряні черевики. Його одяг наполовину турецький, наполовину вірменський, на вигляд він схожий на якогось приблуду без роду й племені, яких чимало вештається біля кордону і на яких ніхто не зважає. У погляді високого худого Шломо Шора сяє така гідність, що волоцюги з нього не вийде, хоч як його одягай. Вбраний у довгий темний плащ і взутий у селянські чоботи, він нагадує служителя якоїсь невідомої релігії і несамохіть викликає повагу.

Вони втрьох стоять біля кам’янецької катедри Петра й Павла. Тут зібрався чималий натовп, і всі з запалом коментують встановлення статуї на високій колоні. Подивитися на цю подію зібрався люд із прилеглих кварталів і довколишніх сіл, повиходили з крамниць покупці. Навіть священники вийшли подивитися, як за допомогою дерев’яної конструкції піднімають золоту фігуру. Ще кілька хвилин тому вони жваво розмовляли, а тепер затихли, спостерігаючи за статуєю, яка небезпечно хитається, ніби от-от розірве шнури й гепне на голови юрби. Натовп трохи відступає. Працюють якісь нетутешні робітники, люди шепочуться, що вони аж із Ґданська і що статую також відлили у Ґданську, вкрили грубим шаром золота і цілий місяць везли аж сюди на підводі. Саму ж колону поставили ще турки, і багато років на її вершечку був півмісяць, бо вона була частиною мінарету. Адже ті безбожники перетворили катедру на мечеть. І нарешті Пресвята Діва повернулася й пильнуватиме згори за містом та його мешканцями.

Нарешті статуя на місці. Натовп зітхає, хтось затягує пісню. Тепер перед очима юрби постала ціла фігура. Матір Божа, Пресвята Діва, Мати Милосердна, Цариця Світу — вона схожа на дівчину, що біжить легко, пританцьовуючи й розкривши обійми, мов у жесті привітання. Здається, от-от пригорне тебе і притулить до грудей. Нахман задирає голову, прикриває очі долонею, біле небо сліпить його. І здається йому, ніби фігура каже: «Ходи-но, танцюй зі мною» чи «Радіймо разом». Або: «Дай мені руку». Яків простягає руку догори і вказує товаришам на скульптуру. Це зайвий жест, бо всі й так її бачать. Але Нахман розуміє, що хоче сказати Яків: це — Діва, свята Шехіна, божиста присутність у темному світі. І тієї миті з-за хмар вистрелює сонце, хоч із самого ранку світило крізь сиву поволоку, і його проміння виграє на статуї, ґданське золото зблискує, наче земне сонце, на кам’янецькій площі біля костелу раптом ясніє; світло — свіже, радісне, і Діва, що біжить небом, стає чистим добром, як той, хто сходить до людей, щоб дарувати їм надію. Все буде добре. Натовп видихає, зворушений цим феєрверком світла. Пресвята Діва! Люди мружаться, стають навколішки перед цим чудом. «Це знак, знак», — повторюють усі й стають на коліна. І вони — теж. У Нахмана виступають сльози на очах, і його зворушення передається іншим. Чудо є чудо, незалежно від релігії.

Їм здається, що то Шехіна ввійшла в ту фігуру, вкриту ґданським золотом; вона веде їх до дому єпископа, наче мати, наче сестра, наче найніжніша кохана, яка кине все, аби хоч на мить побачити свого коханого, хай навіть той вбраний у потертий капот. Перш ніж вони вирушать на таємну аудієнцію до єпископа Дембовського, Яків, який не терпить жодних сентиментів, у напливі дитячої веселості виривається з натовпу і, ставши біля стіни, починає заводити, як згорблений, кульгавий єврей-жебрак.

— Паскудний жид, — сичить у його бік якась товста міщанка. — Ні крихти поваги до святості.

Того самого дня пізно ввечері вони представляють єпископові свій маніфест із дев’яти тез, що їх збираються боронити під час диспуту. Водночас просять про захист від талмудистів, що їх переслідують. А ще те прокляття. Це найбільше дратує єпископа. Яке ще прокляття?

Велить їм сісти, а сам читає:

«Один. Ми віримо в усе, у що Бог у Старому Завіті велів вірити, і в усе, чого навчав.

Два. Святе Письмо без милості Божої людський розум збагнути неспроможний.

Три. Талмуд, що повний святотатства та образи Божої, слід відкинути.

Чотири. Один є Господь, усіх речей сотворитель.

П’ять. Бог існує у трьох Особах, єдиний і нероздільний.

Шість. Господь може взяти на себе тіло людське і всім пристрастям, окрім гріха, піддатися.

Сім. Місто Єрусалим уже не постане, як каже пророцтво.

Вісім. Месія, що його Книги пророкують, уже не прийде.

Дев’ять. Сам Бог прокляття праотців, а з ними й народу цілого скасує, а той, хто є правдивим Месією, стане Богом утіленим».

— Чи добре так? — питає Нахман і обережно кладе на столик біля дверей турецький мішечок, розшитий чимось на кшталт кришталю й бірюзи, красивої ручної роботи, з тонкої козячої шкіри. Єпископ здогадується, що там; вони не прийшли б із будь-чим. Там вистачить коштовних каменів, аби інкрустувати ними цілу монстранцію. Йому аж паморочиться в голові, коли він це уявляє. Треба зосередитися. Справа нелегка: ця начебто дрібниця несподівано набула велетенських масштабів. Супротивники цих голодранців звернулися до великого Явана[113], повірника міністра Брюля: на столі лежать листи з Варшави, що детально описують придворні інтриги; цією зброєю тепер махають у королівському палаці. Хто б подумав, що цілування оголеної жінки у якомусь прикордонному селі спричинить аж такий скандал?

Єпископ приймає мішечок і тим самим стає на бік Франка, хоч самовпевненість цього єврея його дратує. Єврей вимагає диспуту. Хоче захисту. Хоче землі — мовляв, щоб «спокійно оселитися». І ще: той єврей домагається шляхетства. Хай лише єпископ візьме їх під свою опіку, і вони охрестяться. Хоче, щоб «найдостойніші» з них (єпископові складно уявити те їхнє «достоїнство», бо хто ж вони, як не орендарі, кушніри, крамарі якісь), згідно із законами Речі Посполитої, могли претендувати на шляхетство. Хоче, щоб їм надали право оселятися на єпископських землях.

Той другий, рудий, який перекладає Якова, каже, що ще з часів Іспанії існує традиція влаштовувати диспути, коли постають якісь суперечливі питання. І саме зараз настав такий час. Він перекладає слова Франка:

— Візьміть навіть кількасот рабинів і мудрих єпископів, і панів, і вчених найкращих. Хай вони зі мною дискутують і з моїми людьми. Я їм на всі запитання відповім, бо на моєму боці правда.

Вони — наче купці, що прибули залагодити справу. Вимагають багато.

Але багато й дають, гадає собі єпископ.

Про що міркує єпископ Дембовський, голячись

Дивно і незбагненно, чому в єпископському палаці в Кам’янці-Подільському панують такі холод і вогкість. Навіть тепер, улітку, коли рано-вранці приходить цирульник, єпископ мусить гріти стопи гарячим камінням, загорнутим у грубе полотно.

Наказує підсунути крісло до вікна, і доки цирульник гострить бритву, тручи лезо об шкіряний пасок, доки готує мило й обережно, аби ненароком не образити чимось Його Преосвященство, вкриває йому плечі лляними вишитими рушниками, єпископ проглядає свіжі листи з Кам’янця, Львова й Варшави.

Напередодні єпископ зустрівся з таким собі Крисою, який начебто теж діє від імені Якова Франка, але переслідує якісь свої цілі. Єпископ закликає отих, як їх називають, талмудистів — учених рабинів з усього Поділля, — аби вони стали до диспуту, але рабини ухиляються, як можуть. Раз і вдруге наказує їм з’явитися перед ним, уже й гримає, але слова єпископа вони явно пропускають повз вуха. Нарешті погрожує їм штрафом, на що вони висилають одного дуже кмітливого єврея, Гершка Шмулевича, у ролі свого представника, і той від їхнього імені вигадує найрізноманітніші перешкоди. Зате вміст їхнього мішечка говорить більше, ніж усі вигадки, хоч він і не надто вишуканий: золоті монети. Єпископ намагається не показувати, що він уже для себе все вирішив і підтримує тих, інших.

Якби ж їхні наміри можна було зрозуміти так легко, як наміри селян. Усі ті їхні торочки, капелюхи, чудернацька мова (єпископ із повагою стежить за намаганнями Пікульського вивчити її), підозріла релігія. Чому підозріла? Бо надто близька. Ті самі книги, Мойсей, Авраам, Ісаак на камені під батьковим ножем, Ной з його ковчегом — усе те саме, але в якомусь чужому оточенні. І Ной якийсь інакший, викривлений, і той його ковчег виглядає по-єврейському — розцяцькований, східний, пузатий. І Ісаак, який завжди був білявим хлопчиськом з рожевою шкірою, стає якимось малим дикуном, закритим і не таким уже й беззахисним. Усе наше — наче якесь легше, — міркує єпископ Дембовський, — умовне, накреслене елегантною рукою, тонке і промовисте. Їхнє — темне, конкретне, неприємно буквальне. Їхній Мойсей — то дідуган із кістлявими стопами, наш — достойний старець із розмаяною бородою. Єпископові Дембовському здається, що то світло Христа так осяває наш бік Старого Завіту — звідси різниця.

Найгірше, коли щось чуже намагається здаватися своїм. Вони наче дражняться. Наче глузують зі Святого Письма. А ще та їхня впертість, бо вони ж ніби старші, а тримаються тих своїх вигадок. І як тут не підозрювати їх у лихих намірах? Були б вони такі відкриті у своїх намірах, як хоча б вірмени… Ті якщо й замислюють щось, то одразу зрозуміло, що йдеться про гроші.

Про що вони там балакають, усі ті євреї, збираючись гуртками по троє-четверо під вікнами єпископа Дембовського? Сперечаються про щось своєю рваною мелодійною мовою, приправляючи слова рухами тіла й жестами: нахиляють уперед голову, струшують бородами, відскакують, як опечені, коли не погоджуються з аргументами співрозмовника. Чи правда те, що каже про них Солтик, приятель, якому довіряє єпископ? Що вони, керуючись якимись своїми стародавніми звичаями, у тих своїх вогких перехняблених хижах буцімто здійснюють ритуали, в яких використовують християнську кров? Жах якийсь. Такого бути не може, та й Його Святість Папа Римський ясно велить у такі речі не вірити, а чутки про використання християнської крові євреями наказує викорінювати. Єпископ бачить за вікном невеличку площу перед палацом, де продавець ікон, ще юнак, показує дівчині, вбраній, як русинка — у вишиту сорочку та кольорову спідницю, — святий образок. Дівчина обережно торкається мізинцем ликів святих (у цього єврейського продавця є ікони і католицькі, і православні), а той виймає з-за пазухи дешевий медальйон і кладе їй у долоню; продавець і дівчина разом нахиляються над зображенням Матері Божої. Єпископ упевнений, що та дівчина купить медальйон.

Цирульник накладає йому на обличчя мило й починає гоління. Бритва тихенько поскрипує, зрізаючи заріст. Несподівано єпископова уява пірнає попід ті їхні поторочені капоти, і ось уже його мучить вигляд їхніх прутнів. Вони ж обрізані! Це його і захоплює, і дивує, і водночас викликає якусь незбагненну злість. Він зціплює зуби.

Якби з цього мандрівного продавця ікон — що, до речі, протизаконно, не шанують вони законів! — зняли всі талеси й одягли його в сутану, він не надто відрізнявся б від священників, які крокують ген там. А якби з нього самого, Кам’янецького єпископа Міколая Дембовського герба Єліта, який терпляче чекає на сан Львівського архієпископа, та й познімати його багаті шати, одягти в подертий єврейський капот і поставити за яткою з образками біля палацу в Кам’янці… Єпископ аж здригається від цієї нісенітної думки, проте якусь мить уявляє себе самого, товстого й рожевого, в ролі єврея, що продає іконки. Ні. Ні.

Якби правдою було те, що про них кажуть, — що вони буцімто володіють якоюсь потужною силою, — вони були б багаті, а не бідні, як оці під вікнами. То які вони — сильні чи слабкі? Чим загрожують єпископському палацові? Чи правда, що ненавидять ґоїв і гордують ними? І що ціле тіло в них поросле ріденьким темним волоссям?

Бог не дав би їм у руки такої влади, яка примарюється Солтикові, бо ж вони самі відкинули жест Христа-Спасителя. Отже, зреклися істинного Бога, збочили зі шляху спасіння й тепер вештаються якимись пустирями.

Дівчина не хоче медальйон — розстібає ґудзик під шиєю і виймає з-під сорочки свій, показує хлопцеві, той радо нахиляється ближче. Зате вона купує іконку, і продавець пакує її в тонкий бруднуватий обгортковий папір.

Хто чужий тобі, коли скине одіж свою? — гадає собі єпископ. Що в них змінюється, коли вони опиняються на самоті, — міркує він далі, прощаючись із цирульником, який відходить із глибоким поклоном, і усвідомлює, що час одягатися на месу. Йде до спальні й задоволено скидає з себе важкувату домашню сутану. Стоїть якусь мить оголений і роздумує, чи не чинить якогось важкого гріха. Точніше, вже починає просити за нього прощення в Бога, хоч і не знає, що то за гріх — безсоромність чи, може, людське убозтво. Він відчуває, як легенький повів прохолодного повітря лоскоче ніжні волосини на його кремезному волохатому тілі.

Про подвійну природу Хаї

Яків прибув із кількома вершниками в багатому турецькому одязі; їм постелили в окремій кімнаті. Їхній проводир — Хаїм, брат Хани. Між собою вони спілкуються лише турецькою. Яків Франк зветься тепер Ахмедом Френком і має турецький паспорт. Він — недоторканний. Щодня посланець приносить йому новини з диспуту в Кам’янці.

Довідавшись, що Яків Франк на час диспуту таємно зупинився в її батька у Рогатині, Хая бере наймолодшу дитину, пакує скриню й вирушає з Лянцкоруня до Рогатина. Стоїть спека, невдовзі почнуться жнива. Золоті лани тягнуться до обрію, м’яко пульсують на сонці, хвилюються, і здається, ніби ціла земля дихає. На Хаї — світла сукня та блакитний вельон. На колінах вона тримає донечку. Сидить на підводі випрямлена й спокійна, годуючи маленьку своїми білими грудьми. Пара коней в яблуках тягне легку бричку з тканинним дашком. Видно, що їде багата єврейка. Селянки зупиняються і підносять долоню до очей, щоб краще роздивитися ту жінку. Хая, зустрівшись із ними поглядом, ледь усміхається. Одна з жінок мимоволі хреститься: може, бо побачила єврейку, а може, просто через жінку з дитиною, та ще й з блакитним вельоном на голові.

Хая віддає доньку служниці й відразу біжить до батька, який, тільки-но її забачивши, одривається від рахунків і аж мурчить від зворушення. Хая занурює обличчя в його бороду і відчуває знайомий запах — кофію й тютюну. Він здається їй найзатишнішим запахом на світі. Невдовзі сходиться весь дім: її брат Єгуда та його дружина, зеленоока й тендітна, як дівчинка, і їхні діти, і слуги, і Грицько, який живе неподалік і якого тепер кличуть Хаїмом. А ще сусіди. Стає гамірно. Хая ставить на землю свої подорожні кошики, виймає подарунки. Лише виконавши цей приємний обов’язок і випивши курячого бульйону, яким тут щодня годують Якова (по цілій кухні літає куряче пір’я), вона зазирає до гостя.

Хая підходить до Якова й уважно дивиться в його потемніле від сонця обличчя, на якому серйозність незабаром поступається місцем так добре їй знайомій іронічній посмішці.

— Ти постаріла. Але нічого, досі красива.

— А ти став симпатичнішим, схуд. Певно, кепсько дружина годує.

Вони обіймаються, як брат і сестра, але Яковова долоня м’яко і з якоюсь ніжністю погладжує худі плечі Хаї.

— У мене не було виходу, — каже Яків і відступає на крок. Поправляє сорочку, що вибилася з його шароварів.

— Ти добре зробив, що втік. Коли домовимося з єпископами, повернешся королем. — Хая хапає його за руки.

— Мене хотіли вбити в Салоніках, і тут теж хочуть.

— Бо бояться тебе. І в цьому — твоя велика сила.

— Я сюди вже не повернуся. У мене є дім, виноградник. Вивчатиму книги.

Хая вибухає сміхом — щирим, радісним, ніби сміється всім тілом.

— Я вже це бачу… Книги!.. — каже вона, переводячи подих, а далі береться випаковувати зі скриньки свої книжки та терафіми.

Серед статуеток є одна особлива — аєлет агувім, тобто улюблена олениця. Це фігурка лані, вирізьблена зі слонової кістки. Яків бере її в руки і дещо неуважно розглядає, далі читає назви книжок, що їх Хая викладає на стіл.

— Ти гадав, що це якесь тхінес, жіноче чтиво, га? — уїдливо питає його Хая і змахує спідницею так, що білі пір’їни з підлоги злітають у повітря.

Єнта, яка завжди десь поруч, дивиться на Хаю.

Ким є Хая? Чи справді її природа двоїста? Коли вона вранці йде кухнею, несучи миску з цибулею, коли витирає долонею піт, коли морщить чоло, розтяте посередині доземою зморшкою, вона — господиня, найстарша донька, що перебрала на себе обов’язки матері. Коли Хая крокує, гучно постукуючи підошвами черевичків, так що чути в цілому домі, вона — сонячна, денна. У час молитов перетворюється на зоґерке — ту, що підказує, допомагає малописьменним жінкам стежити за обрядом і не плутати молитви. Вона буває категорична. Її насуплені брови гамують усякий непослух. Навіть батько боїться її швидких кроків, погуків, якими вона заспокоює дітей чи дорікає візникові, що привіз борошно з млина в дірявих мішках. Страшною вона є у гніві, коли, жахаючи челядь, шпурляє тарілки. Як сталося так, що Хаї все це дозволено?

У Зогарі сказано: всі невісти на землі перебувають у таїні Шехіни. Лише цим можна пояснити Хаїне перетворення на похмуру жінку з розпущеним волоссям, у недбалому одязі, з відсутнім поглядом. Її обличчя тоді старіє на очах, зморшки прокреслюють його, наче тріщини, брови насуплюються, вуста перетворюються на тонку риску. Вже опустилася ніч, і будинок розпався на плями світла від лампад і свічок. Хаїне обличчя втрачає риси, кудись зникає її гнівний погляд, очі прикривають важкі повіки, обличчя набрякає, обвисає, стає схожим на відразливе лице хворої старої. Хая, босонога, важким кроком ступає до світлиці, де на неї чекають. Дорогою обмацує стіни, ніби й справді осліпла, стала Безокою Панною. Присутні обкурюють кімнату шальвією й турецьким зіллям, стає задушливо. Хая починає говорити. Тому, хто хоч раз це побачив, завжди буде незатишно, коли вона вдень шаткуватиме капусту.

Чому Шор назвав свою доньку Хаєю? І звідки він знав, що це немовля, народжене перед світанням у задушливій кімнатці, де в казанках на печі парувала вода, хоч трохи прогріваючи дім морозяної січневої ночі, стане його улюбленою, найрозумнішою донькою? Може, тому, що її зачали першою, з його найкращого сімені, у розквіті сил, коли їхні з дружиною тіла були гладенькі, пружні й чисті, незаплямовані, а їхній розум — незіпсований і сповнений віри? А дівчинка-бо народилася мертвою, бездиханною, і після важких пологів запала могильна тиша. Він злякався, що немовля помре. Злякався смерті, яка вже, либонь, обступала дім. І лише згодом, коли повитуха щось нашепотіла, дитина наче захлинулася криком і подала голос. Тому першим словом, яке йому спало на думку, коли народилася та дитина, було «хайо» — жити. Хаїм — це Життя, але не просто біологічне, тілесне, а таке, що дозволяє молитися, мислити й відчувати.

— Вай-їцер га-шем Елохім ет га-адам афар мін га-адама, вай-їпах бе-апав нішмат хаїм, ва-єхі га-адам ле-нефеш хая, — декламував Еліша, коли побачив дитину. — І виліпив тоді Бог людину з пороху земного, і вдихнув у ніздрі її подих життя (нішмат хаїм), і сталася людина живою істотою (нефеш хая).

І ось так Шор відчув себе Богом.

Форми нових літер

Шкіра, в яку оправлено книгу, — нова, хорошої якості, гладенька й запашна. Яків із насолодою торкається її корінця і думає про те, що нечасто доводиться бачити нові книжки, неначе користуватися дозволено лише старими. У нього теж є своя книга. Кожен мусить мати книжку, з якою не розлучається. Але це рукопис, переписаний з оригіналу, — «І прийшов я нині до джерела»[114]. Яків усюди возить його з собою. Він уже дещо прив’янув, якщо можна так сказати про стос паперу, зшитий ниткою. Перша сторінка пошкоджена в кількох місцях, аркуші зжовкли на сонці, коли він одного разу залишив зшиток на підвіконні. Яке недбальство! Батько завжди за таке бив по руках.

Ця нова книга — товста, палітурник міцно стиснув сторінки, і коли їх розгортати, вони тріщать, наче кістки. Опираються долоням. Яків розгортає на випадковій сторінці й міцно тримає, щоб ця чудна книжка перед ним не згорнулася. Звично ковзає поглядом по рядках літер справа наліво, потім зненацька пригадує, що треба навпаки — зліва направо, його очам ледве вдається виконати цей майже цирковий трюк, але вже невдовзі він, хоч нічого не розуміє, починає відчувати приємність від цього руху навспак, проти течії, наперекір світові. Може, це якраз найважливіше, — міркує він, — цей інший напрямок руху, саме цього він мусить уперто вчитися і практикувати його. Цього жесту, що його починає ліва рука, а закінчує права. Цього оберту довкола, коли праве плече тікає від лівого, а день починається сходом сонця, щоб урешті потонути в мороці.

Він придивляється до форми літер, занепокоївшись, що не пам’ятає їх. Ось одна, що нагадує цаде, й інша, схожа на самех, і ще щось подібне на коф, але не зовсім; може, і значення їхні схожі, лише ледь зміщені, але достатньо для того, щоб світ почав розпливатися, втрачати чіткість.

— Це їхнє зібрання ґешіхте, — каже Шор Якову, що стоїть у розхристаній сорочці. — Щось таке, як наше «Око Якова». Про все потроху: про тварин, різні країни. Всілякі казки. Про духів. Написав їх тутешній рогатинський ксьондз, уявляєш?

Яків, здається, уважніше придивляється до книжки.

— Я найму тобі вчителя, — каже Еліша Шор і набиває Якову люльку. — Не для того ми їхали по тебе аж до Смирни, щоб тепер дозволити тобі піти. Всі ті люди там, у Кам’янці, почали сваритися між собою, поки тебе нема. Бо їхній проводир — ти, хоч і не можеш туди поїхати. Але кинути нас не маєш права.

Щовечора Хая стає навколішки перед батьком і натирає йому ноги якимось смердючим цибулевим соком, змішаним із чимось іще. Від цього весь будинок ночами пахне травами. Але це ще не все: Хая віддає дитину жінкам, зачиняється з чоловіками в батьковій кімнаті, і починається нарада. Якова спершу це дивує. До такого він не звик. У Туреччині та Валахії жінки знають своє місце, і кожен учений тримається від них на віддалі, адже їхній природний зв’язок із низькими матеріями вносить хаос у світ духу. Але тут, у правовірних, усе інакше. Вічні мандрівники, вони загинули б без жінок.

— Ах, — каже Еліша, ніби прочитавши його думки. — Якби вона була чоловіком, стала б моїм найрозумнішим сином.

Тієї першої ночі, як велить давній звичай, Хая приходить до ліжка Якова. У неї тендітне тіло, широкі, хоч і трохи кістляві стегна, колючий горбок. За звичаєм, вони мають злягтися швидко, мовчки і без зайвих пестощів. А проте Яків довго гладить її ледь опуклий живіт, щоразу оминаючи долонею пупок, який здається йому гарячим. Хая сміливо бере в руки його член і обережно, наче неуважно його пестить. Вона хоче знати, як відбувається прийняття турецької релігії, що там у них замість хрещення, чи треба якось готуватися, у скільки їм це обійшлося, чи дружина його теж перейшла у віру Магометову і чи жінкам у ній краще, ніж у їхній? І що, це рішення справді його вбереже? Він вважає, що як мусульманин для польської влади є недоторканним? А чи знає він, що євреям, зокрема їй самій, Хаї, отак перейти в іншу віру було б нелегко? Але вона йому вірить. І всі Шори підуть за ним, куди б він їх не повів. І ще: чи чув він, які оповіді про нього ходять? Та й вона сама їх ширить серед жінок. Нарешті Яків, утомлений розмовами, лягає на Хаю і рвучко в неї входить, а відтак падає на спину знесилено.

Вранці за сніданком Яків з усмішкою на неї дивиться. Хая весь час мружить очі, і від їхніх кутиків розходяться дрібні зморшки. Еліша має намір послати її до Львова, до Ашера, який туди переселився. Він найкраще підбирає скельця для читання.

Хая носить скромні сукенки; лише раз Яків бачив її у святковому вбранні. То було першого дня, коли він приїхав сюди з науками і до рогатинського бет га-мідрашу прибула ціла юрба місцевих. Тоді на сіру сукню вона накинула блакитну хустку, а у вуха наділа сережки. Вона була серйозна і достойна.

Потім він бачив сцену несподіваної ніжності, коли батько гладив її по щоці, а вона повільним, спокійним рухом поклала голову на його груди, у хвилі його буйної шпакуватої бороди. Яків несамохіть відвів погляд.

Про Крису та його плани на майбутнє

Криса, як уже було сказано, має шрам на обличчі. Одну щоку згори донизу розрізає пряма лінія, створюючи враження якоїсь прихованої симетрії. Це враження таке тривожне, що кожен, хто на нього дивиться вперше, не може відвести погляду, шукає причини тривоги і, не знайшовши, розчаровано відвертається. А він же — найрозумніша людина на Поділлі, освічена й прозірлива. На перший погляд так і не скажеш. Для Криси воно й краще.

Він уже зрозумів, що на людську симпатію розраховувати годі. Треба прямо казати, чого хочеш, і вимагати, просити, тиснути, переконувати. Якби не той шрам на обличчі, він уже був би на місці Якова, це безсумнівно.

Криса вважає, що вони мають користуватися автономією в межах християнства. Такою є його позиція тепер, перед диспутом, і цього він домагається у сповнених непорозумінь перемовинах із єпископом Дембовським, які точаться за спинами братів. Криса впевнений, що знає краще.

— Якщо стоїш на пограниччі, треба триматися осторонь усіх і робити свою справу, — каже він.

Не зовсім євреї, не зовсім християни, вони добре почувалися б десь окремо, далеко від влади й жадоби ксьондзів і рабинів. І ще одне: Криса вважає, що вони, хоч їх і переслідують свої ж, євреї, євреями залишаються, водночас наближаючись до християн. І ось вони, євреї-відступники, просять допомоги, оборони й опіки; це жест дитини, яка простягає невинну руку дорослому. Християни приймають їх зі співчуттям.

Але найважливішим для Криси є дещо інше: як написано в Євамот, 63 (хоч він і контрталмудист, не може стриматися, щоб не цитувати Талмуду), «людина, яка не володіє клаптем землі, не є людиною». Тож вони мають отримати від панів шмат землі, щоб там осісти і спокійно хазяйнувати. Так було б краще для всіх: євреї б їх не переслідували, правовірні сумлінно працювали б на своїй землі й могли б наймати селян на роботу. Вони навіть не мусили б приймати хрещення. Це видіння витає над столом серед диму — надворі розгулявся вітер і задуває дим назад у комин. Його завивання вторує дискусії.

— До пана — ніколи, — докидає хтось, у чийому голосі Криса впізнає Гершка з Сатанова.

— Нас могла б узяти до себе пані Коссаковська… — починає Моше з Підгайців.

Криса вистрибує наперед, його обличчя викривлене гнівом.

— Хочете собі петлю на шию накинути? Пан робитиме, що хоче, жоден закон йому не указ. Через два покоління будемо як оті селяни.

Чути схвальний гомін.

— Ми й у єпископа будемо як селяни, — каже Моше.

Тоді озивається найстарший син Шора, Шломо, який досі сидів мовчки й вивчав носаки своїх черевиків.

— Лише до короля, лише на королівські землі. Так каже Яків, і я так вважаю. Під королем ми будемо в безпеці.

Криса знову кривиться. Каже:

— Дурні ви все-таки. Вам дай палець лизнути, а ви вже руку відкусити хочете. Торгуватися слід поволі.

— І доторгуватися до лиха, — додає хтось уїдливо.

— Ось побачите. Ми з єпископом знайшли спільну мову.

16

Про рік 1757-й і про те, як улітку в Кам’янці-Подільському дискутували про споконвічні істини

У Молівдиному селі біля волоської Крайови вважають, що 1757 рік, який щойно настав, стане роком Страшного суду. Щодня кличуть на ім’я нових ангелів, аби вони були свідками. Нікому не спало на думку, що це викликання може тривати тисячу років, адже число ангелів — нескінченне. Молільники вірять, що світ урятувати неможливо, лишається хіба що готуватися до його кінця, чекати якого вже недовго. Страшний суд настає, наче пологи: коли він починається, відвернути чи зупинити його неможливо. Але цей суд, як вірять браття та сестри, що їх назавжди покинув Молівда, не такий, якого всі сподівалися: земний, з янгольськими сурмами, вагою, на якій зважуватимуть людські гріхи, архангельським мечем. Цей суд — скромний, непомітний, звичайний. Відбувається наче мимохідь, за нашими спинами. Цього дивного 1757 року нас засудили заочно, і оскаржити вирок неможливо. Наше незнання нас не виправдовує.

Мабуть, світ став нестерпним не лише на розлогих, відкритих усім вітрам рівнинах Поділля, але й тут, у Валахії, де тепліше і можна вирощувати виноград. Якось той світ усе-таки мусив завершитися. Зрештою, торік почалася війна. Єнта, яка бачить усе, знає, що вона триватиме сім років і розхитає чутливі терези, на яких зважують людські життя. Цих змін іще не видно, але янголи вже розпочали прибирання. Беруть обіруч килим світу, вибивають його, летить пилюка. Ще мить — і згорнуть його в рулон.

Рабини ганебно програють диспут у Кам’янці. А все тому, що ніхто не хоче слухати їхніх заплутаних пояснень, коли звинувачення — такі прості та влучні. Героєм стає ребе Криса з Надвірної, якому вдається підняти на глум Талмуд. Він встає і піднімає палець угору.

— А чому у вола є хвіст? — питає він.

Зал замовкає, збентежений таким дурним запитанням.

— І що то за така свята книга, в якій звучать такі запитання, га? — продовжує Криса, скеровуючи поволі піднятий палець у бік рабинів. — Я вам скажу: це Талмуд! — вигукує він, витримавши паузу.

Зал вибухає сміхом. Сміх лине аж під саме склепіння суду, яке не звикло до таких виявів радості.

— І що ж на те нам відповідає Талмуд? — питає Криса, чиє пошрамоване обличчя аж зарум’яніло від напруги, і робить паузу. — Бо хвостом треба відганяти мух! — з тріумфом відповідає він сам собі.

І знову сміх.

Вимоги рабинів відлучити контрталмудистів від синагоги, змусити їх носити неєврейський одяг і заборонити їм називатися євреями теж здаються смішними. Консисторський суд з належною стриманістю відхилив цю заяву, бо не вповноважений вирішувати, хто може називатися євреєм, а хто ні.

Коли ж звучить тема лянцкорунських звинувачень, суд делікатно відмовчується. Адже відбулося слідство, яке не виявило нічого гідного осуду в танцях і співах за зачиненими дверима. Кожен має право молитися так, як вважає за слушне. І з жінкою танцювати, навіть якщо в неї оголені груди. Зрештою, того, що там були оголені жінки, слідство не довело.

Відтак увага суду перемикається на процес євреїв-фальшивомонетників. Такий собі Лейба Ґдалович та його челядник Гашко Шломович карбували фальшиві монети. Челядника виправдали, але майстра Ґдаловича прирекли на смертну кару і четвертування тіла. Штемпель для карбування перед екзекуцією було врочисто спалено, а попіл розвіяно. Приреченому, згідно з вироком, відтяли голову, а тіло почетвертували й прибили до шибениці. Голову ж настромили на палю.

Все те не допомогло рабинам. Упродовж останніх днів диспуту скрадалися вони попід стінами будинків, наче злодії. Їм сичали вслід.

Консисторському суду довелося розглядати й дрібніші справи. Одна з них обурила кам’янецьких християн: селянин Василь Книш якось дорікнув такому собі Геншиї з Лянцкоруня — євреєві, з яким торгував, — що той водиться з сабсацвіанцями, а той відгризнувся, що має хрест в одному місці. За таке блюзнірство Геншию засудили на сто ударів батогом чотирма чергами в чотирьох різних кутках міста, аби більше людей змогло побачити екзекуцію.

Така сама кара чекала й Ґершома, який влаштував рейвах у Лянцкоруні і через якого все почалося.

А ще консисторський суд разом із єпископом Дембовським ухвалили, щоб дідичі, на чиїх землях живуть контрталмудисти, взяли їх під свою опіку.

Вирок було оголошено й відразу передано до виконання.

Контрталмудистів суд звільнив від усіх судових оплат, а до того ж наказав рабинам сплатити п’ять тисяч злотих компенсації тим, кого було побито й пограбовано в бійках, а додатково — сто п’ятдесят два червоні злоті штрафу, що його було передано на ремонт вежі костелу в Кам’янці. Всі Талмуди, як книги брехливі й шкідливі, на Поділлі мали бути спалені.

Коли закінчили читати вирок, запала тиша. Здавалося, представники костелу злякалися власної суворості. А коли перекладач розтлумачив його зміст рабинам, зчинився вереск і ґвалт. Рабинам наказали заспокоїтися. Тепер вони викликали не співчуття, а лише незручність. Самі винні. Вони виходили з суду мовчки, бурмочучи щось під ніс.

Молівда, який досі не може натішитися власним поверненням на батьківщину, теж відчуває, що все змінилося. Іноді його аж смішить те, як легко можна передбачити події. Дивиться в небо. Здається, ніби на рівнині його більше, воно працює як дзеркало-лінза: зосереджує в собі всі образи й відбиває землю, як фреску, де все відбувається одночасно, і видно майбутні обриси всіх подій. Тому, хто вміє бачити, досить підвести очі до неба: там йому явиться все.

Коли до нього приїхали Яків і Нахман, аби забрати з собою до Польщі, він навіть не здивувався. Лише з увічливості вдавав вагання. Насправді ж досить йому було побачити, як Яків розмашистим турецьким рухом зістрибує з коня, і він уже відчув хлоп’ячу радість від майбутньої пригоди.

Про спалювання Талмудів

Книжки починають горіти того самого дня, тобто 14 жовтня, надвечір. Виконавцям судових вироків не доводиться надто напружуватися. Міський кат читає підписаний єпископом Дембовським указ і врочистим жестом підпалює лише перший стос, далі — рутина.

Переважно відбувається так, що невеликий гуртик людей вломлюється до єврейського дому і відразу ж натрапляє на якусь книжку. Всі ті «талмути», нечисті книжки, писані в чортів бік, справа наліво, опиняються на вулиці, відтак їх ногами згрібають у купу й підпалюють. Самі сабсацвіанці, євреї-єретики, вельми старанно допомагають урядникам, тож ті, вільні від роботи, йдуть додому вечеряти. Згодом до сабсацвіанців приєднуються ґої та парубки, скорі до всякої колотнечі. У цілому Львові горять книжки, на кожній площі палає багаття. Талмуд, не Талмуд — байдуже. Багаття горять упродовж цілого наступного дня, а ввечері їх оживлює полум’я нових книг. Уже кожна друкована книжка здається лихою. Доходить до того, що навіть львівські християни ховають свої книжки, а друкарні про всяк випадок барикадуються. Протягом кількох днів паління книжок натовп набрався такої зухвалості, що кам’янецьким євреям, які, попри заборону, вже знову стали мало не своїми в місті, доводиться пакувати манатки і переїжджати на Карвасари, боячись за власне життя. Бо вигляд охоплених полум’ям книжок, їхніх сторінок, що тріпочуть у вогні, вабить людей, наче ярмарковий фокусник, який гіпнотизує курей і робить з ними, що хоче. Люди дивляться на полум’я, їм подобається цей театр руйнування, і в них наростає неясний гнів. І хоч не знають вони ще, хто має стати його ціллю та жертвою, якось мимоволі обертають його вістря супроти власників тих спалюваних книжок. Тепер досить одного заклику, і роз’юшений натовп вирушає до першого-ліпшого єврейського дому, що на нього вказала пальцем сторожа антиталмудистів, яка має на меті боронити власні домівки.

Той, хто раніше був гнаним, грішним і проклятим, тепер став законодавцем і вершителем доль. І навпаки, той, хто колись судив і виносив вироки, тепер сам суджений і переслідуваний. Дім рабина більше не є домом рабина — він перетворився на корчму, до якої можна ввійти, відчинивши двері ногою. Всередині всі злякано мовчатимуть; і позаяк відомо, де в домі тримають книжки, нападники відразу рушають туди, беруть почергово томи з полиць і, тримаючи за обкладинку, патрають їх, наче курчат.

Буває, що якась жінка, часто найстарша в родині, кидається відчайдушно боронити ту чи ту книжку, немов свого дивного упослідженого онука, який стиснувся до розмірів стосика паперу в палітурці, але решта мешканців дому не наважуються суперечити чужинцям. Вони наче усвідомлюють, що примхлива сила світу перейшла на протилежний бік, і невідомо, скільки так триватиме. Іноді жінки кидаються до судового виконавця (буває, що ним є молодий родич, яким заволоділи сабатіанські ідеї), хапають його за руку, намагаються перехопити його погляд: «Іцеле, що ти робиш? Я ж із твоєю матір’ю гралася біля ріки!» Старші буркають із кутка: «Рука тобі всохне за таке блюзнірство».

У Буську горить лише кілька Талмудів, бо талмудистів тут небагато. Більшість місцевих євреїв — послідовники Шабтая. Горить невеличке багаття за синагогою, полум’я ковтає книжки неохоче, димить, бо Талмуди випадково впали в калюжу. Все відбувається якось без завзяття. Палії поводяться так, наче виконують вирок; довкола багаття кружляє пляшка горілки. До аутодафе намагаються приєднатися парубки-ґої; їм завжди подобається щось нищити, кидати у вогонь, байдуже, що саме й навіщо. Але їм уже дали зрозуміти, що то справа внутрішня, єврейська, тож вони просто стоять, тримаючи руки в кишенях лляних штанів, і дивляться на полум’я.

Найгірша ситуація в Кам’янці, Рогатині та Львові. Там пролилося трохи крові. У Львові розгніваний натовп спалив цілу єврейську бібліотеку, що зберігалася в домі молитви. Повибивали шибки, понищили лави.

Наступного дня сутички стають іще запеклішими: пополудні роз’ятрений натовп, уже не єврейський, а різний, кольоровий, барвистий, кидається на геть усі книжки, байдуже, Талмуд то чи ні, головне, що всередині — нечисті літери. Нечисті, бо незрозумілі. І ось цей натовп, що зібрався на завтрашній ярмарок у Рогатині, маючи дозвіл нищити книжки, радісно верещить і вирушає на полювання. Люди стають біля дверей будинків і вимагають видати їм книги, ніби заручників. Якщо господар викручується чи ухиляється, починається бійка. Ллється кров, ламаються руки, з рота сиплються вибиті зуби.

Тим часом обурені вироком рабини велять молитись і суворо постити: навіть матері не можуть годувати грудьми дітей. У Рапапорта у Львові є місце, звідки розсилають пошту, — робота там кипить цілими ночами. Сам рабин Рапапорт лежить недужий: його побили перед синагогою, він ледь дихає, є побоювання, що йому зламали ребра. Пінкас, переписуючи листи, плаче. Схоже, наближаються кінець світу і чергова катастрофа, яка буде найважчою, бо свої кривдять своїх. Як же таке можливо? Чому ж то Бог посилає нам такі тяжкі випробування — адже то вже не козак, не дикий татарин зазіхає на наше життя, а свій же, сусід, з чиїм батьком ти ходив до єшиви? Вони говорять нашою мовою, живуть у наших селах і встромляють носа до наших божниць, хоч ми їх там не хочемо. Свій пішов на свого, отже, гріхи Ізраїлю великі, а Бог гнівається вельми.

Через кілька днів, коли ребе Рапапорт сяк-так одужує, збираються представники громад і оголошують новий збір коштів. Треба їх везти до Варшави, до Баруха Явана, який є довіреною особою самого міністра Брюля; але, мабуть, зараз, коли триває війна, королю немає діла до спалення книг, бо довго нема відповіді.

Про те, як ксьондз Пікульський тлумачить шляхетному товариству основи гематрії

Єжи Марцін Любомирський є комендантом гарнізону в Кам’янці-Подільському, містечку доволі нудному і провінційному. Це його перша командирська посада. Йому двадцять років, він високий, ставний, але окрім гарного «фізису», має ще одну перевагу: він успадкував величезний статок. Це додає йому виразності: він одразу впадає в очі й залишається в центрі уваги. Кам’янець лежить у його велетенських земельних володіннях. Відколи тут кояться всі ті дивні речі, відколи зазвичай порожніми вулицями прокочується натовп, Любомирський нарешті відчуває задоволення й азарт. Він потребує свіжих вражень не менше, ніж їжі й питва. На прощальну вечерю з нагоди возведення Міколая Дембовського в сан архієпископа він велить доставити пів дюжини ящиків найкращого рейнського вина.

Коли перші ящики вже спорожніли, починаються розмови про актуальні події, і в поле уваги пана Любомирського потрапляє непримітний ксьондз Пікульський, права рука архієпископа. Ксьондз має завдання розтлумачити шляхетним співрозмовникам усілякі єврейські справи, які за природою своєю є туманними й надто заплутаними. Адже кожному хочеться знати, про що тим євреям ідеться.

— В євреєві завжди є якась утіха, — каже голосно єпископ Каєтан Солтик, проковтнувши чималий шматок кишки.

Останнім часом він погладшав. Усе в ньому здається якимось надмірним. Колір єпископського убору — надто яскравий, манжети надто накрохмалені, ланцюг на грудях надто блискучий. Задоволений, що вдалося звернути на себе загальну увагу, він продовжує:

— Єврей припильнує чужі гроші й заставить свої, якщо буде потрібно. Він спритний і корисливий, але якщо дбає про користь для себе, то й про пана подбає. Коли я хочу щось купити чи продати, завжди кличу єврея. У такого є зв’язки з купцями по цілій країні. Він знає, як робляться справи. В його інтересах, аби я лишився його клієнтом, тобто аби, торгуючи з ним, почувався в безпеці та знав, що він мене не обдурить і якнайкраще обслужить. Тут у наших краях немає жодного поважного пана і дідича, який не вдавався б до послуг ізраелітів. Хіба ж я не маю рації, пане каштеляне?

Каштелянова Коссаковська відповідає замість чоловіка:

— Кожен знає, що ви, Ексцеленціє, не створені для справ господарських чи торговельних. Для того і є економи. Небезпека ж у тому, що вони можуть красти. Отоді опускаються руки.

Тема злодійства вельми зачіпає присутніх, та й добре вино робить своє, тож дискусія за столом розпадається, і тепер уже кожен розмовляє зі своїм візаві через стіл. Хлопці-служники доливають вино і, впіймавши ледь помітний знак єпископа, міняють ящик вина, ставлячи замість нього гірше, хоч цього, здається, ніхто не помічає.

— А що воно за кабала така, про яку всі говорять? Навіть мій чоловік зацікавився, — звертається Катажина Коссаковська до ксьондза Пікульського.

— Вони вірять, що світ постав зі слова, — відповідає той і голосно ковтає, кладучи назад на тарілку великий шматок яловичини, що його якраз підносив до рота.

— Таж кожен вірить у те, що на початку було Слово. І ми теж. У чому ж тут єресь?

— Так, вашмосте. Але ми цим обмежуємося, а вони ту віру застосовують до всіх, навіть найдрібніших речей.

Помітно, що ксьондзові не дуже хочеться удаватися в пояснення. Він і сам не розуміє чому. Чи не тому, що жінці, хай навіть і вченій, на його думку, про такі складні речі розповідати марно, бо вона все одно їх не зрозуміє? А може, тому, що, відповідаючи на такі запитання, він завжди схильний все надто спрощувати? Ось узяти єпископа: навіть йому все доводиться викладати поволі й дохідливо, бо особливою кмітливістю він не вирізняється. «Безперечно, він святий, і не мені йому дорікати, — ганить себе подумки Пікульський, — але як же з ним іноді важко розмовляти!»

Тож він просить аркуш і перо, аби все наочно пояснити. Заохочуваний єпископом, розкладає на столі папір; Дембовський тим часом, відсуваючи полумисок із гускою, відхиляється трохи назад, наче звільняє місце для Пікульського, і по-змовницьки перезирається з Коссаковською. Знає-бо, що цей непримітний ксьондзик має в собі приховану силу і зараз її продемонструє, але лише трошки, немов черпаючи маленькою ложечкою, доки в глибинах дрімає незрозуміла потуга.

— Кожна літера має свій числовий відповідник. Алеф — це один, бет — два, ґімель — три і так далі. Це означає, що кожне слово, записане літерами, містить у собі число, — він дивиться на присутніх, питаючи поглядом, чи все зрозуміло. — Слова, які означають ті самі числа, поєднані між собою глибоким зв’язком, хоч на перший погляд здається, що між ними нема геть нічого спільного. Можна словами рахувати, комбінувати, і тоді відбуваються дуже цікаві речі.

Ксьондз Пікульський вагається, чи не завершити на цьому, але все ж не може стриматися.

— Ось приклад. Візьмімо гебрайське слово «ав» — батько. Пишемо ми його так: алеф, бет, справа наліво. Мати — це «ем», тобто алеф і мем. Але слово «мати», «ем», можна прочитати і як «ім». «Батько», «ав» у числовому сенсі відповідає трійці, бо алеф — це 1, а бет — 2. Числовий відповідник «матері» — 41, бо алеф — 1, а мем — 40. І якщо додамо слова «мати» і «батько», у нас вийде 44, тобто «єлед» — дитина!

Коссаковська, що схилилася над ксьондзом, відскакує від столу, плескаючи в долоні.

— Як це дотепно! — вигукує вона.

— Йод-ламет-далет, — пише ксьондз Пікульський на папері єпископа й дивиться на нього тріумфально.

Єпископ Солтик не надто багато з того розуміє, всі ці числа плутаються йому в голові. Він важко дихає. Треба-таки схуднути. А єпископ Дембовський піднімає брови на знак, що колись, у майбутньому, його, можливо, це й зацікавить.

— Згідно з кабалою, у спілкуванні чоловіка та жінки зустрічаються дві, як то кажуть польською, абетки, або ж, як їх називають, альфабети: материн та батьків, і вони, сплітаючись, спричинюють зачаття.

Єпископ Дембовський кілька разів делікатно покашлює і повертається до їжі.

— Кабала кабалою, — каже каштелянова із зарожевілими від вина щоками, — але в нас тут діється річ небувала. Тисячі євреїв хочуть навернутися в католицьку віру. Горнуться до нас, як курчата до квочки. Ах, бідолахи. Те їхнє єврейство їх геть замучило.

— Помиляєтеся, велебна пані, — перебиває її Пікульський, шморгаючи носом від збентеження. Коссаковська дивиться на нього, здивована таким втручанням у її розумування. — Вони мають у тому свій інтерес. Уже давно вони вподобали собі наш край і мають його за нову землю обітовану…

— За їхніми руками треба постійно стежити, — докидає єпископ Солтик.

— Вони ось оголосили вирок Талмудові, але гідні кари всі їхні книжки. Кабала — це такий собі небезпечний забобон, і її треба заборонити. Вона вчить такого способу вшанування Бога, який є чистою єрессю. А ще кабалісти твердять, буцімто з її допомогою можна провіщати майбутнє, і скочуються в магію. Кабала — це точно не Боже діло, а сатанинське.

— Перебільшуєте, отче, — своєю чергою перебиває ксьондза Коссаковська. — Та навіть якщо це діло й посмерджує сіркою, тепер, у лоні Церкви, вони знайдуть нове життя. Для того ми й зібралися тут, аби людям цим заблуканим допомогти, якщо самі вони висловлюють таке бажання.

Пан Єжи Марцін Любомирський смакує кишку; це найкраща страва цього вечора. Бо м’ясо тверде, а рис розварений. Капуста тхне якоюсь пліснявою. Співрозмовників своїх він вважає старими й нудними. На євреях узагалі не розуміється, бачить їх часом здалеку. Лише з однією єврейською дівчиною він недавно ближче познайомився — з тих, що крутяться біля гарнізону; серед них є шльондри всіх націй, вибирай на свій смак. Так воно завжди там, де стоїть військо.

Про щойно призначеного єпископа Дембовського, який збирається в дорогу

Чекаючи на свої дорожні скрині, які можуть прибути щохвилини, готовий вирушити до Львова на архієпископство Міколай Дембовський ще розглядає комплекти спеціально замовленої з такої оказії білизни, на якій він доручив жінкам вишити його монограму: MD.

Монограма виконана фіолетовими шовковими нитками. З-за кордону прибули заздалегідь придбані шовкові панчохи, єпископ уже цілком відвик від лляних. Панчохи є двох кольорів — білі та фіолетові, як єпископова монограма, а фіолетові ще й оздоблені тонкою вишивкою. Є в єпископа й новинка: теплі панталони, виготовлені з м’якої вовни; вони дещо тиснуть у стегнах, зате дарують таке потрібне тепло.

Здається, що єпископ цілком собою задоволений. Хтозна, чи на успіх його запобігливих старань про архієпископський сан не вплинули останні події: стільки-бо людей упосліджених, проклятих і гнаних своїми ж знайшли шлях до милості Ісусової. Єпископ не відступиться, доки той єврейський люд не охреститься. То було б правдиве чудо в цілій Європі, а може, і початок нової епохи. Єпископ уважно розглядає книжки, приготовані в дорогу, і зупиняється поглядом на томику, оправленому в новеньку шкіру. Він знає, що це таке. Бере його в руки з усмішкою, гортає неуважно і натрапляє на віршик:

Що в Польщі є лихого?

Лихі мости й дороги,

А ще владі вправив би хто мізки.

Й людей лихих без ліку, що не знають різки.

Отець єпископ усміхається до себе, зворушений наївністю цієї поезії. Якби ж то в отця декана Хмельовського було стільки ж мудрості, скільки завзяття! Трохи повагавшись, єпископ кладе й цю книжку на стос інших.

Останньої ночі перед запланованим від’їздом єпископ Дембовський у своєму палаці в Чорнокозинцях лягає спати пізно. Його рука аж затерпла від писання листів (він впорядковує єврейські справи, один із листів — до короля; у ньому він просить того підтримати цю богоспасенну справу). Прокидається серед ночі мокрий від поту, якийсь задерев’янілий, з болем у потилиці та важкою головою. Йому щось наснилося; щось страшне, але він не може пригадати, що саме. Якийсь тупіт, ґвалт, гострі леза, шматування тканини, щось тріщало, хтось булькотів здушено, що саме — годі було розібрати. Лежачи в темряві, він хоче простягти руку і подзвонити по служника, але відчуває, що не може ворухнутися. Та сама рука, яка цілий день писала листи, тепер його не слухається. Це неможливо, думає він. Мені це сниться. Його охоплює панічний, тваринний страх.

Наступної миті він відчуває характерний запах і усвідомлює, що надзюрив у ліжко. Хоче поворухнутися — марно. Саме це йому снилося: що він не може рухатися. Хоче покликати челядь, але легені його не слухаються, їм бракує сили, щоб набрати повітря й видати хоча б слабенький зойк. Лежить нерухомо до ранку, на спині, дихаючи швидко, як кролик; намагається молитися, але через страх слова плутаються і єпископ сам не знає, що каже. Йому здається, ніби груди привалила якась невидима сила, мара, і якщо він її не скине, вона його задушить. Намагається заспокоїтися і повернутися у власне тіло, відчути руку, ногу, живіт, стиснути сідниці, поворушити пальцем. Але швидко здається: там нічого нема. Залишилася голова, яка немов висить у порожнечі. Йому постійно здається, ніби він падає, доводиться чіплятися поглядом за бра, що висить високо на стіні його єпископської спальні в Чорнокозинцях, над спакованими скринями. Отак і лежить, охоплений смертельним страхом.

Уранці його знаходить служник, і зчиняється буча. Лікарі пускають йому кров, вона чорна й густа; обличчя медиків стурбовані.

Проте після кровопускання єпископові трохи кращає. Він починає ворушити пальцями й головою. Над ним нахиляються обличчя, говорять щось, питають, дивляться сумовито і співчутливо. Все те його лише пригнічує. Ті обличчя надто матеріальні й складні; всі ці очі, вуста, носи, зморшки, вуха, родимки, бородавки — цього забагато, їх неможливо витримати. Єпископові паморочиться в голові, починає нудити, він знову чіпляється поглядом за бра. Ніби й розуміє, що його торкаються якісь руки, але єдине, що він відчуває, — цілковита чужість тіла. Поруч стоять люди, але він не розуміє, що вони кажуть, час від часу вихоплює якісь слова, проте не може вибудувати з них жодного речення, вихопити жодного сенсу. Врешті люди йдуть геть, залишаючи тільки одну свічку, западає півтемрява. Єпископ дуже хотів би, щоб його хтось узяв за руку. О, скільки б він віддав за теплий шорсткий дотик чиєїсь долоні…

Коли світло свічки пригасає, бо поснули ті, хто стежить за його сном, єпископ починає кричати й метатися — але то йому лише здається, ніби він кричить, бо з його вуст не вихоплюється жодного звуку. Його жахає темрява.

Наступного дня приходить його брат. Так, він упізнає його, хоч і не бачить обличчя, лише чує голос. Просто він знає, що це його брат, і відчуває полегшення, засинає, але там, у сні, все так само, як тут: він лежить у тому самому місці й так само боїться темряви. Потім брат зникає. Ввечері того ж дня в голові єпископа починають вимальовуватися образи. Він перебуває в Кам’янці біля свого палацу, бачить катедру, але не стоїть на землі, а висить у повітрі, на висоті дахових ринв. Бачить, що під дахом загніздилися голуби, але гніздо порожнє, у ньому — лише стара яєчна шкаралупа. Потім помічає на високій колоні ясну, осяйну фігуру Матері Божої, яку нещодавно освячував, і страх на мить відступає; але через мить повертається, коли він дивиться на річку й величезну брилу фортеці. Відчуває на собі погляди багатьох пар очей, які дивляться на нього з порожнечі. Там неначе чекають мільйони людей.

Ще бачить охоплені полум’ям книги, що пухнуть від вогню й лускають. Але перш ніж язики полум’я лизнуть білі сторінки, літери тікають вервечками зі сторінок і зникають у темряві, наче мурахи чи інші рухливі комашки. Дембовський бачить це дуже виразно, і його це не дивує; одні літери перебирають крихітними ніжками, інші, найпростіші, у яких ніжок нема, мусять стрибати чи повзти. Єпископ не має уявлення, як вони називаються, але ця втеча його зворушує, він нахиляється над літерами мало не зі співчуттям і бачить, що на сторінках не лишилося жодного найменшого знака: горять чисті білі аркуші.

Потім єпископ Дембовський втрачає свідомість. Кровопускання не допомагає.

Ввечері він помирає.

Лікарів та секретарів єпископа, а також його найближчого соратника ксьондза Пікульського так здивувала ця смерть, що вони ходять наче оглушені. Як це? Він же був здоровий. Ні, здоровий він не був, мав проблеми з кров’ю, вона надто повільно текла по жилах, була надто густою, через це він і помер. Але не скаржився ні на що. Можливо, просто не зізнавався. Лише нарікав, що мерзне. Але ж через таке не помирають. Тому в палаці вирішують поки що про смерть не оголошувати. Сидять і не знають, що далі робити. Того самого дня приходить решта замовленої білизни, привозять скрині, щоб запакувати рукописи. Все це відбувається 17 листопада 1757 року.

Про життя померлої Єнти взимку 1757 року — того самого, коли спалили Талмуд, а невдовзі й книги самих паліїв

Така подія, як смерть архієпископа, трапляється лише раз і вдруге трапитися не може. Будь-яка ситуація та всі її обставини можуть відбутися лише один-єдиний раз. Усі елементи збираються лише на один виступ, як спеціально запрошені актори, що грають свої ролі, і якщо вирвати з контексту хоча б один жест, крок на сцені чи короткий діалог, усе відразу провалюється в прірву абсурду.

А проте все це складається в певний ланцюжок подій, якому мусимо довіритися, бо більше в нас немає нічого. Зрештою, якщо до нього придивитися уважно, як робить зараз Єнта, побачимо всі ті мости, триби, гвинти й осі, а також усі дрібні інструменти, які пов’язують між собою окремі непоєднувані й неповторні події. Саме вони є клеєм світу, саме вони переносять те чи те слово в сусідні події, повторюють якийсь жест чи вираз обличчя ритмічно, щоразу в іншому контексті, зіштовхують раз у раз ті ж предмети чи людей, укладають фантомні ланцюжки асоціацій, що ведуть до цілком чужих, не пов’язаних речей.

Це чудово видно звідти, де зараз перебуває Єнта. Видно, як усе безугавно мерехтить, міниться, красиво пульсує. Нічого неможливо упіймати цілком, бо воно тут-таки зникає, розпадається і творить цілком новий і такий же швидкоплинний візерунок, хоч попередній якусь мить здавався мудрим, красивим, дивовижним. Лише почнеш спостерігати за якоюсь людською фігурою, як вона змінюється, і годі навіть протягом короткої миті бути впевненим, що це — та сама людина. Ось ця, наприклад, ще недавно була замурзаною дитиною, крихкою, як печиво, а тепер — лише глянь! — з дому виходить висока струнка жінка, яка рішучим замашистим рухом виливає з таза брудну воду. Вода псує білість снігу, залишаючи на ньому жовті плями.

Лише Єнта є незмінною, лише Єнта повторюється і щоразу повертається в те саме місце. їй можна довіряти.

Перед Ханукою та Різдвом шириться чутка про смерть архієпископа Дембовського. Ця звістка для одних є трагічною, інших же сповнює радістю. Ця новина така несподівана, наче хтось ножем проштрикнув тканий килим. Стільки зусиль — і все дарма! Слідом за першою приходить і друга звістка; її наче приносить до Королівки снігова завія: тільки-но помер покровитель правовірних, рабини знову підняли голову й почали переслідувати своїх неприятелів. Ті, чий Талмуд спалили, тепер палять книги недавніх паліїв. А Яків Франк сидить у найгіршій в’язниці за товстими мурами. Настрій у Королівці похмурий. Вже першого вечора після того, як надійшла прикра звістка, правовірні збираються у прибудові в домі Ізраеля й про щось шепочуться. Поступово голоси стають відважнішими.

— Це наче змагання великих сил…

— Так само було й з Шабтаєм. Його теж посадили у в’язницю…

— Так мусить бути. В’язниця — то частина плану…

— Все лише починається…

— Це останні дні…

— Це кінець.

Сніг засипав усе довкола, і не лише шляхи, а навіть цвинтар і мацеви зникли в непроглядній білині. Куди не глянеш, усюди біло. Сталося якесь диво, бо крізь те снігове море до села вдається дістатися купцеві з Кам’янця; йому бракує сил навіть розпрягти коней, він лише мружить утомлені білістю очі; на його віях — іній. Він каже:

— Ні, Яків не сидить у в’язниці. Йому вдалося втекти з Рогатина просто до Чернівців, а це ж уже Туреччина. Він з дружиною й дітьми в Джурджу, і кажуть, начебто знов зайнявся торгівлею.

Хтось відповідає голосом, повним смутку:

— Він нас покинув.

Справді, так здається. Повернувся спиною до Польщі, цієї країни засніженої, але — попри снігову білість — темної, похмурої. Тут немає для нього місця.

Прибульця слухають недовірливо і вже за мить відчувають злість. Ні, сердяться не на Якова, який втік. Радше на самих себе, адже вони мали здогадатися, що все так закінчиться. Найгірше — усвідомлювати, що нічого не можна вдіяти. Послід коня, що стоїть перед домом Ізраеля, парує на морозі, бруднить чистий, як простирадло, сніг, наче сумний доказ минущості всього земного; ще трохи, і він перетвориться на грудку замерзлої матерії.

— Бог звільнив нас від цього чоловіка та від спокуси, якою він для нас був, — каже Собля, входячи до хати, і одразу заходиться плачем.

Плаче цілий вечір. Вона й сама не знає, чому плаче. Вона ж не любила Якова та його галасливої свити, тих його бундючних дівиць і хитрого Нахмана. Не вірила жодному їхньому слову. Боялася їхнього вчення.

Ізраель її сварить. А коли вони вже лежать під периною, відчуваючи вогкий запах пір’я кількох поколінь гусей, намагається її незграбно пригорнути.

— Мені здається, ніби це я у в’язниці. Все життя — суцільна в’язниця, — схлипує Собля.

Вона глибоко вдихає, але жодне слово більше не зривається з її вуст. Ізраель мовчить.

Потім підтверджується ще неймовірніша чутка: що Яків перейшов у мусульманську віру — там, у тій Туреччині. Ізраель аж зіщулюється, почувши це. Мати пригадує йому, що саме так було і з Першим, з Шабтаєм. Хіба ж він не надягнув тюрбан? То, може, і це — частина дороги до спасіння? Суперечки тривають цілими вечорами. Одні вважають, що це — жахливе боягузтво. Інші — що в цьому є якийсь хитрий план. Нікому не спадає на думку, що Яків міг   н а с п р а в д і   увірувати в Аллаха.

Якщо навіть найстрашнішу, найхимернішу річ уявити частиною плану, вона стає звичайною, безпечною. Це каже Ізраель, який тепер торгує деревом із християнами. Купує в пана просто з лісу обтесані колоди і продає їх далі. З пожертв на Єнту купив велику підводу та двох сильних коней. Це чимале багатство. Іноді, чекаючи, поки завантажать підводу, сідає навпочіпки з дроворубами й викурює з ними люльку. Найкраще йому балакається з управителем панських маєтків, який, на відміну від дроворубів, має сяке-таке уявлення про таємниці релігії. Саме після розмови з цим управителем Ізраель усвідомлює, що смерть Ісуса, християнського Мойсея, теж була частиною плану Божого. Ісуса мали розп’ясти, інакше чудо спасіння взагалі б не сталося. Це дивно, але в цьому є якась хитромудра логіка. Ізраель довго про це думає: його здивувало, наскільки це нагадує Шабтая Цві, який мусив піти до в’язниці, надягти тюрбан, вирушити у вигнання. Месія мусить упасти якнайнижче — інакше він не Месія. Ізраель повертається з важкою підводою, але легким серцем.

Рух паломників на подвір’ї Соблі та Ізраеля цілком завмирає. І через морози, і через загальну ситуацію. Люди почали боятися публічних чудес: хай краще відбуваються десь тишком-нишком. Але Песеле та Фрейна й далі вчащають до Єнти, хоч Песеле готується до весілля. Якраз відбулися заручини — хлопцеві, як і їй, тринадцять років. Вона бачила його двічі, і він їй здався симпатичним, хоч і дитина ще. Разом із сестрою тепер вишиває скатертини, бо й Фрейна, мабуть, через кілька років вийде заміж. Іноді, коли ще було тепло, Песеле брала вишивання до бабусі, як вона називає Єнту; працювала біля неї. Розповідала їй різні історії, ділилася планами. Наприклад, що хотіла б жити у великому місті й бути великою дамою. Мати свою карету, сукні, обшиті мереживом, а ще — маленьку шовкову торбинку, в якій носила б напахчену хустинку, бо що ж іще покладеш до такої торбинки? Тепер уже надто холодно. Пальці так мерзнуть, що в них годі втримати голку. Краплі роси на тілі Єнти швидко перетворюються на красиві сніжинки. Це помітила Песеле. Брала їх пальцями й підносила до вікна, перш ніж вони танули. Якусь мить розглядала чудеса. Цілі палаци з кришталиків, біліших за сніг, повні скла, люстр, тонких келихів.

— Де ти це бачиш? У сніжинці? — дивується Фрейна. Але якось вона й сама обережно бере таку сніжинку пучкою пальця і дивиться на неї в сонячному промінні. Сніжинка — на диво велика, завбільшки з дрібну монету. Кришталева краса щезає за секунду, бо вона — не з цього світу, людське тепло її вбиває. На мить можна зазирнути в інший, вищий світ і переконатися, що він існує.

Як це так, що мороз Єнту не бере? Ізраель перевіряє це кілька разів, зокрема вранці, коли дерева надворі репають від холоду. Але Єнта лише ледь прохолодна. На її віях і бровах осідає іній. Іноді сюди приходить Собля, загортається в кожух і куняє.

— Ми не можемо тебе поховати, бабусю, — каже Єнті Песеле. — Але й тримати тебе тут не можна. Тато каже, що часи стали дуже неспокійними, ніхто не знає, що буде завтра.

— Та й чи буде якесь завтра, — додає сестра.

— Кінець світу наближається. Ми боїмося, — каже Собля збентежено. Їй здається, що повіки бабусі Єнти ворушаться. Так, безперечно, вона це чує.

— Що нам робити? — продовжує Собля. — Може, це одна з тих безнадійних справ, у яких ти, кажуть, допомагаєш? Допоможи нам.

Собля затамовує подих, щоб не проґавити якогось знаку. Знаку немає.

Собля боїться. Краще не тримати у стодолі бабусю проклятого й потурченого Якова. Ще накличе лихо. Коли вона почула, що Якова ув’язнили, відчула якусь зловтіху. Так тобі й треба, забагато ти хотів, Якове. Завжди дряпався на найвищу гілку, прагнув бути кращим за інших. А тепер зігниєш у льоху. Але коли Собля довідалася, що він перебуває в безпеці у Джурджу, їй відлягло від серця. Раніше стільки речей здавалися можливими, а тепер знов запанували холод і темрява. Світло в жовтні сховалося за комірчину і вже не визирає на подвір’я; холод виповз із-під каміння, де ховався влітку.

Соблі перед сном пригадуються оповідки про печеру, яку вподобав собі Яків, тоді ще малий Янкеле. І як він зник у ній одного разу.

Вона була тоді ще мала, добре знала Якова і боялася його, бо він був шибеником. Вони гралися у війну: одні були турками, а інші — москалями. І якось одного разу Яків — чи то в ролі турка, чи москаля, Собля не пам’ятає, — почав битися так завзято й жорстоко, що мало не забив на смерть дерев’яним мечем одного хлопчика. Собля ще пам’ятає, як батько побив його за те до крові.

А тепер вона бачить під повіками вхід до печери. Всередину вона ніколи не заходила. Це місце її лякає, довкола діється щось дивне, дерева — аж дуже зелені, і тиша — така моторошна… Земля попід берізками вся поросла ведмежою цибулею. Цю цибулю там збирають і дають людям, коли ті занедужають. Вона дуже помічна. Ніхто не знає, наскільки глибока та печера, але кажуть, ніби тягнеться на цілі милі під землею і подібна до величезної літери алеф. Дехто стверджує, що там — ціле місто. І живуть у ньому потерчата й безногі — балакабени. Стережуть дивовижні скарби…

Раптом Собля встає, покривало зісковзує з її плечей на землю. Вимовляє лише одне слово:

— Печера!

Про пригоди Ашера Рубіна зі світлом, а його дідуся — з вовком

Торік дійшла до Львова звістка про землетрус у Лісабоні. Новини ширяться поволі. Те, що Ашер прочитав у ілюстрованій гравюрами брошурі, вражає. Ашер перечитує це знов і знов, кільканадцять разів, і не може отямитися. Перед його очима постають сцени Страшного суду. Він не може думати ні про що інше.

Пишуть про гори трупів, і Ашер намагається це уявити. Скільки це — сто тисяч? Це більше, ніж живе у Львові, навіть якщо зібрати всіх із довколишніх сіл і містечок, християн і євреїв, русинів і вірмен, дітей, жінок і чоловіків, старих, тварин, невинних корів, сторожових собак. Сто тисяч — чи багато це?

Згодом, коли трохи заспокоюється, думає, що в цьому, зрештою, немає нічого виняткового. Хіба хтось рахував жертв Хмельницького? Цілі села, міста, відрубані шляхетські голови, що перекочувалися по дворах маєтків, єврейки з розпанаханими животами… Він чув, що десь буцімто повісили поруч поляка-шляхтича, єврея та пса. А проте досі Ашер не бачив гравюр, на яких було б усе так старанно зображено, так детально на металевій пластині вигравіювано сцени, що перевершують людську уяву. Один образ запав йому в пам’ять: водні вали, що штурмують місто. Здається, ніби розпочалася війна стихій: земля борониться вогнем від води, але водна стихія найсильніша, потужна хвиля не залишає по собі нічого живого, саму лише руїну. Кораблі здаються качиними пір’їнками на поверхні ставка, людей посеред того Армагеддону майже не видно: те, що відбувається, перевершує людські виміри. І лише у човні на передньому плані стоїть чоловік, мабуть, вельможа, бо на ньому гарне вбрання; він здіймає руки до неба в молитовйому жесті.

Ашер злостиво дивиться на розпачливий жест того чоловіка. На гравюрі майже немає неба; усе воно — лише вузенька смужка над бойовищем. Бо яке ж тут могло б бути небо?

Ашер уже чотири роки живе у Львові, має практику — лікує очі. Разом з одним шліфувальником лінз добирає стекла тим, хто недобачає. Навчився того ремесла в Італії, а тепер удосконалюється в ньому самотужки. Найбільше його вразила одна книжка, яку він привіз зі студій, а в ній фрагмент, щось схоже на гасло, символ його ремесла: «І побачив я, — писав її автор, такий собі Ньютон, англієць, — що світло, спрямоване до одного краю Зображення, піддавалося суттєвому Заломленню: значно більшому, ніж те, що було спрямоване до іншого краю. З чого можна виснувати, що справжня причина довготи цього Зображення — не в чому іншому, як у тому, що Світло складається з Променів із різною здатністю до заломлення, і вони, залежно від ступеня цієї здатності, відбилися на стіні в різних місцях».

Батько Ашера був кабалістом, який займався переважно світлом, хоч орендував два села у володіннях пана Радзивілла в Литві. Тож усі господарські справи лежали на плечах Ашерової матері, яка керувала ними владною рукою. Село, в якому вони оселилися й відкрили корчму, розташувалося над Німаном. Крім кількох господарств, були там іще водяний млин і невеликий порт із товарним складом для суден, що плавали до прусського Кенігсберґа. Оренда була прибутковою, тож батьки — завдяки комерційним талантам матері — доробилися на своїй хазаці[115], кращій за будь-яку оренду, до непоганого маєтку.

Батько Ашера вважався багатим, порівняно з убогими довколишніми євреями, тож міг собі дозволити (щоправда, не без допомоги громади) вислати здібного сина на науку за кордон. Сам же жив скромно, позаяк не любив жодних новомодних речей і будь-якого надміру. Для нього було б найкраще, якби у світі взагалі не відбувалося жодних змін. Ашер пам’ятає, як пухнули йому руки, коли він працював у дворі. Шкіра репала, у рани потрапляв бруд, і починалося болюче запалення. Мати змащувала ті рани гусячим смальцем, тож він певний час не міг торкатися книжок. Зі своїм братом батько Ашера жив, наче Яків з Ісавом, так що дядько врешті-решт переїхав на Поділля, але й там Ашер його знайшов і певний час лишався під його дахом.

У тій місцині жили і поляки, і русини. Корчму Ашерової матері любили всі. Дім їхній був гостинний, і коли на порозі з’являвся якийсь єврей-подорожній, байдуже, бідний чи багатий, Ашерова мати вітала його чаркою горілки. Стіл був завжди накритий, і їжі на ньому не бракувало.

Заходив до їхньої корчми й один піп із місцевої церкви. Був то чоловік лінивий, ледь письменний, а до того ж гіркий п’яниця. Він мало не спричинився до смерті Ашерового батька, та й доля цілої родини висіла на волосині.

Цілими днями той піп пиячив із селянами в корчмі, та ще й хитрував наліво й направо. Пив у борг, але ніколи боргів не віддавав. Нарешті Ашерів дідусь вирішив, що час покласти цьому край, і перестав наливати попу. Той образився і взявся мститися.

Батько Ашера не раз нелегально купував вовчі шкури у браконьєрів. Були серед них і селяни, і дрібна шляхта, і всякі волоцюги. Різні відчайдухи. Адже полювання на дичину було винятковим привілеєм пана. Однієї ночі у двері Ашерів постукав один мисливець, у якого батько іноді купував шкури. Дідусь хотів оглянути мертвого вовка й оцінити якість вовни, але було темно, а браконьєр поспішав, тож батько заплатив йому, поклав мішок у куток і повернувся до ліжка.

Невдовзі почувся грюкіт у двері, і до хати вдерлася сторожа. Мішок відразу привернув їхню увагу. Ашерів батько гадав, що відбудеться штрафом за нелегальну купівлю шкур. Яким же був його переляк, коли в мішку виявився труп чоловіка.

Його негайно закували в кайдани і кинули до темниці. Вже мав початися процес, бо піп звинуватив Ашерового батька, що той задушив чоловіка власними руками, щоб зцідити з нього кров для маци. Таке часто закидали євреям. Розпач охопив усіх, проте Ашерів батько, той шукач іскор у найглибшій темряві, навіть під тортурами не визнав своєї вини і благав, аби допитали мисливця. Той спочатку все заперечував, але згодом, коли його припекли залізом, зізнався, що знайшов у воді потопельника й відніс його до попа, щоб той поховав бідолаху. Однак піп намовив його підкинути труп євреєві, що він і зробив. За те дістав від суду батогів. Ашерового батька відпустили, а от попу не зробили нічогісінько.

Ашер уже давно зрозумів: люди мають величезну потребу почуватися кращими за інших. Байдуже, хто вони самі: їм усе одно потрібен хтось, хто був би гіршим за них. Те, хто є гіршим, а хто кращим, залежить від безлічі випадковостей. Ясноокі ставляться зверхньо до темнооких. Другі ж позирають із погордою на перших. Ті, що живуть біля лісу, відчувають якусь вищість над тими, що мешкають біля ставка, і навпаки. Селяни згори дивляться на євреїв, євреї зверхньо поглядають на селян. Міщани почуваються кращими за мешканців сіл, а селяни вважають себе кращими за міщан.

Хіба ж не це об’єднує людський світ? Чи не для того нам потрібні інші люди, аби ми раділи, що є за них кращими? А найдивніше, що навіть ті, хто перебуває на самому дні, знаходять собі якусь дивну втіху, гадаючи, що їхня упослідженість є найбільшою чеснотою.

Чому воно так, питає себе Ашер. Невже не можна людину змінити? Якби вона була машиною, як ото дехто тепер каже, то досить було б у ній пересунути важіль чи докрутити маленький шруб, і люди почали б радіти тому, що всі вони рівні.

Про польську принцесу в домі Ашера Рубіна

У його домі народилася дитина, ім’я їй — Самуель. Ашер думає про нього: мій син.

Живуть вони без шлюбу. Ашер вдає, ніби Ґітля — його служниця. Вона й так майже не виходить з дому, а коли й виходить, то хіба що на ринок. Ашер живе і приймає пацієнтів на Руській, у християнському кварталі, але з його вікон видно синагогу Турей Загав[116]. Суботнього пообіддя, коли закінчується шабат і читають «Шмоне Бере», тобто вісімнадцять благословень, Ашер чує пристрасну молитву.

Тоді зачиняє вікно. Він уже майже не розуміє тієї мови. Говорить польською та італійською, непогано — німецькою. Хоче вивчити французьку. Коли до нього приходять пацієнти-євреї, звертається до них, ясна річ, гебрайською, вплітаючи латинські терміни.

Останнім часом шириться якась епідемія глаукоми: Ашер виявляє її в кожного третього пацієнта. Люди не дбають про зір, дивляться просто на сонце, і зіниці від палючого проміння стають каламутними, як яєчний білок на вогні. Тож Ашер замовив із Німеччини спеціальні окуляри з притемненого скла і ходить у них, ніби якийсь сліпець.

Ґітля, польська принцеса, порається на кухні. Ашерові хотілося б, щоб пацієнти вважали її радше якоюсь його родичкою, ніж служницею, бо роль служниці їй не подобається, вона супиться і грюкає дверима. Ашер до неї ще й не торкався, хоч вона народила дитину кілька місяців тому. Ґітля схлипує в кімнатці, яку він їй відвів, і рідко виходить надвір, хоча сонце сяє, наче яскрава таріль, і жене з кутків різні вогкі тіні й заскнілі зимові печалі.

Коли в Ґітлі хороший настрій (таке трапляється рідко), вона зазирає Ашерові через плече, поки той читає. Тоді він відчуває, як вона пахне молоком, і весь аж м’якне всередині. Може, колись вона буде до нього ніжною. Йому було добре на самоті, а тепер поряд з’явилися дві чужі істоти: одна — непередбачувана, а друга — геть незбагненна. Обидві сидять тепер на поруччі крісла: одна читає, гризучи редьку, друга смокче велику білу цицю.

Ашер бачить, що дівчина меланхолійна. А може, той її мінливий настрій — через вагітність і пологи? Коли вона веселіша, бере його книжки й газети і цілими днями їх вивчає. Добре читає німецькою, гірше — польською, латини не знає. Трохи говорить гебрайською, Ашер не знає, наскільки добре, ніколи її не питав. Узагалі вони мало розмовляють. Спершу Ашер гадав, що потримає її в себе до пологів, а потім десь влаштує, але тепер уже не певен щодо цього. Їй нікуди йти, каже, що сирота, батько й мати загинули під час козацького погрому, але й вони не були її біологічними батьками. Адже насправді вона — позашлюбна донька польського короля.

— А що ж дитина? Чия вона? — врешті-решт наважується запитати Ашер.

Вона знизує плечима, і Ашерові аж легшає. Краще мовчання, ніж брехня.

Непросто буде десь влаштувати молоду дівчину з дитиною. Треба довідатися у громаді, де є притулки для таких жінок, — подумав він тоді.

Але тепер усе інакше. Ашер уже не думає про притулок. Ґітля йому допомагає, займається кухнею. Нарешті почала виходити: насуває глибоко на очі чепець і швидко йде вулицями, ніби боїться, що хтось її впізнає. Жене на ринок, купує овочі та яйця, багато яєць, бо сама вона живиться жовтками, перетертими з медом. Ашерові готує смачні знайомі страви, які він пам’ятає з дому: куґель, човлент, замінюючи яловичину грибами, бо Ґітля не їсть м’яса. Каже: євреї так само чинять із тваринами, як козаки — з євреями.

Але Львів — невелике місто, і невдовзі таємне стає явним. Єврейський квартал можна перейти за десять хвилин, звернувши з Ринку на Руську, далі — на Єврейську, потім швидким кроком пройшовши неймовірно галасливою Новоєврейською, де будинки стоять один на одному, оточені прибудовами й сходами, маленькими двориками, в яких туляться крихітні майстерні, пральні й крамниці. Люди тут добре знають одне одного, і ніщо не проходить повз їхню увагу.

Про те, як усе може полетіти шкереберть. Катажина Коссаковська пише лист до єпископа Каєтана Солтика

Його Преосвященству єпископові Каєтану Солтику

Наймилостивіша Ексцеленціє, вислухай прихильно вірну доньку нашої найсвятішої Церкви, а також Твою подругу, на яку завжди можеш покластися, навіть у такі непрості миті, як ця.

Смерть єпископа так приголомшила нас усіх, що протягом перших днів у Чорнокозинцях панувала тиша. Я й сама не одразу дізналася, що він помер, позаяк тримали це чомусь у суворій таємниці. Кажуть, що це апоплексія.

Похорон має відбутися аж 29 січня. Мабуть, Ти вже знаєш про це і маєш іще досить часу, щоб здійснити необхідні приготування в дорогу. Знай же, Ваша Ексцеленціє, що після смерті єпископа Дембовського наша ситуація докорінно перемінилася. Майже відразу за справу взялися рабини, і раптово виявилося, що наших протеже ніхто не підтримує; відколи не стало єпископа, справу наче зам’яли, і вона загальмувала. Куди я не пішла б і до кого не звернулася б, наштовхуюся на мур байдужості. До того ж морози лютують, і люди майже не вистромлюють носа з дому. Ах, яка ж та наша Річ Посполита залежна від погоди… Може, саме через це так зволікають із похороном — чекають, поки сніг влежиться і дорогами можна буде проїхати. А зараз навіть могилу викопати годі.

Дуже мене засмучує, Ексцеленціє, що наші сили витрачені намарно. Вся та кривда, якої перед тим зазнали талмудисти, тепер обернулася супроти сабсацвіанців. Єврейські громади забирають у них хати, а то й гірше — палять разом з усім майном. Приходять ці нещасні до мене прохати допомоги, але що я тепер, без єпископа, можу вдіяти? Тож даю їм одяг і трохи грошей — якраз, аби вистачило на вози й переправу через Дністер. Адже вони гуртом кидають усе й рушають на південь, до Валахії, туди, де їхній проводир. Я часом їм заздрю: сама-бо радо вирушила б кудись на південь, де тепло й сонячно. Так чи так, я недавно бачила один сабсацвіанський хутір — цілком спорожнілий, безлюдний, аж до останньої хати, і мені по спині пробігли мурашки.

Я й сама якось втратила охоту до дальшої діяльності. Трохи нездужала — либонь, застудилася дорогою з Рогатина до Кам’янця, і ніщо мене не могло розігріти, навіть витримана оковита мого чоловіка. Кажуть люди, що на єпископа Дембовського впало єврейське прокляття і від того він помер. Розповідав мені один корчмар, що над головою єпископа змагалися два різні закляття. Одне мало його захистити, друге знищити. Одне йшло від його улюбленців, сабсацвіанців, друге — від талмудистів. Таке різне тут оповідають, хоч я в жодні прокляття не вірю, ні в єврейські, ні в якісь інші. А проте вселило воно в мене невиразну тривогу, що точаться над нами якісь війни космічні, якісь сили літають, нависають, наче хмари, а ми, несвідомі й малі, ні про що не здогадуємося.

Кажуть, що наступником покійного єпископа буде єпископ Лубєнський, якого я добре знаю і який, сподіваюся, справу нашу продовжить.

Велику надію плекаю, наймилостивіша Ексцеленціє і дорогий мій Друже, що побачимося на похороні, до якого всі вже готуються, наче до якогось весілля. Сама бачила стада волів, що їх купили у Валахії й гнали через Дністер до Кам’янця на поминки…

Pompa funebris. 29 січня 1758 року

Pompa funebris[117]

Тіло архієпископа Дембовського, вже обмите, перенесли з розкиданої постелі, що була надто очевидним свідком його бурхливої смерті, до спеціальної кімнати без вікон, де мороз милосердно дозволив не поспішати з похороном. Згодом тіло опинилося вже в урочистому покої, на ложі з балдахіном. Там же поклали й букети останніх квітів, які ще лишилися в садах, а також гілки ялини та ялівцю. Відтепер біля тіла мали безупинно молитися черниці.

Насамперед ціла бригада писарів узялася писати повідомлення, організували цілий секретаріат: там були столи, наче в монастирському скрипторії, пляшки з чорнилом та сонний кучерявий клірик, що мляво гострив пера.

Все це шамотання якось усіх заспокоює, ніхто вже не думає про скорчене тіло єпископа, його вибалушені червоні очі — мабуть, умирання було таким тяжким, що в очах йому потріскали жилки. Точиться нервова суперечка про те, чи вдасться підготувати достойний похорон, адже наближається Різдво і розговини. Тоді всі їдять і п’ють, ходять у гості, вдома не сидять, тож і це треба брати до уваги. Невдалий час вибрав єпископ для смерті — перед самим Різдвом.

На честь померлого замовляють вірші, пишуть промови, наймають черниць, аби ті вишивали жалобні хоругви та ризи. Двійко найкращих львівських художників малюють нагробні портрети. Живі міркують, чи є в них відповідний до нагоди плащ, а може, варто було б одягти шубу, надворі ж зима; чи чоботи в хорошому стані. І чи не замовити новий кожушок, підбитий хутром, і лисячий комір для дружини? А ще не завадили б турецький пояс та хутряна шапка з брошкою та пір’їною. Звичай велить на похороні з’являтися при повному параді, в одязі східному, сарматському.

Ксьондза Пікульського це не стосується — він прийде, як завжди, в сутані та довгому чорному вовняному плащі, підбитому хутром. А поки що через його руки проходять безконечні кошториси, а в них такі суми, які йому ніколи й не снилися. Ось, скажімо, фіолетова тканина, щоб нею оббити стіни костелу: триває дискусія, скільки сотень ліктів її потрібно, бо ніхто не вміє точно виміряти площу стін катедри. А ще смолоскипи та віск для свічок. На це піде майже половина коштів! Організацією приїзду гостей та їх розселенням клопочеться цілий гурт людей, а інший — не менш численний — самими поминками. Уже взяли кредит у євреїв на свічки та побудову катафалку в катедрі.

Похорон єпископа Дембовського стане несподіваною, кульмінаційною точкою карнавалу. Це має бути справжня pompa funebris із промовами, хоругвами, гарматними залпами та хорами.

Виникає одна проблема: коли розгорнули заповіт єпископа, виявили, що небіжчик побажав собі похорону скромного й тихого. Заповіт усіх приголомшив: як же так? Але було визнано правоту єпископа Солтика, який сказав, що жоден польський єпископ не може померти тишком-нишком. Добре, що вдарили морози і можна не квапитися з похороном, доки всі не отримають звістку і не запланують свій приїзд.

Одразу після Різдва тіло єпископа з гучними почестями перевезли саньми до Кам’янця. Дорогою встановлювали вівтарі й служили меси, хоч морози стояли нестерпні, і хмарки пари вилітали з вуст вірних у небо, наче молитви. Селяни спостерігали за тією кавалькадою шанобливо й побожно, стаючи навколішки на сніг; зокрема й православні — ті по кілька разів розмашисто хрестилися. Дехто гадав, що то марш військ, а не похоронна процесія.

У день похорону процесія, в якій ішли представники всіх трьох католицьких конфесій — латинської, унійної та вірменської, — а також шляхта та державні достойники, ремісничі цехи, військо та звичайний люд, під гуркіт пострілів та гарматних залпів рушила до катедри. В різних частинах міста виголошували жалобні промови, останнім узяв слово провінціал єзуїтів. Урочистості тривали до одинадцятої вечора. Наступного дня служили меси й аж близько сьомої години вечора поклали тіло у гріб. У цілому місті горіли смолоскипи.

Добре, що мороз не відпускав і зчорніле тіло єпископа перетворилося на затвердлу грудку м’яса.

Про пролиту кров і голодних п’явок

Одного вечора, коли Ашер стоїть, спершись на одвірок, і дивиться, як жінки купають малого Самуеля, у двері хтось гримає. Ашер неохоче відчиняє й бачить на порозі розхристаного закривавленого молодика, який, белькочучи сумішшю польської та єврейської, благає йти з ним рятувати якогось ребе.

— Еліша? Який ще Еліша? — питає Ашер, але вже обсмикує підкочені рукави і знімає з кілка плащ. Бере свою скриньку, яка завжди стоїть напоготові біля дверей, — як і має бути в доброго лікаря.

— Еліша Шор із Рогатина, на нього напали, побили, потрощили кості, Господи Ісусе, — лопотить чоловік.

— А ти хто такий? — вже спускаючись сходами, питає його Ашер, здивований цим «Господи Ісусе».

— Я — Грицько, Хаїм… Неважливо. Ви лише уявіть, пане, стільки крові, стільки крові… У нас була справа тут, у Львові…

Він веде Ашера за ріг, у провулок, далі — у темне подвір’я і вниз східцями до низької кімнати, освітленої олійним каганцем. На ліжку лежить старий Шор — Ашер упізнає його за високим чолом із залисинами, хоч обличчя заюшене кров’ю. Серед присутніх чоловіків упізнає найстаршого з його синів — Саломона, Шломо; позаду нього — Ісаак і ще якісь люди, яких він не знає. Всі — у крові, вкриті синцями. Шломо тримається за вухо, а з-поміж його пальців струменять цівки крові й запікаються темними краплями. Ашеру кортить запитати, що сталося, але з горла старого виривається якесь хрипіння, і лікар кидається до нього, щоб ледь підняти голову, бо ще мить — і непритомний захлинеться власною кров’ю.

— Дайте мені більше світла, — каже він спокійно й розважливо, і сини кидаються запалювати свічки. — І води, теплої. — Коли він обережно знімає з пораненого сорочку, бачить на його грудях почеплені на ремінці мішечки з амулетами. Коли намагається їх зняти, присутні протестують, тож він лише відсуває їх набік, щоб оглянути зламану ключицю і великий фіолетовий синець на грудях. У Шора вибиті зуби, зламаний ніс, із розсіченої брови цебенить кров.

— Він житиме, — каже Ашер, можливо, з надмірним оптимізмом. Хоче заспокоїти синів.

Тоді вони починають пошепки співати — саме так, пошепки. Ашер не розуміє слів, але здогадується, що то мова сефардів, якась молитва.

Ашер забирає поранених до себе додому — у нього там є бинти та медичне начиння. Саломонові треба буде перебинтувати те вухо. Крізь відхилені двері зазирає Ґітля. Молодий Шор ковзає поглядом по її обличчі, але не впізнає — вона трохи розповніла. Зрештою, чи міг би він припустити, що жінка лікаря — то охоронниця, та сама, яка ще не так давно була біля Якова.

Рани перебинтовано, і гості вже пішли, а Ґітля, впевненими рухами нарізаючи цибулю, наспівує під ніс сефардійську молитву. Співає дедалі голосніше.

— Ґітлю! — каже Ашер. — Припини мугикати.

— Містом ходять чутки, що єпископ перетворився на упиря і тепер вештається попід своїм палацом, зізнаючись у власних провинах. Це — охоронна молитва. Вона дуже давня і тому сильна.

— Тоді кожен із нас по смерті буде упирем. Припини таке балакати, бо дитину лякаєш.

— Що ти за єврей, якщо в упирів не віриш? — Ґітля всміхається і втирає фартухом цибулеві сльози.

— Ти й сама не віриш.

— Євреї радіють! Це велике чудо, більше, ніж ті, що ставалися в давні часи. Про єпископа казали, що він — Гаман. А тепер, коли він помер, можуть бити відступників. Старий Рапапорт указ видав, ти чув? Що вбивство відступника — це міцва. Чув таке?

Ашер не відповідає. Витирає клоччям кров, чистить ганчіркою свої інструменти і кладе їх до сумки, бо має зараз іти на кровопускання до такого собі Дейма, начальника пошти — він мучиться, розбитий апоплексією. Заходить ще до комірчини, де тримає у банках п’явок. Вибирає найменших, найголодніших. Той Дейм — чоловічок невеличкий, тож у нього зайвої крові нема.

— Зачини за мною двері, — каже він до Ґітлі. — На обидва засуви.

Знову жовтень, і знов пахне сухим листям і вогкістю. Ашер Рубін бачить галасливих людей зі смолоскипами. Йдуть за міські мури, туди, де живуть злидарі-єретики. Чути погуки. Десь на передмісті видно слабеньку заграву, мабуть, горить одна з тих злиденних халуп, у яких люди живуть разом із тваринами. Так само, як нещодавно горів Талмуд, тепер гинуть у вогні Зогар та інші книги, богобоязним євреям заборонені. Ашер бачить віз, повний роз’ятреної палінням єретичних книжок єврейської молоді: вони їдуть за місто, мабуть, у напрямку Глинної та Буська, де розкольників найбільше. Ашера штовхають якісь галасливі люди, які біжать, вимахуючи палицями; він міцніше притискає до себе банку з п’явками і швидким кроком іде до хворого. Діставшись на місце, дізнається, що поштар щойно помер, тож п’явки залишаться голодними.

Пані Ельжбета Дружбацька пише лист до ксьондза Хмельовського, або ж про досконалість неточних форм

…шлю Тобі, превелебний отче декане, мої збірки: можливо, Твоє уважне око знайде в них щось більше, ніж марноту світу. Бо ж хто хоче висловити мовою весь його огром, той не має вживати слів надто очевидних і однозначних — у такому разі постає щось на кшталт нарису, який переносить світ на білу поверхню чорними лініями. А слова й образи мають бути гнучкими й багатозначними, мають мерехтіти, мінитися сенсами.

Не думай, превелебний отче добродію, що я недооцінюю Твої зусилля: якраз навпаки, я вражена огромом Твоєї праці. Але здається мені, що Ти питаєш поради в небіжчиків. Бо всі ті книги, цитовані й компільовані, — то наче нишпорення в могилах. А факти швидко втрачають вагу й актуальність. Чи можна-бо описати наше життя, оминаючи факти і спираючись лише на те, що бачимо й чуємо? На дрібниці й почуття?

Намагаюсь я дивитися на світ власними очима і своєї мови шукати, не позиченої.

Журився Його Ексцеленція єпископ Залуський, що втратить на моїй книжці як видавець і гіркотою приправляв свої листи, а тут виявляється, що весь наклад продався. Кажуть мені, що й другий наклад готують. Прикро мені трохи, бо ось тепер тиснуть на мене, щоб я видані в нього вірші сама продавала. Вислав він мені сто примірників, а позаяк на нього тиснуть піяри з друкарні, єпископ звелів мені їх збувати. А я йому відписала, що вірші свої не задля грошей складала, а для розваги та роздуму людського. Сили грошей на них заробити не хочу й не вмію. Бо як же так? Я мала б, наче гендляр, возити свої вірші по ярмарках і за гріш їх віддавати? Чи насилу втелющувати вельможам і чекати їхньої ласки? То я вже краще вином торгуватиму, ніж віршами.

Чи отримав Ти від мене посилку, яку я через подорожніх до Львова передала? А були там повстяні патинки, що їх ми тут восени вишивали. Я — небагато, бо очі мені вже зраджують, здебільшого — донька моя й онуки. А ще там були плоди сушені з мого саду: сливи, груші мої улюблені. І барильце трояндового вина, що я його зробила сама; зважай, отче, бо міцне. А головне: була там шаль гарна кашмірова на холодні дні, щоб не мерзнув Ти у своїй фірлеївській пустині. Дозволила собі додати також невелику книжечку, якої Ти ще не знаєш. Якби покласти на вагу Твої «Нові Атени» й мою писанину, різниця була б величезна. Що ж поробиш, коли та сама річ двом людям геть різною здається? Інакше міркує той, кого покинули, і той, хто кидає. Той, хто володіє, і той, ким володіють. Ситий і голодний. Багата донька шляхтича мріє про мопсика з Парижа, а бідна селянська донька — про гуску, щоб мати м’ясо та пір’я. Тому й пишу я:

Мій розум — як хирлява бадилина,

Не здатний зір у небі полічити,

Тож хай рахує в лісі сосни та ялини,

Цій арифметиці візьмусь його учити.

Твоя ж візія — геть інша. Тобі хотілося б такого знання, як океан, з якого кожен може черпати. І гадаєш ти, що людині досить прочитати все, аби пізнати цілий світ, і з дому нікуди виходити не потрібно. І що знання людське — наче книга, яка має свою палітурку, межі, тож її можна легко переказати, щоб вона стала доступною кожному. Таку достойну мету Ти собі поставив, і я як Твоя читачка за це Тобі вдячна. Але знаю собі своє.

Людина жива — наче світ, і небо її — голова,

Чуття — се планети, розум — то Сонце, до того — слова.

Бродить світ, в нім — людина, вгорі небо ширяє,

Смерть зі сходу на захід ніччю день поганяє.

Якби Luna таємна у світ жінок не впустила,

Чи не схибився б він? І що тоді голова б учинила?

Ти, мабуть, скажеш: от, пустопорожня балаканина. Може, й матимеш рацію, і вся та штука поетична, вашмосте, є лише досконалістю неточних форм…

Ксьондз декан Бенедикт Хмельовський пише до ясновельможної пані Ельжбети Дружбацької

Ксьондз сидить у чудній позі, адже на колінах у нього заснула Саба, сестра Фірлейки. Мусить тримати ноги рівно, впираючись стопами в поперечину під столом, щоб собака не з’їхав на підлогу. Щоб узяти каламар, мусить вигнутися дугою над столом, і йому це вдається. Гірше йде з перами, що лежать на полиці позаду нього: він намагається якось викрутитися й дотягтися до коробки. Пера падають на підлогу, і ксьондз зітхає розчаровано. Мабуть, доведеться чекати, поки Саба прокинеться. Але таке безділля Хмельовському непритаманне, тож він починає писати тупим пером. Виходить непогано. Хай буде.

Сердечні вітання й побажання здоров’я прийміть ласкаво, вашмосте. Я й сам якось застудився на похороні світлої пам’яті архієпископа Дембовського і тепер, кашляючи й плюючись, сиджу замкнений вдома і грію кінцівки. Відчуваю, як старість наближається семимильними кроками. Правда те, що смерть архієпископа і моє здоров’я похитнула, адже був він мені людиною близькою, між нами була приязнь така, яка може пов’язувати двох слуг Церкви. Здається, що й моя черга поволі підходить, а я праці своєї не завершив, тож відчуваю тривогу і страх, що бібліотеки братів Залуських перед смертю не побачу. Домовився я з єпископом Залуським, що приїду до Варшави — хай лише ті морози трохи відпустять. Він буде мені вельми радий і прийме під свій дах.

Вибач, що так коротко нині з Тобою розмовляю, але здається мені, що в мене гарячка, ще й пес спить на колінах, і ніяк взяти інше перо. Цуценят моєї Саби я пороздавав, і тепер порожньо в домі й сумно.

Дещо я знайшов для Тебе, пані добродійко, і зараз це перекажу, сподіваючись розважити Тебе чимось цікавішим, ніж господарські справи. Ось, слухай:

Як можна, сидячи в кімнаті, побачити те, що діється надворі?

Якщо хтось хоче бачити все, що відбувається у дворі, не дивлячись на те власним оком, а лежачи собі, хай затемнить кімнату, щільно позатулявши вікна — так, щоб іззовні жодне світло не потрапляло. Потім хай зробить круглий отвір, невеликий, просто у двір, а в нього хай вставить скло з перспективи чи окулярів, яке речі більшими, ніж вони є, показує. Зробивши так, хай в темній кімнаті навпроти отвору повісить щільне тонке біле полотно чи великий аркуш паперу. На тому полотні, або ж екрані, побачиш, добродійко, все, що у дворі відбувається, хто там ходить, їздить, б’ється, неподобства чинить, краде з комори чи погреба.

Я сьогодні це спробував, і маю Тобі сказати, що вдалося, хоч саме зображення було невиразне і мало що я зміг роздивитися.

Шлю Тобі річ вельми цінну: календарі Станіслава Дунчевського. Один — за минулий рік, і зображені на ньому польські королі до Зиґмунта Авґуста. Другий — новий і містить королів від Зиґмунта Авґуста до Авґуста II. Своїм онукам зможеш про це розповідати, не покладаючись надто на власну пам’ять, бо пам’ять, як відомо, завжди дірява…

Про несподіваного гостя, який приїжджає до ксьондза Хмельовського вночі

Ксьондз завмирає з пером у руці, не дописавши речення, бо в темряві під плебанію у Фірлеєві під’їжджає екіпаж. Ксьондз чує стукіт кінських копит на подвір’ї, а потім нетерпляче форкання. Саба, раптово прокинувшись, зістрибує з його колін і з тихим скавулінням біжить до дверей. Звуки розбризкуються у вогкому тумані, наче потоки води із дзбана. Кого ж то принесло о такій порі? Ксьондз підходить до вікна, але мало що бачить у темряві, чує голос Рошка, сонний, ледачий; невдовзі до нього приєднуються інші, незнайомі голоси. На подвір’я знов накотився туман від ріки, голоси глухнуть у ньому, замовкають на півслові. Ксьондз чекає, доки Рошко підійде до дверей, але він усе не з’являється. Куди ж поділася господиня? Закуняла над мискою, в якій мила ноги перед сном, — у світлі пригаслої свічки Хмельовський бачить її опущену голову. Бере свічку і сам іде до порога. Бачить біля воза якихось людей, закутаних з ніг до голови, наче примари. Нарешті приходить Рошко, заспаний, із сіном у волоссі.

— Хто це?! — гукає відважно ксьондз. — Хто вештається ночами і спокою не дає душі християнській?

Тоді одна з примар, менша, наближається до нього, і ксьондз одразу впізнає старого Шора, хоч іще не бачить його обличчя. Від несподіванки йому аж забиває подих і відбирає мову. Що вони тут роблять поночі, ці прóкляті євреї? Але швидко бере себе в руки і велить Рошкові повертатися в будинок.

Ксьондз упізнає й Грицька — змужнів нівроку. Шор мовчки веде ксьондза до підводи з накриттям і одним рухом відкидає тканину. Ксьондз бачить річ незвичайну. Віз майже цілком наповнений книжками. Вони лежать спаковані, зв’язані ременями по три, по чотири.

— Пресвята Діво, — каже ксьондз, і останній склад, те тихе «-во», задмухує пломінь свічки. Потім усі втрьох переносять книжки до комори, де ксьондз тримає мед, віск і шматки спорохнявілого дерева, щоб улітку обкурювати бджіл.

Нічого не питає, лише хоче їм запропонувати келих гарячого вина, він тримає його на печі, а подорожні змерзли. Тоді Шор відкидає на спину каптур, і Хмельовський бачить його побите обличчя; саме через те у ксьондза тремтять руки, коли він наливає у склянки вино, яке, на жаль, уже вистигло.

За мить вони зникають.

Про печеру у формі літери алеф

Треба пройти християнською частиною села, минути перехрестя, де розташувалися невеличкий базар і корчма брата Соблі, в якій торгують настоянкою з місцевих трав — як ліками, а не як алкоголем. Ще тут є склад товарів і кузня. Далі треба йти прямо повз костел і плебанію, ще далі — повз католицьке кладовище, кільканадцять побілених хат мазурів (так тут називають переселенців із Польщі), нарешті — повз невелику церкву. Коли село залишається за плечима, дорога веде прямо до печери. Мешканці села бояться туди ходити, місце нечисте, навесні там осінь, а восени весна, час тече у своєму ритмі, іншому, ніж унизу. Насправді мало хто знає, наскільки великою є та печера, але кажуть, нібито вона має форму літери алеф. Так, вона — великий підземний алеф, печать, перша літера, на якій стоїть світ. Може, десь на світі під землею є й інші літери, цілий алфавіт, збудований з нічого, з підземного повітря, мороку, дзюркотіння підземних вод? Ізраель вірить, що то велике щастя — жити так близько від першої літери, та ще й поблизу єврейського кладовища з краєвидом на ріку. Йому завжди аж дух забиває, коли він дивиться з пагорба за селом на світ. Він такий красивий і такий жорстокий. Парадокс, наче взятий просто з Зогару.

Єнту везуть потай, на світанні. Загорнули її в саван, притрусили сіном, аби сховати від надто допитливих поглядів. Четверо чоловіків і три жінки. Чоловіки разом із тілом спускаються на мотузках до печери крізь вузький вхід. Тіло легке, наче набите сухим листям. Вони перебувають усередині п’ятнадцять хвилин і повертаються без тіла. Вклали його зручно на шкурах у кам’яній ніші. Як то кажуть, у тельбухах землі. Ще кажуть, що дивно нести таке тіло — воно якесь нелюдське. Легке, немов пташине. Собля плаче.

Чоловіки з полегшенням виходять на денне світло; якраз зійшло сонце. Обтрушують штани й повертаються до села.

Погляд Єнти ще летить за ними трохи, до дороги, рахує їхні шапки, але потім йому стає нудно, він повертається, торкаючись кінчиків весняних трав і здуваючи пух із кульбаб.

Наступного дня до печери спускається Песеле. Запалює олійну лампадку і, ступивши кільканадцять кроків, потрапляє до високої зали. Пломінь лампадки освітлює дивні стіни, наче зроблені з оніксу, вкриті патьоками та бурулями. Песеле здається, ніби вона потрапила всередину однієї з тих сніжинок, що їх визбирувала на шкірі Єнти. Бачить тіло прабабусі, що лежить на природному ложі; воно їй здається меншим, ніж учора. Але шкіра рожева, а на вустах блукає та сама усмішка.

— Пробач, — каже Песеле. — Це ненадовго. Щойно стане спокійніше, ми заберемо тебе звідси.

Вона, ще сидить трохи біля неї, розповідаючи про майбутнього чоловіка, який їй здається ще дитиною.

17

Рештки. Сум’яття мого серця

Мовиться в Берахот, 54, що четверо мають дякувати Богові: той, хто вцілів у штормі на морі, той, хто вижив, пройшовши через пустелю, той, хто одужав після хвороби, і той, хто вийшов з в’язниці. Я все це пережив і за все це маю подякувати Богові. Що й роблю щодня. І надивившись на дивовижну крихкість нашого життя, ще палкіше дякую Богові, що зіп’явся я на ноги після того, як нас зі старим Шором та Нуссеном побили під час колотнечі, що її влаштували по смерті єпископа, захисника нашого. Насильству протистояти я не вмію і болю боюся. Вчився я на рабина, а не на бійця.

Коли я цілковито видужав (якщо не брати до уваги безповоротну втрату двох зубів), допоміг тестям і моїй Леї поповнити в корчмі запаси доброї горілки, смальцю й капусти, меду й масла, справив їм теплий одяг, сам же закупив товар (віск) і разом із Моше з Підгайців та Хаїмом і Єрухімом Ліпмановичами, з якими вже кілька тижнів потай від Леї зустрічався, вирушив услід за Яковом. Я не назвав би це втечею, хоч так може здатися, і так назвала це Лея, дорікаючи мені, що Яків завжди був мені важливіший, ніж вона. Не розуміє вона мене та моєї місії.

Водночас болісний розкол стався серед нас, правовірних: Шори, здавалося, почали забувати про Якова або ж утратили віру в нього й надію, що він їх поведе. Разом із Крисою вони вирушили в місію до Салонік, до послідовників Барухії, які, як відомо, свого часу Якова жорстоко переслідували.

Часто мені сниться той самий сон, а ребе Мордке завжди казав зважати на сни, які повторюються, бо вони — наш зв’язок із нескінченністю. Сниться мені, що я блукаю просторим домом, у якому безліч кімнат, дверей, переходів. Не знаю, чого шукаю. Все тут старе й спорохнявіле; шпалери на стінах, колись дорогі, тепер виблякли, підлоги вичовгалися.

Цей сон мене тривожить, бо мені хотілося б бачити кабалістичні сни про заховані один в одному палаци з нескінченними коридорами, що ведуть до Божого престолу. А в моєму сні — лише запліснявілі лабіринти без виходу. Коли я, непокоячись, розповів про це Якову, він лише засміявся: «Тобі ще щастить, мені сняться стайні й клоаки».

Восени я отримав від Леї лист із вимогою розлучення. Рука місцевого рабина звинувачувала мене, що я став відступником і зрадив її на віки вічні. Я плакав, коли писав їй ґет — лист-розлучення, — але, чесно кажучи, відчув полегшення. Нас небагато поєднувало, моїх коротких візитів додому було замало, щоб ми стали справжньою сім’єю. Я пообіцяв їй дбати про сина і допомагати їй, доки він не стане на ноги, але вона не відповіла.

Коли я дивлюся на свої записи, бачу, що рідко згадував у них дружину, з якою побрався багато років тому, повернувшись із наук у Бешта. Дружину мені вибрали з-поміж сусідів, доньку родича мого батька. Я мало писав про неї через те, що ніколи особливо не цікавився жіночими справами, а свою сім’ю завжди сприймав як обов’язок перед родиною й племенем. Діти в нас були, точніше, дитина, одна з п’ятьох, яких Лея народила, — інші померли відразу після народження. Вона твердила, що то все через мене, бо я рідко коли бував удома, а коли таки заїжджав, займався чимось своїм. Я ж вважав, що обов’язки свої виконував сумлінно. Бог нещедро вділив нам потомства: давав його, наче принаду, й одразу забирав. Можливо, я міг би дарувати їй здорових красивих дітей, які не помирали б. Міг би навчити їх читати, міг би збудувати будинок і займатися торгівлею, щоб вона не мусила працювати служницею. Але правда безжальна: я взяв її за дружину і геть про неї не дбав.

Коли ми запитали поради в Моше з Підгайців, чоловіка вельми вченого у справах магічних, він сказав, що за нами тягнуться різні непрості справи з попередніх життів. Цього пам’ятати ми не можемо, але мусимо розлучитися, щоб не помножувати біль у цьому світі.

Є двоє людей у моєму житті, яких я глибоко й вірно кохаю — це Лея та Яків. На моє нещастя, вони — протилежності, які не терплять одне одного, неможливо також їх помирити, а я мушу знайти свій шлях між ними.

Сам не знаю, як сталося так, що навіть у найбільшому нещасті, без дружини і Якова, я знов опинився у Бешта в Меджибожі. Я мандрував туди наче в гарячці, шукаючи, либонь, того самого, що й у молодості: мудрості, яка дасть сили витримати страждання.

Я чекав на розмову два дні і впродовж цього часу не вибовкав, хто я і звідки прибув. Якби сказав, він міг би мене не прийняти. Адже всі знали, що Бешт журиться через нас, через нашу неправильну єврейськість.

Вже дещо інші звичаї панували в містечку, що його майже цілковито населяли хасиди. Всюди було повно прочан у халатах до колін, бруднуватих панчохах і штреймлах на головах. Меджибіж, здавалося, живе в якомусь дивовижному сні, зайнятий лише собою, — далеко від Львова чи Кракова. Розмови на вулицях були про те саме: про Бога, імена, значення найменшого жесту чи події. Життя світу, війна, король — усе те ніби не доходило до Меджибожа. І хоч колись місто було мені таким близьким, сьогодні воно лише поглиблювало мій розпач; тутешні люди здавалися мені сліпими й глухими. Я заздрив їм, що вони можуть отак безупинно клопотатися божеськими справами — мені теж так хотілося; але водночас вони були безпорадні, як діти, коли з-за обрію наближалася чергова буря. Вони були наче кульбаби — красиві й легкі.

Бачив я там іще кількох наших, які через переслідування після смерті нашого патрона, архієпископа Дембовського, теж прибилися сюди, і їх прийняли без зайвих запитань, хоч і відомо, що Бешт вважає Якова великим лиходієм. Особливо зрадів я, зустрівши Єгуду з Глинної — багато років тому саме тут ми познайомилися, і хоч він не був правовірний, завжди залишався в моєму серці.

Тут навчали, що в кожній людині можна знайти добро, навіть у тому, хто здається найбільшим негідником. Отак і я поступово збагнув, що кожен переслідує якусь власну мету і немає в цьому провини. Нічого лихого нема в тому, що люди прагнуть для себе добра. І ось так міркуючи, я зрозумів більше: Лея хоче доброго чоловіка й дітей, а ще всього, що для життя необхідне: даху над головою та поживної їжі. Еліша Шор та його сини хочуть досягнути більшого, ніж те, що вділене їм як євреям. І отак видираючись вище, мусили вони шукати поєднання з християнською спільнотою, бо інакше довелося б їм задовольнятися тим, що мають, — крихтами, що падають зі столу християн. Криса мріє керувати, верховодити. Світлої пам’яті єпископ хотів, мабуть, прислужитися королю і Церкві; можливо, прагнув слави. А пані Коссаковська, яка дала нам гроші на дорогу? Можливо, їй ішлося про милосердя, допомогу тим, хто в потребі? Чи також воліла прославитися?

Чого ж хоче Яків?

Я запитав і одразу ж сам собі відповів: Яків не мусить нічого хотіти. Яків — то знаряддя великих сил, я знаю це. Його завдання — знищити цей злий світоустрій.

Бешт постарів, але від нього й далі струменять світло й сила, тому сам лише доторк до його руки так мене зворушив, що я не зміг стримати сліз. Він довго розмовляв зі мною як рівний з рівним, і за те, що він не відштовхнув мене тоді, я буду йому вдячний до кінця днів моїх. Насамкінець поклав мені руку на голову й мовив: «Забороняю тобі впадати у відчай». Не сказав більше нічого, неначе знав, що у всіляких дискусіях я вчений і аргументами вмію жонглювати нескінченно, тож наук ніяких мені не потрібно. Але коли я виїжджав із Меджибожа, до мене підбіг молодий хасид і втулив мені в руку згорток паперу.

Там було написано гебрайською: «Ім ата маамін ше-ата яхол лекалкел таамін ше-ата яхол летакен». Якщо ти гадаєш, що здатний нищити, подумай і про те, що здатний відбудувати.

Це було від Бешта.

Як ми намовляли Якова в Джурджу повернутися до Польщі

Взимку 1757 року приїхали ми вчотирьох до Якова, який перебував у Джурджу. Вирушили в час Хануки, мали з собою охоронні листи від самого короля. Їхали ми, щоб переконати Якова повернутися. Адже без нього — доки нами керували Криса та Еліша Шор — наша справа якось дивно гальмувала.

Нас було четверо, наче євангелістів: Моше бен Ізраель із Надвірної, Єрухім Ліпманович із Чорткова, мій брат Хаїм із Буська і я.

Він прийняв нас, змерзлих і втомлених подорожжю, адже зима була сувора, до того ж дорогою на нас напали і відібрали коней. Але коли я побачив Дунай, мене охопило щастя, неначе я дістався до серця світу, й відразу стало тепло і ясно, хоч довкола лежали глибокі сніги.

Яків звелів нам підійти ближче і притулитися до нього чолами, і всіх нас міцно до себе пригорнув. І так близько ми один до одного були, немовби стали однією людиною: ми четверо по краях, а він усередині. І дихали одним диханням. Стояли ми доти, доки я відчув цілковите єднання з ним і зрозумів, що то не кінець, а початок нашої мандрівки і що він, Яків, поведе нас далі.

Тоді озвався Моше як найстарший з-поміж нас: «Якове, ми приїхали по тебе. Ти мусиш повернутися».

Яків, усміхаючись, завжди піднімав одну брову. І тоді, відповідаючи Моше, теж підняв, а мене сповнили якесь незвичайне тепло і радість, що я знов бачу його. І цілий світ яснів від його присутності.

Яків відповів на те: «Побачимо». І одразу повів нас показувати свої володіння. Назустріч нам повиходили його родичі й сусіди, позаяк користувався він тут повагою, хоч ніхто не мав уявлення, ким він є насправді.

Як же гарно він тут влаштувався! Будинок купив і вже почав до нього переселятися, хоч нас іще запросив зупинитися у старому, теж красивому, турецькому, з мальованими стінами й підлогою, вимощеною плитками. А позаяк була зима, всюди стояли невеликі переносні печі, а за ними стежили служниці, від яких ми не могли відвести очей, особливо Хаїм, вельми ласий до жінок. Ми одразу пішли оглядати новий дім із краєвидом на ріку. За домом розташувався чималий виноградник. А в самому будинку було повно килимів і красивого турецького начиння. Хана розповніла після народження сина Лейба, якого звали також Емануелем, себто «Бог із нами», зледачіла. Цілими днями лежала на отоманках, то тут, то там; малого доглядала годувальниця. Навчилася курити люльку і майже весь час була з нами, хоч говорила небагато й ненастанно стежила за кожним кроком Якова, зовсім як наші собаки на Поділлі. Малу Авачу, дитину милу, спокійну та слухняну, Яків постійно брав на руки, і помітно було, що він її дуже любить. Коли ми трохи розглянулися довкола після приїзду й посиділи разом до пізньої ночі, я трохи збентежився, не розуміючи, чи Яків дає нам знак, аби ми дали йому спокій, чи має якийсь таємний план.

Зізнаюся: тільки-но я поклав голову на подушку, перед моїми очима з’явився образ Леї, і охопив мене великий жаль, бо старіла вона тепер на самоті, тяжко працюючи, знищена й вічно сумна, наче гризоти цього світу прибили її до землі. І обсіли мене думки про всіх людей і тварин, що страждають, аж почав я десь усередині схлипувати й молитися гаряче за кінець цього світу, в якому люди лише кривдять одне одного, лише вбивають, грабують, принижують і зневажають. І зрозумів я зненацька, що, мабуть, більше ніколи не повернуся на Поділля, бо немає там місця для нас, які хочуть іти своїм шляхом, відважно, відкинувши тягар релігії та звичаю. І можливо, стежки, якими ми прямуємо, поплутані (я сам часто блукав), але напрямок — правильний.

Третього дня, коли ми вже обговорили становище — підступи Криси та мовчання Шорів — і коли прочитали листи від наших, Яків сказав, що турки добре нас прийняли і запропонували допомогу без зайвих слів, так що турків нам треба триматися, іншого виходу нема. Мусимо подбати про турецьку протекцію.

— Будьте розважливими. Ми стільки про це говорили, роками, а коли настає час діяти, ви сахаєтесь, — сказав Яків. І продовжив, стишивши голос так, що нам довелося до нього нахилитися: — Це буде так, наче входиш у холодну воду. Спершу тіло здригається, але згодом звикає, і те, що здавалося чужим, стає приємним і своїм.

Яків добре знав муфтія і торгував з ним; великою часткою свого багатства завдячував торгівлі з Портою.

Тож ми, попри ще глибокий сніг, взяли четверо саней, Хану та малу Авачу, а ще Гершеле, який їм прислуговував, і парубків до саней, захопили подарунки, вина та хорошої польської горілки й поїхали до Русе, де жив муфтій, близький знайомий Якова. Спершу Яків вийшов перекинутися кількома словами з місцевим агою, з яким приятелював, а ми тим часом смакували солодощі. Обидва повернулися задоволені — і він, і той турок. Наступного дня опівдні ми всі разом із місцевими правовірними з Русе — а було нас там чимало — прийшли до мечеті, і там пристали на іслам, одягнувши на голови зелені тюрбани. Це тривало якусь мить, треба було лише повторити слова шахади: «Ля іляха ілля-ллях, Мухаммадун расулу-ллях». А Яків дав нам усім нові, турецькі імена: Кара, Осман, Мехмед і Хасан, а своїм дружині та доньці — Фатіма та Айша; імена, які носили донька та кохана дружина пророка. Завдяки цьому вірних стало тринадцять — кількість, необхідна для того, щоб заснувати свою громаду, як у Барухії.

Раптово ми знов опинилися у безпеці. Вдруге Яків став хахамом, паном нашим. А ми його згідно й радо нашим паном визнали і були б раді, якби він із нами вирушив до Польщі.

Поверталися ми в доброму гуморі, зі співами. То було щось на кшталт різдвяної санної процесії, ми співали на все горло, аж зірвали голоси. Я почувався все краще, мої думки знову набували сенсу. До Бога, як уже було сказано, ми йдемо шляхами трьох релігій: єврейської, ісмаельської та едомської. А я вже давно переклав із гебрайської на турецьку мою найулюбленішу молитву, і коли її ввечері прочитав, усім вона сподобалась, і вони навіть записали її собі новою мовою. Ось вона:

Під сірою одіжжю в мене нічого — лиш гола душа,

В недовгу мандрівку у мені відважно вона вируша.

Відчалює тихо вона, вітрилами вітер голубить,

Ні холод її не зупинить, ні буря морська не погубить.

Отак поміж ваших портів вона буде блукати повік,

Дарма ви женетесь: її не впіймає земний чоловік.

Дарма мури будуєте: їх перескочить вона,

Але добру людину благом обсипле сповна.

І ваші кордони вона переступить, прорве,

Супроти ваших сильних імен сто сильніших вона назове.

Зневажить і титули, й гроші, і все, що суєт суєта,

Усе, чим пишається й живиться людська слава пуста.

А захочеш її у строфи суворі убгати —

Вона миттю втече, і не зможеш її упіймати.

Хтозна, де сила її, де її самоцвітні палати.

Лиш мить — і щезає. Не встигнеш її запитати.

Поможи мені, Боже предвічний, моїми людськими вустами

Цю душу назвати, торкнути словами-перстами.

Відчини мені розум, хай мова тече, наче ріки,

Щоб мудрість Твою прославити світом навіки.

Я почувався цілком щасливим. Невдовзі настала весна — якось одного дня сонце раптово набрало сили й почало пекти нас у спини. Нам уже вдалося продати весь товар, і ми зробили перерву в роботі, зайнявшись підрахунками. Наступного ранку мене розбудили пташині співи, і якось зненацька стало зелено, з-поміж каміння на подвір’ї виросла дрібна трава, зацвів тамариск. Коні непорушно стояли у плямах сонця і гріли спини, мружачи очі.

Моє вікно виходило на виноградник, і я того року спостерігав увесь шлях життя, яке повертається на землю після зими: від початку до кінця, від пуп’янків до зрілих грон. У серпні їх можна було вже зривати — такі важкі й налиті соком вони були. І подумав я, що це Господь нас так повчає: потрібен час, аби народилася й визріла будь-яка ідея. Усяка з них вимагає свого часу та ритму. І нічого не можна поквапити чи оминути. Я роздушив гроно пальцями, гадаючи, як багато робить Господь, дозволяючи дозріти вину, вирости овочам у землі та фруктам на деревах.

Помиляється той, хто вважає, що ми сиділи там склавши руки. Вдень писали ми листи до наших братів — у Німеччину, Моравію, в Салоніки та Смирну. Яків же, бувши в хороших стосунках із місцевою владою, часто зустрічався з турками, беручи й мене з собою. Серед тих турків були й бекташі, які вважали Якова своїм. Він і сам часом до них ходив, але не хотів, аби ми його супроводжували.

І позаяк ми, сидячи в Якова, не занехаяли наших справ, кілька разів того літа їздили з Джурджу на протилежний берег, до Русе, щоб звідти везти товар далі, до Відина й Нікополя, де досі жив Яковів тесть Това.

Я добре пізнав той шлях уздовж Дунаю. Він біжить низько, самим берегом, лише подекуди видираючись високо на пагорби. Весь час видно силу води, нестримну потугу річкової течії. Коли навесні Дунай широко розливається — як було цього року, — може здатися, ніби ти на березі моря. Деяким прибережним поселенням щовесни загрожує повінь. Аби вберегтися, люди вздовж берегів садять дерева, чиє потужне коріння випиває воду. Села тут здаються дуже бідними: хатки глиняні, біля них сушаться сіті. Їхні мешканці — невисокі, смагляві, жінки охоче ворожать з долоні. Далі від води, серед виноградників, будуються заможніші. Будинки в них кам’яні, а затишні подвір’я затінює густий дах із винограду. Саме на цих подвір’ях точиться родинне життя, тут приймають гостей, тут їдять, працюють, розмовляють, п’ють вечорами вино. Якщо надвечір зійти до ріки, часто чути далекий спів, що несеться луною понад водою, — невідомо звідки, не знати, якою мовою.

В околицях Лома дорога видряпується особливо високо, і здається, що звідти видно пів світу. Там ми завжди ставали на перепочинок. Пам’ятаю тепло сонячного проміння на шкірі та пахощі розпашілих трав, що змішувалися з духом річкового намулу. Ми купували багато козячого сиру про запас, а ще «закуску» в глечиках — щедро приправлену пасту з печених на вогні баклажанів і перцю. Тепер мені здається, що я не їв у житті нічого смачнішого. То було щось більше, ніж просто перепочинок і куштування місцевих страв. Усе миттю зливалося воєдино, межі, що розділяють речі, прозорішали, і я, забувши про їжу, витріщався з відкритим ротом на сріблястий обрій, аж Яків або Єрухім мусили мене добряче штурхнути в плечі, аби я повернувся на землю.

Споглядання Дунаю мене заспокоювало. Я бачив, як вітер колише снасті невеликих корабликів, як похитуються барки, пришвартовані до берега. Наше життя було наче розіп’яте між двома великими ріками — Дністром і Дунаєм; вони були такими собі гравцями, що ніби розставляли нас, як фігурки дивної Хаїної настільної гри.

Моя душа — невіддільна від душі Якова. Не можу інакше пояснити такого мого прив’язання до нього. Можливо, колись, у минулому, ми були однією істотою. У цій єдності з нами мусили бути також ребе Мордке та Ісохар, про чию смерть ми з жалем довідалися.

Навесні в час Песаху ми здійснили давній ритуал, який означав початок нового шляху. Яків узяв барильце, поставив на нього дев’ять свічок, у руках тримав десяту і запалював усі по черзі, а потім задмухував. Так зробив тричі. Потім сів коло дружини, і ми почергово підходили до нього й поєднували з ним душі й тіла, визнаючи його Володарем нашим. Потім зробили це ще раз, уже всі разом. А чимало наших чекали за дверима, аби приєднатися. То був ритуал Кав гамліхо, себто Царський шнур.

Тим часом до Джурджу з’їжджалися натовпи наших братів, що тікали з Польщі, вирішивши ніколи більше на Поділля не повертатись. Розгублені, вони прямували або до Салонік, до братів донменців[118], або сюди, до Валахії. Дім Якова був для них відкритий, а вони іноді навіть не знали, хто він такий: оповідали-бо про якогось Якова Франка, який начебто досі гасає Польщею і громить талмудистів. Якова це дуже тішило, він довго їх розпитував і навмисно затягував розмову, аби врешті-решт зізнатися, що він і є тим Яковом. Це свідчило лише про одне: його слава зростала, і дедалі більше людей чули про нього. Проте сам він, схоже, не був щасливий. Хані й нам усім доводилося терпіти його кепський настрій, коли він лаявся і кликав до себе Ізраеля Османа, наказуючи йому то їхати з якоюсь місією, то залагоджувати щось у аги.

Новоприбулі, якими гостинно опікувалася Хана, розповідали, що над Прутом, на турецькому боці, стоїть ціла армія правовірних, яка чекає нагоди повернутися на батьківщину. Вони животіють там у холоді, голоді та злиднях, поглядаючи здалеку на польський берег.

У травні прийшов довгоочікуваний докладний лист від Молівди, в якому він повідомляв нам про великі старання його самого, пані Коссаковської та інших вельмож і єпископів заради того, аби прихилити до нас самого короля. Тож ми знов почали думати про повернення в Польщу. Яків нічого не казав, але я бачив, як вечорами він потай гортає польську книжку. Я здогадувався, що він вчить мову, але переконався в цьому, коли одного разу він ніби мимохідь запитав мене:

— Як це так, що польською буде «один пес», але «два пси»? Має бути «песи»!

Я не зміг йому цього пояснити.

А ще через певний час до нас прийшов охоронний лист від короля. Був він написаний так пишномовно, що я намордувався, аби його вдало перекласти. Перечитував його стільки разів, що запам’ятав слово в слово, тож якби мене хтось розбудив серед ночі, зміг би запитувати який завгодно уривок:

Суплікували до нас вищезгадані Ради Наші, іменем речених контрталмудистів, аби ми їх, під протекцію нашу королівську взявши, лист охоронний доручили супроти завзятості та намагань декотрих осіб, сиріч тако речених невірних талмудистів, аби сим контрталмудистам не лише у воєводстві Подільському, але в кожному місці в Королівстві та Державах Наших вільно й у праві було перебувати, і аби процес незавершений до свого вдатного дійшов кінця, у всіх найвищих судах Королівства, чи то духовних, чи світських, підтримувати і протегувати, кривди завдані усправедливити, і аби всіма привілеями, правами, свободами, євреям правами коронними наданими, користуватися могли безпечно, добровільно й спокійно.

До сих прохань, слушно й справедливо до нас скерованих, прихиляючись і до уваги взявши, що речені контрталмудисти талмуд єврейський, незліченними блюзнірствами переповнений, для загального добра єдино істинної Церкви й Вітчизни шкідливий, Найвищими Папами на вогнище приречений і в деяких королівствах, також і в Нашому, справедливим декретом згадуваного Превелебного в Бозі Його Високопреосвященства єпископа Міколая посеред міста Нашого Кам’янця-Подільського спалений, відкидають і відрікаються, до пізнання Бога, що є у Трьох Особах і Єдиносущний, наближаючись, науки, що містяться в Старому Завіті визнають і шанують…

Сих контрталмудистів під опіку Нашу взявши, усім посполу і кожному зокрема сей лист охоронний супроти завзятості та намагання вищезгаданих і всіляких осіб, задля усправедливлення кривд і протекції законної видати ухвалили…

Сим листом охоронним тако речені контрталмудисти пошановані й під опіку взяті, безпечно і без усякої перешкоди з боку тих, від кого кривди побоюватися можуть, у Королівстві й Державах Наших перебуваючи, торгівлю згідно з привілеями їм даними в кожному місці, селах, містечках, містах провадити та ярмаркувати, як і всі справи гідні й достойні чинити, а також перед Судами, як духовними, так і світськими коронними ставати, позови подавати чи на них відповідати, добровільні свідчення давати та інші, за законом та справедливістю речі чинити можуть, як і їхні жони, діти та домашня челядь, а також їхні маєтки рухомі та нерухомі нашою Королівською протекцією захищаємо, щоб і вони, спокійно та стримано сим користаючи, причин для сварок і суперечок не даючи, Нашою милістю не зловживали, але про всяке переслідування і всяку небезпеку, від чого сей лист охоронний захищати має, негайно звідомляли…

Варшава, 11 міс. червня р. Б. 1758, панування Нашого року XXV, Авґуст Король.

Нечасто сам король стає на бік переслідуваних, тож радість настала велика і велике піднесення, всі вже почали пакуватися, збиратися й справи завершувати. Базарчики, де вечорами точилися нескінченні диспути, раптом спорожніли, бо всі були зайняті майбутньою подорожжю, і вже доходили до нас звістки, що над Дністром і Прутом таборують тисячі наших. Повертаємося до Польщі.

Довідавшись про натовпи, що поневіряються у Перебеківцях над Прутом, Яків добре спорядив Ізраеля Османа, який жив тут у Джурджу й уже давно пристав на мусульманську віру, і відіслав вигнанців з Польщі до тих бідолах, які у великій журбі сиділи, не знаючи, куди їм подітися. Яків дуже потерпав за братів, а найпаче журився тим, що там більше було матерів, дітей і старих, ніж здорових чоловіків, які подалися на такий-сякий заробіток. Жили в нашвидкуруч зліплених мазанках.

Першим звідти прибув другий син Нуссена. Яків ставився до нього по-особливому, а кликали його Сметанкесом. Він, прибувши з берегів Пруту, закарбувався в пам’яті довгою промовою про страждання вигнаних із Польщі правовірних. Яків звелів йому та його товаришам у нього залишитися, але позаяк дім виявився для такого товариства дещо затісним, а повертатися їм не хотілося, вони на час спеки оселилися з нами під виноградом. Наступним прибув до нас кабаліст Моше Давидович із Підгайців і одразу потоваришував із подібним собі — Єрухімом Ліпмановичем, що вельми втішило Якова.

Кожне своє висловлювання починали вони з «Ми, маамінім», себто «Ми, вірні»: так казали в Салоніках, коли хотіли підкреслити свою належність до послідовників Шабтая. Щодня на світанку вони перевіряли, що про долю світу кажуть ворожіння і знаки. Єрухім щоразу вплітав у свої речення фрази: «Є час для того… Є час для іншого». Моше вечорами бачив над головою Якова світло — ледь блакитне, холодне, наче крижане. Дивне світло. Повторювали, що Яків має повертатися до Польщі й узяти все у свої руки. Бо правовірні вже втомилися від Крисиного верховодства і звертаються до братів у Салоніках, аби ті ними керували. А брати Шори, кажуть, бачилися в Угорщині з Вольфом, сином славетного Айбешютца, і теж просили його стати на чолі польських вірних.

«Якщо не підеш ти, підуть інші», — щодня повторював йому я, добре його знаючи. Досить було натякнути Якову, що він може бути гіршим за інших, той одразу сердився і брав себе в руки.

Моше з Підгайців, говорячи, нахилявся вперед, витягав шию, а що голос у нього був високий і гучний, він одразу привертав до себе загальну увагу. Оповідаючи щось, він так розпалювався, що піднімав угору затиснуті п’ястуки, тряс головою, здіймав очі до неба й гримів. Виявився також добрим актором, і не було нікого, кого він не зміг би зімітувати. Тож ми часто його про це просили.

Коли він передражнював мене, я сміявся до сліз, упізнаючи себе: імпульсивного, нетерплячого; навіть моє заїкання він умів відтворити досконало. І лише йому одному, Моше з Підгайців, було дозволено передражнювати Якова. Тоді він витягувався, як струна, голова дещо нахилялася вперед, очі ставали круглими, пташиними, проникливими, він повільно моргав, і я був готовий побитися об заклад, що в нього видовжувався ніс. Потім сплітав руки за спиною і повільно йшов, достоту як Яків, тягнучи ноги, — чи то достойно, чи ледаче. Спочатку ми хихотіли, а далі аж ридали від сміху, коли Моше показував, як Яків промовляє до людей.

Сам Яків сміявся з нами, а сміх у нього був грудний, гучний, долинав він неначе з глибокого колодязя. Коли він сміявся, всім ставало добре, той сміх був немов безпечний намет над нашими головами. Добрим актором, повторюю, був той Моше з Підгайців — а він же учений рабин!

Одного серпневого дня приїхав верхи з Чернівців задиханий Осман із новиною, що наші правовірні, які отаборилися над річкою, озброєні королівським листом і заохочувані якимись посланцями від нового єпископа, з усіма своїми пожитками та з піснею на вустах перейшли вбрід Дністер, а прикордонна сторожа лише спостерігала за цим радісним людським походом. Казав Осман, що зупинилися вони у трьох селах на єпископських землях, де мали знайомих або й самі жили, — в Усті, Іваному та Гермаківцях. І ось через Османа передали Якову супліку, щоб і той вертався.

«Вони чекають тебе як свого спасителя, — сказав Осман і став навколішки. — Навіть не уявляєш, як ти їм потрібен». А Яків зненацька вибухнув сміхом і повторив кілька разів, смакуючи кожне слово: «Lustig, unsere Brüder haben einen Platz erhalten[119]». Цю фразу я одразу нишком занотував.

Тепер майже щодня прибував хтось із Польщі з добрими звістками та зарум’янілим обличчям. Стало зрозуміло, що ми повертаємося. Про це якось вивідала й Хана, бо ходила понура й поглядала на мене вороже, наче то я був винен, що Яків хоче залишити цей красивий будинок. І одразу після збирання врожаю винограду, найкращого за багато років — грона були такі солодкі, що аж липнули до пальців, — ми вирушили до Бухареста, до своїх, аби пошукати в них допомоги. І зібрали стільки, що вдалося купити підводи й коней, тож ми одразу почали готуватися в дорогу. А з листа з Польщі брати довідалися, що там нас чекає ціле село на землях єпископа. І тоді вперше прозвучала ця назва: Іване.

Є речі зовнішні та внутрішні. Зовнішнє — то видимість; ми живемо в ньому, як уві сні, і закони видимого мусимо приймати, наче справжні, хоч вони такими не є. Коли живеш у місці та часі, де діють певні закони, їх слід дотримуватися, але не забувати, що то все — відносний лад. Адже істина — деінде, і тому, хто не готовий її пізнати, вона може здатися жорстокою і страшною, і він проклинатиме день, коли її для себе відкрив.

Але я гадаю, що кожна людина відчуває усім єством своїм, як воно є насправді. Лише не хоче цього прийняти.

Ксьондз Хмельовський поле материнку

«Kabbala denudata» фон Розенрота, написана латиною й видана 1677 року, — її Хмельовський отримав від Шора за те, що порятував його єврейські книжки. Ті книжки, зрештою, вже повернулися до власника, коли було видано королівський лист. Ксьондзові вельми від цього полегшало, бо якби хтось довідався, що там ксьондз переховує у своїй плебанії у Фірлеєві, зчинився б чималий скандал. Як ставитися до подарунка, він теж іще не вирішив. Приніс книгу якийсь парубійко, була вона загорнута в полотно і обв’язана конопляною мотузкою. Коштувала, мабуть, цілий статок. Хлопчина мовчки вручив її ксьондзу і зник.

Хмельовський читає книжку після обіду. Шрифт дрібний, тож читати може лише в денному світлі біля вікна. Коли сутеніє, він відкладає книжку і відкорковує пляшку вина. Тримає напій у роті, дивлячись на свій сад і нерівні луги за рікою. Трави високі, похитуються на вітрі; тож луги наче хвилюються, тремтять, як живі. Це нагадує шкіру коня, який здригається й тремтить, коли на нього сідає ґедзь. Із кожним подувом вітру трави оголюють свій світлий зворотний бік, зелено-сірий, наче собаче підшерстя.

Ксьондз розчарований, він нічого не розуміє; хоч латина як латина, але зміст радше нагадує писання пані Дружбацької. Ось таке, наприклад: «Моя голова повна роси». Як це розуміти?

І виникнення світу — якесь надто поетичне. У нас раз-два, протягом шести днів Бог створив світ, як добрий ґазда, який працює, а не даремно роздумує. А тут якось усе складно. Очі ксьондза втомлюються, читати дедалі важче.

Дивна книжка. Він уже давно шукав знання якнайширшого, яке пояснило б початок і кінець, рухи планет на небі й усі чудеса, але тут усе для нього надто невловне. Навіть його улюблені латинські схоласти ніколи не наважилися б так пояснювати чудеса. Наприклад, що Ісус Христос є Адамом Кадмоном, чистим божественним світлом, яке зійшло на землю. А тепер він, скажімо, розмірковує про переселення душ. Десь він чув про таку єресь, але ніколи не замислювався над її суттю. Книжка каже, що немає нічого поганого в тому, аби й добрий християнин вірив у те, що після смерті ми відроджуємося в інших тілах.

Так, — погоджується ксьондз, як людина насамперед практична. Це був би непоганий шанс спастися. Адже кожне наступне життя давало б додаткові можливості вдосконалитися, відкупити свої гріхи. Вічна кара в пеклі рідко буває співмірною з учиненим злом.

Але згодом йому стає соромно, що він дозволив собі такі думки. От єврейська єресь. Він вклякає перед іконою святого Бенедикта, свого заступника, і просить того про опіку. Ще просить пробачення за свою легкодухість, за те, що вдався в ці розмірковування. Але заступництво святого Бенедикта чомусь не діє, бо дурні думки не полишають його голови… З пеклом у ксьондза завжди були проблеми. Якось не міг він повірити в його існування, не допомагали й жахливі малюнки, які частенько бачив у книжках. А в цій книжці, скажімо, написано, що душі, які жили в тілах поган-канібалів, не одразу потрапляють до пекла, адже це було б немилосердно. Це ж не їхня провина, що вони були поганами й не знали світла християнства. Але завдяки наступним утіленням вони отримують шанс виправитися і спокутувати вчинене зло. Хіба ж це не справедливо?

Ксьондза так збуджує й пожвавлює ця думка, що він виходить у город вдихнути свіжого повітря. Але, як то буває на городі, починає вищипувати бур’янець, аж доки якось мимохіть — хоч надворі смеркає — опиняється на колінах і поле материнку. А що, коли й материнка задіяна в цій великій справі вдосконалення і в ній теж живуть якісь невиразні душі? Що тоді? Ба більше: що, коли ксьондз якраз і є знаряддям справедливості й у цю мить карає грішні рослинки, позбавляючи їх життя?

Утікач

Ввечері до фірлеївськоі плебанії завертає єврейська підвода, крита конопляним рядном. Але не зупиняється, лише розвертається на подвір’ї ксьондза і їде шляхом на Рогатин. Ксьондз спостерігає за цим зі свого городу і бачить під тином високу нерухому постать. На ній — темний плащ до самої землі. Ксьондза пронизує страшна думка: ось по нього прийшла смерть. Хмельовський хапає дерев’яні граблі й швидко йде в бік невідомої фігури.

— Ти хто? Відповідай. Я — служитель святої Церкви і диявола не боюся.

— Знаю, — відповідає несподівано тихий чоловічий голос. Хрипкий, тремкий, неначе власник не користувався ним уже сто років. — Я — Ян з Окна[120]. Не бійтеся мене, превелебний отче, я добра людина.

— Що ти тут робиш? Сонце вже сіло.

— Євреї мене тут залишили.

Ксьондз підходить ближче й намагається роздивитися обличчя прибульця, але голова його схилена, до того ж обличчя затінює широкий каптур.

— Ну, це вже занадто. За кого ці євреї мене мають? — бурчить під ніс ксьондз. — Як це «залишили»? Ти з ними спільно?

— Тепер ось із вами спільно, превелебний отче, — відповідає чоловік.

Приблуда говорить невиразно, якось недбало, по-польськи з легким руським акцентом.

— Ти голодний?

— Не дуже. Годували добре.

— Чого ж ти хочеш?

— Даху над головою.

— Дому свого не маєш?

— Ні.

Ксьондз якусь мить вагається, а потім неохоче запрошує:

— То ходи досередини. Вогко сьогодні надворі.

Чоловік нерішуче ступає до дверей, він помітно накульгує, каптур на мить відкриває його світлу щоку. Прибулець накидає його назад, але ксьондз уже помітив щось незвичне.

— А глянь-но на мене, — велить він.

Той різким рухом піднімає голову, і каптур опадає йому на плечі.

Ксьондз, мимохіть відсахнувшись, вигукує:

— Святий Ісусе, ти людина взагалі?!

— Я й сам не знаю.

— І я маю взяти тебе до свого дому?

— Воля ваша.

— Рошку, — пошепки кличе ксьондз; здається, лише задля того, аби показати цьому страшному обличчю, що він тут не сам.

— Боїтеся мене, — каже постать сумно.

За мить ксьондз жестом показує гостю, аби йшов поперед нього до будинку. Щиро кажучи, серце йому аж вискакує з грудей, до того ж Рошко своїм звичаєм кудись подівся.

— Зайди, — каже він чоловікові.

Всередині у світлі каганця він може роздивитися більше: нижня частина обличчя вся у шрамах, з неї наче здерто шкіру. Над цією раною блищать великі темні гарячі очі, молоді, здається навіть, що красиві. Можливо, то все лише через контраст.

— Рани Ісусові, що з тобою сталося? — питає приголомшено ксьондз.

Розповідь утікача. Єврейське чистилище

Ксьондз дивується цій незвичайній істоті, яка назвала себе Яном з Окна. Окно — це село неподалік Токів, за багато миль звідси. Ксьондз не знає, кому воно належить, Ян не хоче казати. Каже про власника «пан». Якщо «пан», то, мабуть, Потоцький — тут усе їхнє.

Чоловік з’їдає трохи хліба й запиває маслянкою. У ксьондза більше нічого немає. Частує його потім горілкою, але той відмовляється. Сидить прямо, навіть не знявши плаща. Від нього чути кінський запах. Саба з настовбурченою рудою шерстю обнюхує його шанобливо, наче здогадується про таємницю. Вочевидь, прибулець пахне чимось їй не знайомим, бо принюхується довго, аж доки, заспокоївшись, лягає спати біля печі.

— Я — труп, — зненацька каже чоловік зі страшним обличчям. — Мертвого ксьондз не видасть.

— Я спілкуюся з мертвими, — після паузи каже ксьондз і вказує рукою на книжки, що лежать на столі. — Я звик до їхніх оповідок. Мене цим не здивуєш. Скажу навіть, що мені приємніше слухати мертвих, ніж живих.

Прибулець неначе розслаблюється, знімає з плечей темну єврейську накидку і відкриває міцні плечі, на які опадає довге волосся. Починає розповідати тихим монотонним голосом; здається, він довго подумки повторював собі цю оповідь, аж доки не вивчив її напам’ять. І тепер вручає її ксьондзові, наче жменю мідяків за вечерю.

Батько цього Яна з Окна походив з-під Ясла, а мати — з Мазовії. Прибули вони сюди як поселенці, колоністи, як їх називають, адже землі в їхніх родин було мало і дітям не було чого дати. Вони побралися й отримали наділ землі біля Тернополя. Але угода з паном, який тією землею володів, була така, що для себе вони мали працювати п’ятнадцять років (що було чимало, бо в інших маєтках дозволяли працювати десять, а то й п’ять років). А згодом за користування панською землею мали платити товаром і панщиною. До того ж їхнім обов’язком була різна безкоштовна робота: допомога на току, будівництво в панському дворі, лущення гороху, ба навіть прання. У палаці завжди якась робота знаходилася, тож на працю для себе не лишалося часу. Отак вони й стали власністю пана.

Ксьондзові пригадалися хрести, які завжди викликали в нього страх і невиразне почуття провини. Вони стояли біля хат як селянське memento mori. У хрести селяни забивали кілки — по одному за кожен рік звільнення від панщини. Щороку виймали один, аж доки одного дня хрест не ставав голим — і тоді за ті кілька років свободи доводилося гірко заплатити кріпацтвом власним та своєї родини.

Окно славилося своїми килимами, і батько Яна мріяв, аби цього ремесла навчився й син.

Ян народився вже у кріпацтві — був наймолодший з-поміж дев’яти дітей у родині. Коли він був малий, батьки мусили працювати на пана чотири дні щотижня, а коли одружувався — всі сім днів. На панському полі мусила працювати ціла сім’я. Часто, аби обробити власну землю, їм доводилося гарувати цілу неділю, навіть до костелу не було часу піти. Дві старші сестри Яна працювали у дворі: одна куховарила, інша палила у печах. Другу, коли вона завагітніла, пан видав заміж до сусіднього села. Тоді Ян уперше спробував утекти. Почув якось від людей, які часом проходили через село й зупинялися біля корчми, що можна дістатися північного моря і спробувати найнятися на корабель — і так потрапити до інших країн, де жилося краще й заможніше. Молодий і недосвідчений хлопець вирушив пішки, зв’язавши своє добро у вузлик. Був задоволений і рішучий. Ночував у лісі й дуже швидко виявив, що в лісах повно таких утікачів, як він. За кілька миль від дому його впіймали панські пахолки. Побили до крові й кинули до арешту, тобто до льоху під оборою. Там він просидів чотири місяці. Потім іще закували в диби і прилюдно відшмагали. Йому ще пощастило, що кара була така м’яка. По всьому пан наказав йому побратися з дівчиною з двору, уже нівроку вагітною. Так робили з бунтівними чоловіками — родина й діти гамували їхній норов. Але Яна це не заспокоїло, тієї дівчини він так і не полюбив, дитина померла, а сама вона кудись утекла з села. Кажуть, стала продажною дівкою в корчмах Збаража, а потім Львова. Ян певний час покірно працював, учився ткати на чужому верстаті, але коли однієї зими померли одне за одним обоє батьків, тепло одягся, взяв усі заощадження, запряг коня в сани і вирішив їхати до батькової родини біля Ясла. Знав, що пан жорстокий, але ледачий, у зимові морози, мабуть, нікому не захочеться за ним гнатися. Йому вдалося дістатися аж під Перемишль, там його зупинила сторожа, бо він не мав документів і не міг пояснити, хто він і що там робить. Через два місяці його відшукали люди пана. Зв’язавши його, наче кабанця, кинули на сани і так повезли назад. Їхали кілька днів, бо дороги замело, а для них то був привід не надто поспішати до свого села. Якось залишили його на санях, а самі пішли до корчми пити. Щоразу, коли його отак кидали на санях, люди дивилися на нього мовчки, з жахом в очах, уявляючи, що й з ними могло б щось таке трапитися. Бо селянина-втікача, якого вдруге спіймали, ще й так далеко від дому, можна вважати трупом. Коли він просив води, люди боялися йому допомагати. Врешті-решт якісь п’яні купці радше жартома, ніж заради порятунку, розв’язали його вночі біля корчми, коли панські пахолки напилися в дим. Але він і так не мав сил утікати. Панські посіпаки впіймали його разом з іще одним утікачем і сп’яну побили до непритомності. Злякавшись панського гніву, хотіли привести їх до тями, але вирішили, що вони мертві, та й кинули їх у дубовому гайку, прикривши снігом. Той другий невдовзі таки помер. Ян лишився лежати обличчям до землі; так його дивом і знайшли євреї, які саме проїжджали повз своїми возами.

Через кілька днів він отямився в оборі Шорів у Рогатині, серед тварин, у запаху їхніх тіл і посліду, у їхньому теплі. Все довкола було іншим — обличчя, мова; тож Ян вирішив, що він у чистилищі, але чистилище це чомусь єврейське. І тепер йому доведеться провести тут вічність, згадуючи свої невинні селянські гріхи й гірко за них каючись.

Як родичі стають спільним фронтом і вирушають на війну

— Ніякий ти мені не дядько, а я тобі не тітка. Я — Потоцька. Коли вже так, то, можливо, маєш щось спільне з моїм чоловіком, але я тут ні до чого, — каже йому Коссаковська і велить сідати.

Відкладає папери на купку і передає їх Аґнєшці, а та — невідлучна від Катажини, наче тінь, — сипле на них пісок, щоб висушити чорнило.

Що в неї за справи такі? — міркує Молівда.

— Дбаю про великий маєток, рахунки різні веду, за плітками стежу, листи пишу… Мій чоловік не надто цим цікавиться, — каже вона, наче прочитавши його думки. Молівда аж піднімає брови від здивування. — Піклуюся про інтереси родини, сватаю, інформую, знайомлю, залагоджую справи, нагадую…

Каштелян, її чоловік, походжає покоями з чаркою лікеру. Смішно переставляє ноги, мов чапля, човгаючи ними по турецькому килимі. Швидко протре підошви, думає Молівда. На ньому — блідо-жовтий жупан, спеціально пошитий на його худу фігуру, тому виглядає він навіть елегантно.

— Моя славна дружинонька — то ціла інституція. Королівський секретаріат їй позаздрив би, — каже він радісно. — Уявіть, усіх моїх родичів знає і дбає про них.

Коссаковська кидає на нього такий погляд, від якого чоловік мав би негайно згоріти. Але Молівда знає, що вони — хороше подружжя. Тобто кожен робить своє.

Каштелян закурює люльку і звертається до далекого кузена:

— І чого ж, добродію, ви так ними переймаєтеся?

— Поклик серця, — не одразу відповідає Молівда й легко вдаряє себе в груди, немов хоче переконати каштеляна, що в нього там дійсно серце, що він не бреше. — Вони мені близькі. Знаю, що вони чесні й наміри їхні чесні та порядні.

— Чесний єврей… — каже Коссаковська і зиркає на нього іронічно. — Вони тобі платять?

— Не заради грошей я це роблю.

— Не було б нічого поганого, якби й заради грошей.

— Ні, не заради них, — повторює Молівда і додає: — Але так, платять.

Катажина Коссаковська відкидається на спинку крісла і випростує вперед довгі ноги.

— Розумію: заради слави, імені. Як світлої пам’яті отець єпископ. Кар’єру робиш.

— Я не маю таланту до кар’єри, це вам уже відомо. Якби я хотів кар’єру, лишився б у королівській канцелярії, куди мене дядько віддав замолоду. Був би тепер якимось міністром.

— Подай-но мені люльку, — звертається Коссаковська до чоловіка і простягає руку. — Гаряча у тебе голова, кузене. То кому мені писати? На кого покликатися? А може, представиш мені цього їхнього Франка?

— Він зараз у турецьких краях, бо тут його хотіли вбити.

— Хто це його хотів убити? Ми ж країна, що терпимістю славиться.

— Свої. Свої ж їх і переслідують. Тобто євреї.

— Таж вони завжди разом тримаються, — не розуміє Коссаковська. Починає набивати люльку, беручи тютюн з вишитого шкіряного мішечка.

— Не в цьому випадку. Ці сабсацвіанці вважають, що треба облишити єврейську релігію. Саме тому багато євреїв у Туреччині пристали на іслам. А в католицькій країні вони хотіли б перейти у місцеву віру. Для кожного правовірного єврея зрадити свою релігію — то гірше, ніж смерть.

— А чому вони хочуть у лоно католицької Церкви? — питає каштелян, зацікавившись цим дивацтвом. Адже досі все було зрозуміло: єврей ходить до синагоги, католик — до костелу, русин — до своєї церкви. Каштелянові не надто подобається цей розгардіяш.

— Їхній перший Месія каже, що треба збирати все найкраще в кожній вірі.

— І має рацію, — підхоплює Коссаковська.

— Який ще перший Месія? То є й другий? — питає ще більш заінтригований каштелян Коссаковський.

Молівда пояснює, але неохоче, наче розуміючи, що каштелянові все одразу вилетить із голови.

— Дехто казав, що прийдуть три Месії. Першим був Шабтай Цві. Після нього — Барухія…

— Про цього не чув…

— А третій прийде незабаром і врятує їх від усякого страждання.

— А чому ж їм так погано? — питає каштелян.

— Таки недобре їм. Ти й сам це бачиш, вашмосте. І я бачу, і дивуюся, що люди можуть жити в таких злиднях і приниженнях. До того ж лишаються людьми, не звіріють, шукають собі якоїсь утіхи. Релігія єврейська близька до нашої, так само, як і мусульманська: ті самі камінці, лише інакше укладені. А вірять вони палко. Шукають Бога чуттями, виборюють Його, а не так, як ми: прочитали «Богородице, Діво» і лежимо хрестом.

Коссаковська зітхає:

— Селяни наші — от хто має Месію виглядати… Як же нам потрібні нові, свіжі прояви християнського духу! Хто в нас іще вміє щиро молитися?

Молівда вирішує смикнути за поетичні струни. Це його стихія.

— Це — радше бунт, повстання. Метелик, який одного ранку злітає до неба, не є реформованою, збунтованою чи оновленою лялечкою. Він — та сама істота, яка перейшла на вищий рівень свого буття. Це лялечка трансформована. А дух християнський — гнучкий, рухливий, всюдисутній… Буде для нас корисно, якщо ми їх приймемо.

— Ого-го… Ти — просто-таки проповідник, кузене дорогий, — у голосі Коссаковської вчувається іронія.

Молівда бавиться ґудзиками свого жупана — новенького, свіжопошитого з брунатної вовни й підбитого червоним шовком. Купив його за гроші, отримані від Нахмана. Але вистачило не на все: ґудзики зроблені з дешевого агату, холодні на дотик.

— Є така давня прикмета… Кажуть, походить іще від найдавніших пращурів, із сивої давнини…

— О, до прикмет я завжди дослухаюся. — Коссаковська з явною насолодою затягується люлькою і повертається до Молівди. Коли вона всміхається, стає красивою. — Буде так або й ні… Знаєш таку: як на Святого Лелеку дощ або спека, то на Святого Безвуха або ллє, або сухо?

І вибухає сміхом. Її чоловік також хихотить. Принаймні почуття гумору в них схоже — це їх пов’язує.

Молівда всміхається і продовжує:

— Кажуть, у Польщі серед їхнього племені народиться такий, що залишить їхню релігію і перейде у християнство. І поведе за собою багатьох інших євреїв. Це начебто буде знаком наближення Судного дня в Польщі.

Коссаковська серйознішає.

— І ти в це віриш, дорогий кузене? Судний день? Та він уже настав: усі сваряться, воюють, король сидить у Дрездені, і справи країни його мало обходять…

— Якби ви, ясновельможна пані, написали кілька листів, — Молівда вказує на стосик кореспонденції, яку Аґнєшка своїми довгими пальцями старанно складає, а згодом запечатує, — і підтримали тих бідолах, що до нас так горнуться, ми були б першими в Європі. Ніде ще не було таких масових навернень. Про нас говорили б при дворах королів.

— Я на короля впливу не маю. Так високо мої зв’язки не сягають. Подумати лишень! — вигукує обурено Коссаковська. А за мить зовсім спокійно продовжує: — Кажуть, що вони горнуться до Церкви, бо шукають для себе вигоди. Хочуть жити серед нас як новонавернені, та ще й шляхетства набути. За щедру винагороду, ясна річ.

— Тебе це дивує, вельможна пані? Хіба ж це погано, що людина прагне жити краще? Якби ти, вашмосте, побачила, в яких злиднях вони живуть, скільки в тих їхніх містечках гризоти, багна, темноти…

— А це цікаво: я з такими не знайома. Знаю лише спритників, які потирають руки, щойно вдається вициндрити в когось гріш, води до горілки долити, зіпсоване зерно продати…

— Та звідки тобі знати, коли ти по дворах розкошуєш, листи пишеш і вечорами бенкетуєш у приємному товаристві… — каже їй чоловік.

Він хотів додати «ледарів», але змовчав.

— …ледарів, — закінчила Коссаковська замість нього.

— Ти, пані, маєш багато зв’язків, із Браніцькими добре знаєшся, при королівському дворі маєш довірених осіб. Будь-якому народові має бути соромно, якщо в його країні одні євреї б’ють інших, а король дивиться на те крізь пальці. Вони ж горнуться до нас, наче діти. Сотні, тисячі їх сидять над Дністром і тужливо дивляться на польський берег, бо під час заворушень і погромів їх вигнали з власних домівок, пограбували, побили. Тепер сидять там, вигнані своїми ж з власної країни, — бо вони ж наші земляки, — поневіряються в землянках, виритих на березі ріки, і все поглядають на північ, чекають нагоди повернутися до своїх будинків, у яких уже живуть ті, інші. На свою землю, яку мають отримати від нас, бо в нас її аж забагато…

Молівда усвідомлює, що зайшов дещо задалеко, і кусає себе за язика.

— Про що тобі йдеться? — питає Коссаковська повільно і дещо підозріливо.

Молівда рятує ситуацію:

— Церква має ними зайнятися. Ти з єпископом Солтиком у добрих стосунках, кажуть, що ви — сердечні друзі…

— Де там друзі! Його сердечна подружка — то калитка, а людська дружба — так, забавка, — каже ущипливо Коссаковська.

Каштелян Коссаковський, знудившись, ставить на стіл порожній келишок і потирає руки, щоб додати собі енергії.

— Пробачте, мушу йти приглянути за собаками. Фемка чекає цуценят. Злигалася з тим священничим кудланем, а тепер цуценят доведеться потопити…

— Я тобі дам потопити. Навіть не думай, дорогий муже. Побачиш: вони будуть красиві, як наша Акана, і кмітливі, як гончак.

— Тоді будь такою ласкавою зайнятися цим виводком. Я з ними не цяцькатимуся, — каже Коссаковський, трохи ображений, що дружина так безцеремонно з ним розмовляє при чужих.

— Я займуся, — зненацька каже Аґнєшка і заходиться рум’янцем. — Прошу ласкавого пана зачекати з вироком.

— Ну, хіба що панна Аґнєшка просить… — галантно підлещується Коссаковський.

— Йди вже… — бурчить під ніс каштелянова, і її чоловік зникає у дверях, не закінчивши речення.

— Я вже звертався до нового єпископа Лубєнського, — продовжує Молівда. — Їх більше, ніж вам усім здається. У Копичинцях, Надвірній… А в Рогатині, Буську та Глинній їх уже більшість. Якби ми були мудрими, прийняли б їх.

— До Солтика треба знайти підхід. Він уміє діяти, хоч свій інтерес пильнує. Євреїв не любить, безперестанку з ними гиркається. Скільки вони можуть дати?

Молівда мовчить, вагається.

— Багато.

— Багато — це досить, щоб викупити заставлені єпископські клейноди?

— Це як? — сахається Молівда.

— Він знову заставив їх у лихваря. В нього постійні картярські борги.

— Може, й вистачить, не знаю. Мушу запитати. Можливо, ми зустрілися б усі разом: вони, єпископ, ти, велебна пані, і я.

— Солтик тепер придивляється до краківського єпископства, бо тамтешній єпископ при смерті.

Катажина встає і випростує поперед себе руки, немов потягуючись. Чути, як у долонях хрускотять суглоби. Аґнєшка дивиться на неї стривожено.

— Вибач, дорогий, це бубни старості грають у моїх кістках, — широко всміхається вона. — Скажи мені, у що вони вірять? Чи правда, що вони католики лише на поверхні, а в глибині душі лишаються євреями? Так каже Пікульський…

Молівда зручніше всідається.

— Релігія отих традиційних євреїв полягає в тому, щоб триматися законів Тори, жити згідно з давніми звичаями. Вони не вірять у жодні осяяння, пророки приходили давно, а тепер час чекати Месію. Їхній Бог більше їм не являється, він замовк. А ті інші, сабсацвіанці, навпаки, кажуть, що ми живемо в месіанські часи і довкола нас повно знаків, які провіщають прихід Месії. Перший Месія вже прийшов, ним був Шабтай. Після нього був другий, Барухія. А тепер має прийти третій…

— Каже Пікульський, що подейкують, ніби то має бути жінка…

— Зізнаюся тобі, велебна пані, що мене не надто обходить, у що вони вірять. Мене гризе, що до них ставляться, як до паршивих псів. Якщо ти багатий, то й шани можеш домогтися — як отой радник Брюля, — але якщо не маєш гроша за душею, то живеш усіма зневажений. Козаки вважають їх гіршими за собак. Ніде у світі я такого не бачив. Був у Туреччині — там у них більше прав, ніж у нас.

— Ну, то й перейшли на іслам, — саркастично додає Коссаковська.

— У Польщі інакше. Гляньте, дорога кузино: Польща — то країна, де релігійної свободи і релігійної ненависті порівну. З одного боку, євреї можуть тут сповідувати свою віру, як хочуть, мають свої свободи й суди. З другого боку, ненависть до них така глибока, що саме слово «жид» — то лайка, і добрі християни ним обзивають одне одного.

— Правду кажеш. І те, і те є наслідком наших лінощів і темноти, а не якоїсь вродженої злості.

— Кожен так себе виправдовує. Легше бути дурним і лінивим, ніж злим. Якщо ти носа не вистромлюєш зі свого хутора, свято віриш у те, що каже недовчений ксьондз, читаєш по складах, та й то лише календарі, то легко віриш у всіляку бридню й нісенітниці. Ось як-от світлої пам’яті єпископ Дембовський, який з «Новими Атенами» носився, наче з писаною торбою.

Коссаковська здивовано на нього дивиться.

— Чому це ти за ксьондза Хмельовського вчепився і його «Атени»? Всі їх читають. Це — наш silva rerum[121]. Книжок не займай. Книги самі собою не винні.

Молівда знічено замовкає. Коссаковська ж продовжує:

— Скажу тобі так: євреї, на мою думку, — то єдині корисні тут люди. Бо пани нічого не знають і знати нічого не бажають. Їм би лише розваги. Але ж ці твої єврейські єретики землі хочуть!

— В Туреччині вони теж так оселяються. Все Джурджу, Відин, Русе, пів Бухареста, грецькі Салоніки — то все вони… Торгують там, живуть собі спокійно.

— …якщо в іслам перейдуть. Це правда?

— Пані, вони готові охреститися.

Коссаковська спирається на лікті й нахиляється до Молівди, як чоловік, пильно дивлячись йому в очі.

— Хто ти такий, Молівдо?

Молівда відповідає, не змигнувши оком.

— Я — їхній перекладач.

— Це правда, що ти був у старовірів?

— Правда. Я того не соромлюся і не відрікаюся. Зрештою, то й не були старовіри. Але яка різниця?

— А така, що всі ви, єретики, одним миром мазані.

— Багато є шляхів до Бога, не нам про те судити.

— А кому ж, як не нам? Є шляхи, а є бездоріжжя.

— То поможи ж мені, вельможна пані, знайти істинний шлях.

Коссаковська відкидається на спинку крісла і широко всміхається. Встає, підходить до нього впритул і бере під руку.

— А як же гріх адамітів? — стишує вона голос і дивиться на Аґнєшку, а та, сторожка, наче миша, вже витягла шию і слухає. — Кажуть, що ті їхні практики нічого спільного з християнством не мають.

Катажина обережно поправляє хустинку, що прикриває її декольте.

— І що воно взагалі таке, той гріх адамітів? Поясни мені, мій освічений кузене.

— Він — усе, що не поміщається в головах тих, хто так каже.

Молівда вирушає в дорогу і спостерігає за королівством волоцюг

Відколи Молівда повернувся на батьківщину, все йому здається чужим і незвичним. Він не був тут багато років, а пам’ять у нього коротка й примхлива: не так він усе це запам’ятав. Найбільше дивують його довколишня сірява та далекий обрій. А ще світло — м’якше, ніж на Півдні. Печальне польське світло. Воно навіює меланхолію.

Спершу зі Львова до Любліна він їде закритим екіпажем, але далі вирішує взяти коня — так йому краще, ніж у задушливій тряській коробці.

Тільки-но він виїхав за міські рогатки Любліна, як йому здається, ніби він потрапив до якоїсь іншої країни, іншого космосу, в якому люди перестають бути планетами, що тримаються своїх орбіт — довкола ринку, дому, поля, майстерні, — а перетворюються на мандрівні вогники.

Це ті вільні люди, про яких Молівді розповідав Нахман і з-поміж яких чимало стають правовірними. Але Молівда бачить, що ці вільні люди — то не лише євреї, як він гадав раніше. Ба більше, євреї тут у меншості. Це якась окрема нація, відмінна від усього того осілого міського чи сільського люду. Вони не належать жодному панові, не входять до жодної громади: всілякі волоцюги, шибайголови, свавільні бандити, різноманітні втікачі. Тим, що їх безперечно єднає, є нелюбов до спокійного осілого життя; здається, їм аж п’яти сверблять кудись мандрувати, вириватися поза мури, що ніби ув’язнюють тих людей. На перший погляд здається, що їм так добре, самі собі вибрали таку долю. Але Молівді з висоти кінського зросту видно чудово, що більшість із них хотіли б мати своє ліжко, воліли б десь зупинитися й осісти. Життя склалося так, що нема їм спокою. Молівда співчуває їм, бо сам такий.

Відразу за містом вони сидять на узбіччі, ніби мусять відновити сили після важких відвідин людського поселення, видихнути з легень його затхле повітря, обтрусити його сміття, що липне до ніг, позбутися бруду й галасу людської юрби. Мандрівні гендлярі рахують зароблені гроші. Свої лотки, вже напівпорожні, вони поставили поруч, але ще поглядають з-під капелюха, чи не їде хтось охочий до останніх крихт. Часто ці продавці — то шотландці з далекого краю, які носять на плечі все своє добро: красиві плетені шовкові стрічки, кістяні гребені, святі образки, помадку, щоб краще росло волосся, скляні намиста, люстерка в дерев’яних рамцях. Балакають дивною мовою, іноді геть нерозбірливо, але мова монет зрозуміла всім.

Поруч відпочиває іконник — старець із довгою бородою, в солом’яному капелюсі з широкими крисами. Носить на шкіряних ременях дерев’яний стелаж, а на ньому стоять святі образки. Тепер його важкий вантаж стоїть збоку, а він споживає те, чим заплатили селяни: жирний домашній сир і вологий житній хліб, який у роті перетворюється на в’язке місиво. Ото бенкет! У його шкіряній торбі, мабуть, ще є пляшечки зі святою водою, мішечки з піском пустелі, в якій сорок років молився Ісус, та інші дива, від яких покупцям мало очі не вилазять на лоба. Молівда таких пам’ятає з дитинства.

Іконник удає з себе святобливого мужа, який лише випадково зайнявся торгівлею. Аби ні в кого не лишилося сумнівів, він говорить дещо співуче, наче ксьондз, що декламує Святе Письмо, і подеколи вставляє латинські слова, байдуже, до речі чи ні — аби лише справити враження на селян. На грудях у нього висить великий дерев’яний хрест — важкий, мабуть. Тепер він спер його об дерево і провітрює на ньому онучі. Ікони він продає хитрим робом: одразу йде до найзаможнішої хати в селі, наче охоплений якимось екстазом, і наполягає, що ікона сама вибрала собі цей дім, ба навіть конкретну стіну у світлиці, ось цю! Як селянин може відмовити іконі? Тож вигрібає зі сховків тяжко зароблені гроші й платить.

Далі стоїть корчма, тісна й крива, абияк побілена, зате з ґанком перед входом і дошками на стовпчиках, що правлять за лави. На лавах сидять жебраки — надто бідні, щоб увійти досередини і попросити якогось харчу, тож чекають, що їм подасть милостиню хтось, хто вже вгамував голод і тепер виходить у кращому гуморі й з добрим серцем.

Молівда злазить з коня, хоч не від’їхав ще далеко від Любліна. До нього відразу прямують двоє старців, лементуючи й бідкаючись. Молівда пригощає їх тютюном і сам закурює, вони зворушено дякують. Розповідають Молівді, що обидва походять з одного села, родинам важко їх утримувати, тому щовесни вони вирушають жебрати. Повертаються вже взимку. Приєдналося до них ще одне напівсліпе бабище. Каже, що мандрує самотужки до Ченстохови, але якщо уважніше придивитися, під фартухом у неї можна помітити різні мішечки з травами, якесь насіння, нанизане на нитки, інші ліки. То, певно, одна з тих баб, що різне вміють: і кров зупинити, і пологи прийняти, але якщо їй заплатити, допоможе й позбутися плоду. Вона зовсім не хизується своїми вміннями, та й не дивно. У Великопольщі нещодавно спалили таку одну на вогнищі, а торік і в Любліні впіймали кількох.

У корчмі сидять двоє колишніх турецьких бранців — принаймні так вони про себе кажуть. Мають церковні посвідчення, що вони нещодавно врятувалися з неволі, і кожен, хто зустріне їх на своєму шляху, має, згідно з цими цидулками, їм допомогти, виявивши християнське милосердя до покривджених долею. Але нещасними чи хворими вони аж ніяк не здаються. Обидва — товсті, розпашілі, рум’яні, тим паче перша чарка вже вдарила в голову. Час замовляти наступну. Мабуть, незле їм велося в турків. Єврейка-корчмарка — метка і пащекувата вдова — дає їм миску каші, присмаченої смаженою на маслі цибулею, і не може стриматися від запитань: як там було? І дивується всьому, заламуючи руки. Молівда з’їдає таку саму миску каші, запиває маслянкою і купує в дорогу чвертку горілки. Вирушаючи далі, помічає якийсь рейвах: то до Любліна йдуть ведмежатники. Вони завжди зчиняють галас, щоб до них сходилося якнайбільше людей подивитися на приниження брудної і, ймовірно, хворої тварини. Це видовище чомусь людей дуже тішить. Ось і зараз вони штрикають у ведмедя палицями. Молівді шкода тварину, але, здається, він розуміє радість голоти: такий сильний ведмідь, а бідує гірше за мене. Дурна тварюка.

Ще на битих шляхах завжди крутиться багато вільних жінок, бо коли дівчина молода й красива, чи хоча б лише молода, біля неї звідкись одразу беруться чоловіки, і тут-таки починається шлях у найдавнішій професії світу. Деякі з них — то шляхтянки-втікачки, які народили нешлюбну дитину, а ще й коли від селянина чи слуги, то це для родини сором такий великий, що краще дитину кинути напризволяще чи лишити на милість родичів, ніж волочити за собою цей тягар. Тож дівчата мають вибір: мандри світ за очі або монастир. І вирушають за тихої згоди ображеної, приниженої родини із затишного двору в чорну ніч. І досить, щоб на їхньому шляху трапилася переправа, міст чи брід, вони тут-таки потрапляють у руки вічно п’яних флісаків[122]. А потім уже кожен чоловік вимагає від них того ж за будь-яку послугу: чи то нічліг у корчмі, чи то підвода на порожній дорозі. Так легко впасти на дно.

Кортить і Молівді скористатися їхніми послугами, але побоюється хвороб і бруду. Та й місця на те нема. Зачекає з цим до Варшави.

Як Молівда стає посланцем у складній справі

У Варшаві попервах він гостює у брата, ксьондза, який допоміг йому трохи опорядитися, вбратися, хоч і небагато грошей у його священничій скарбниці. Але через стільки років брат здається Молівді якимось чужим, несправжнім і пласким, наче аркуш паперу. Вони п’ють разом два вечори, намагаючись подолати цю несподівану чужість, яка росла між ними впродовж двадцяти з чимось років. Брат розповідає йому про життя у Варшаві — самі лише плітки. Швидко п’яніє, і починаються нарікання: що поїхав, що покинув його, що у дядька була важка рука, що до священництва покликання не відчував, що недобре жити самому, що костел щоразу здається йому якимось завеликим. Молівда співчутливо поплескує брата по плечі — як геть чужу людину, що її зустрів у корчмі.

Намагається потрапити до Браніцького, але той весь час на полюваннях, у роз’їздах. Домагається зустрічі з єпископом Залуським, налягає на княгиню Яблоновську, яка саме перебуває у столиці. Шукає давніх знайомих, що їх бачив двадцять п’ять років тому, але це непросто. Вечори збавляє з братом; небагато є тем для розмови з людиною, яку не бачив так давно. Брат, безхарактерний і марнославний, зайнятий своїми священничими справами. Зрештою, всі у Варшаві здаються Молівді марнославними й зайнятими лише собою. Всі вдають із себе когось іншого. Сама Варшава корчить із себе якесь інше місто: більше, красивіше, розлогіше; насправді ж це звичайне собі містечко з бруднуватими вулицями. Усе тут таке дороге, що на нього можна лише дивитися, і все звідкілясь привозять. Капелюхи — з Англії, сурдути за французькою модою — із Парижа, одіж на польський копил — із Туреччини. Саме ж місто — жахливе, холодне, безлюдне, повне порожніх площ, якими гуляє вітер. Будують тут палаци просто серед піску й болота, а потім челяді доводиться переносити дам з екіпажів на дерев’яний хідник, щоб вони не втонули в калюжах у своїх теплих, підбитих хутром салопах[123].

Молівді тут недобре. Поки що збавляє час у товаристві людей не надто претензійних, де ллються ріки вина і де він може розповідати свої небилиці, особливо напідпитку. Про штиль або, навпаки, про страшний шторм, який його голісінького викинув на грецький острів, де його знайшли жінки… Зазвичай забуває подробиці, і коли в іншому товаристві його просять іще раз розповісти про свої пригоди, він не пам’ятає, як розвивав сюжет попереднього разу. Звісно, він не пускається занадто далеко, завжди крутиться довкола святої гори Афон і крихітних острівців у грецькому морі, що по них якийсь велетень міг би дійти аж до Стамбула чи на Родос.

Про своє нове ім’я Молівда — саме так він просить його називати — розповідає різні історії, і тут, у Варшаві, вони незмінно викликають захват. Наприклад, що він є королем невеличкого острова у грецькому морі, який має назву Молівда. Це саме той острів, де він опинився голяка і де на пляжі знайшли його жінки. Ті жінки були сестрами й походили зі шляхетного турецького роду. Він навіть імена їм вигадав: Зімельда та Едіна. Вони напоїли його і спокусили. Тож довелося одружитися з обома, бо там такий звичай, і після смерті їхнього батька він став єдиним володарем острова. Правив там п’ятнадцять років, привів на світ шістьох синів і залишив їм те маленьке королівство. Але коли настане слушний час, запросить їх усіх сюди, до Варшави.

Товариство плескає в долоні. Знову ллється вино.

Коли Молівда опиняється у вишуканішому товаристві, дещо інакше розставляє акценти в цій історії, і виходить, що його обрали володарем острова випадково і саме завдяки тому, що він був чужинцем. Цим він уміло і з приємністю користався роками. Далі йде опис звичаїв, достатньо відмінних від тутешніх, аби зацікавити слухачів. Каже, що ім’я йому вигадали купці з Китаю, яких він зустрів у Смирні і які торгували шовком і китайським лаком. Вони назвали його молі-гуа, тобто Квіт Жасмину. У цей момент Молівда завжди помічає криву посмішку на обличчях слухачів, принаймні найзлостивіших із них. Мало що менше схоже на Молівду, ніж жасмин.

Ще іншу версію він оповідає, коли стає пізно, хмільно й інтимно. У Варшаві люди бенкетують до ранку, а жінки в цей час доволі розкуті й зовсім не такі сором’язливі, як тоді, коли вдають із себе неприступних шляхтянок. Часом його це навіть дивує: таке годі й уявити в Туреччині чи Валахії, де жінок тримають окремо від чоловіків. А тут вони вільно фліртують, поки їхні чоловіки роблять те саме в іншому кутку зали. Частенько можна почути (і що вишуканішим є товариство, то частіше), що батьком дитини насправді є не той, хто ним вважається, а друг родини, важливий гість, впливовий кузен. Ніхто цьому не дивується й особливо цього не засуджує, надто ж якщо той справжній батько обіймає високу посаду. Наприклад, ціла Варшава пліткує, що батьком дитини Чарторийських є сам Рєпнін; сам Чарторийський, здається, пишається цим більше за інших.

Наприкінці листопада Молівда нарешті отримує милостивий дозвіл на аудієнцію в єпископа Солтика, який зараз при дворі клопочеться про своє краківське єпископство.

Солтик — утілення марнославства. Темні непроникні очі просвердлюють Молівду наскрізь, намагаючись визначити, як і наскільки він може бути корисним. Уже ледь обвислі щоки додають єпископові солідності. Чи бачив хтось коли-небудь худого єпископа? Хіба що в нього глисти.

Молівда викладає йому справу сабсацвіанців, але вже не грає на струнах милосердя, не закликає поспівчувати їхній долі, не намагається влучити словом просто в серце. Якусь мить Молівда шукає відповідних слів і врешті каже:

— Ви, Ваша Ексцеленціє, мали б сильного козиря в рукаві. Кілька сотень, а може, й тисяч євреїв, які перейшли б у лоно Церкви, у нашу єдино істинну віру. А серед них — чимало заможних.

— А я думав, що то вулична голота.

— За вбогими підуть і багаті. Боротимуться за шляхетство, а це ж варте золотих гір. Згідно з правом Речі Посполитої, новонавернений може вільно претендувати на шляхетство.

— Це був би кінець світу…

Молівда дивиться на єпископа: він став якимось наче знервованим. Обличчя незворушне, але правою рукою мимохіть робить дивні рухи, тре неспокійно великим, вказівним та середнім пальцями.

— А той їхній Франк — це хто? Іґнорамус якийсь, простак… Він наче так про себе каже.

— Так каже. Називає себе «амориц», простак. Це по-гебрайському «ам га-арец»…

— То ти, вашмосте, давньоєврейську знаєш?

— Знаю трохи. І розумію, що він каже. Неправда те, що він простак. Його добре вчили свої, він знає Зогар, Біблію і закони Мойсеєві; можливо, багатьох речей польською чи латиною не скаже, але він людина освічена. І кмітлива. Якщо вирішить щось, цього доможеться. За будь-яку ціну.

— Ти теж такий, пане Коссаковський, — несподівано проникливо каже єпископ Солтик.

Про правду корисну та правду даремну, а також про гарматну пошту

Єпископ Каєтан Солтик року 1758-го переважно сидить у Варшаві. Це доволі приємно: Варшава пропонує чимало розваг і насолод. Восени всі повертаються до міста зі своїх сільських маєтків, і сезон, можна сказати, починається. У єпископа ціла гора справ. Перша і найважливіша — то очікування. Він радісно чекає своєї номінації на сан Краківського єпископа. Карти роздано, повторює він собі, а отже, висвячення мусить відбутися по смерті бідолашного зболеного Анджея Залуського, його друга і Юзефового брата. Між ними трьома все наче домовлено. Анджей знав, що невдовзі помре, і як добрий християнин, що прожив життя у благочесті, надіслав королю рекомендації, у яких радить кандидатуру Солтика. Вже кільканадцять днів він лежить без свідомості, і земні справи його не обходять.

Зате вони обходять єпископа Солтика. Він уже замовив у єврейських кравців нові ризи, а також нове зимове взуття. Вечори проводить у товаристві друзів, буває в опері та на світських вечерях. На жаль, досі трапляється й так, що єпископ після вечері наказує відвезти його додому, там переодягається і за своїм давнім звичаєм іде до однієї корчми на міських рогатках, щоб пограти в карти. Самому йому від цього безмежно прикро. Останнім часом, щоправда, намагається грати лише на невеликі суми, щоб не грузнути далі в боргах. Якби ж то люди мали лише такі слабкості!

З’являється у Варшаві й подруга Залуського Катажина Коссаковська, баба-грім, яку Солтик недолюблює, але поважає. Навіть трохи її побоюється. У столиці в неї справжня місія, якою вона всіх запалює: домогтися підтримки єврейських єретиків. Швидко схиляє на свій бік людей, які можуть допомогти переконати самого короля, аби той видав охоронну грамоту тим бідолахам, що хочуть перейти в лоно християнства. Це швидко стає модною темою в салонах, на світських обідах, у кулуарах опери; всі говорять про «єврейських пуритан». Одні розповідають про них із захопленням, інші — зі зверхньою, прохолодною польською іронією. Єпископ отримує від Коссаковськоі несподіваний подарунок: золочений срібний ланцюг із важким срібним хрестом, інкрустованим коштовним камінням. Це річ цінна й рідкісна.

Якби не очікування, єпископ ще швидше включився б у цю справу. Але в нього є конкуренти. Тільки-но єпископ Залуський помре в Кракові, треба буде діяти швидко, першим з’явитися в короля і справити на нього гарне враження. Ціле щастя, що король зараз у Варшаві, далеко від свого Дрездена й Саксонії, де зараз розперезався Фрідріх. Тут безпечніше.

Яка ж то була б богоугодна справа, якби вдалося всіх тих єврейських єретиків привести в лоно Церкви! Світ такого ще не бачив. Лише в католицькій Польщі таке можливо. Весь світ про нас говоритиме.

Солтик, чекаючи на своє єпископство з жовтня, вигадав шалений план. Звелів уздовж усього шляху з Кракова до Варшави через кожні кілька миль розставити артилеристів із невеличкими мортирами, аби вони по черзі, один за одним стріляли, тільки-но його довірена особа при єпископському дворі дасть знак, що єпископ Залуський відійшов у кращий світ. Завдяки такій незвичайній пошті він знатиме про все раніше, ніж посланці привезуть офіційну звістку. Таку ідею своєму нетерплячому приятелю підкинув Юзеф Анджей Залуський — вичитав її в якійсь книжці.

Залуському хотілося б поїхати до брата, що лежить у Кракові на смертному ложі, але грудень видався незвично теплим, ріки розлилися, і дороги стали непроїзними. Тож і йому доводиться покладатися на мортирну пошту Солтика.

Чимало говорять про папський лист, у якому йдеться про звинувачення євреїв у використанні християнської крові (щоправда, останнім часом такі закиди порідшали). Думка Риму ясна й однозначна: всі ці оскарження висмоктані з пальця і не мають жодних підстав. У єпископа Каєтана Солтика це викликає якийсь незрозумілий протест. Під час вечері він скаржиться Коссаковській та єпископові Юзефові Залуському:

— Я сам чув зізнання. Я був на процесі.

— Подивилася б я на твою Ексцеленцію, якби тебе взяли на тортури, — кривиться Коссаковська.

Залуський теж має свою думку, бо Солтик кілька років тому детально описав йому події в Марковій Волиці.

— Хотів би я дослідити цю тему в якійсь праці вченій, — каже він повагом. — Вивчити все, що є в бібліотеках. А написано про це в книгах цілого світу. Якби ж то єпископські обов’язки лишали мені більше часу…

Йому кортить зайнятися наукою і не виходити зі своєї бібліотеки. Його обличчя, втім, відразу викривлює жаліслива гримаса. У нього живе обличчя, що виказує кожну емоцію:

— Як же шкода, що тепер усе доводиться писати по-французьки, а не нашою святою латиною. Що ж мені робити, коли я французькою так собі володію? Ні, їм подавай лише «парлє-парлє»…

— …чи хтось наллє? — закінчила Коссаковська.

Слуга підходить, щоб наповнити їхні келишки.

— Я можу лише коротко переказати те, у чому переконаний. — Єпископ Залуський уважно дивиться на Солтика, але той старанно обгризає кролячі кісточки і, здається, зовсім не слухає. Тож він повертається до Коссаковськоі, яка вже доїла і нетерпляче чекає миті, коли можна буде закурити люльку.

— Я уважно читав джерела, водночас пам’ятаючи, що самі лише факти — якщо про них не міркувати критично — можуть звести нас на манівці.

Він робить паузу, ніби намагається пригадати ті факти. Нарешті каже:

— І дійшов я висновку, що те непорозуміння взялося з неправильного прочитання гебрайських слів. Гебрайське слово «д-а-м» — єпископ пише пальцем гебрайські знаки на столі — означає водночас «гроші» та «кров». І коли ми кажемо, що євреї ласі до грошей, можна це зрозуміти й так, що вони спраглі крові. А фантазія простолюду додумала собі, що йдеться про кров християн. Звідси і взялася та небилиця. Але може бути й інша причина: під час шлюбу нареченим подають напій з вина й мирту, який називають «г-а-д-а-с», а кров зветься у них «г-а-д-а-м». Гадам — гадас, хіба ж не легко переплутати, вашмосте? Наш нунцій має рацію.

Єпископ Солтик кидає недоїдки на стіл і різко відсуває тарілку.

— Ваша Ексцеленція піднімає на глум мене і мої свідчення, — каже він несподівано спокійно й офіційно.

Коссаковська нахиляється ближче до цих огрядних чоловіків зі сніжно-білими серветками під шиєю, зі щоками, зарум’янілими від вина.

— Чи варто шукати правди заради самої правди? Істина завжди заскладна. Треба знати, яку ми з цієї правди матимемо користь.

І, не надто зважаючи на етикет, закурює свою улюблену люльку.

Під ранок мортирною поштою приходить нарешті сумна звістка, якої, втім, Солтик так довго чекав: Краківський єпископ Анджей Залуський помер. Опівдні Каєтан Солтик з’являється у короля. Надворі 16 грудня 1758 року.

Коссаковська, каштелянова кам’янецька, пише до отця єпископа Львівського Лубєнського, сенатора

Катажина й кроку не зробить без Аґнєшки. Всі знають, що без Аґнєшки ніщо не обходиться. Навіть сам каштелян останнім часом домовляється про зустріч із дружиною через Аґнєшку. Аґнєшка — серйозна й мовчазна. «Ходяча таємниця», — каже про неї каштелян. Орлеанська діва. Але в її товаристві норов його дружини якось м’якне, притуплюється вістря її іронії, мішенню якої аж надто часто бував він сам. Тепер вони втрьох вечеряють, і треба визнати, що відколи Аґнєшка завідує ще й кухнею, страви стали смачнішими. Вони навіть сплять в одній кімнаті. Та й хай їм буде, бабам.

Аґнєшка якраз розплітає перед дзеркалом волосся своєї пані, щоб її зачесати перед сном і знову заплести коси.

— У мене випадає волосся, — каже каштелянова. — Я вже майже лиса.

— Що ви таке кажете, вашмосте, у вас завжди таке волосся було — ріденьке, але міцне.

— Ні, я лисію, не обманюй мене. Ет, велике діло — волосся… Я все одно ходжу в чіпцях.

Аґнєшка терпляче чеше Коссаковську волосяною щіткою. Та заплющує очі.

Потім раптово здригається, Аґнєшка аж застигає над нею зі щіткою в руці.

— Ще один лист, моя дорогенька. Я забула.

— О, ні, моя пані. На сьогодні робота закінчена, — відповідає Аґнєшка, повертаючись до чесання.

Тоді Коссаковська хапає її за талію і садить собі на коліна. Дівчина не пручається, всміхається. Каштелянова цілує її в шию.

— Ще один маленький листик до того бундючного набурмосеного єпископа.

— Добре, але в ліжку і з бульйоном.

— Ти — хитруля мала, ти це знаєш? — каже Катажина, погладжуючи Аґнєшку між лопатками, наче песика, і випускає її з обіймів.

Потім, сидячи в ліжку, спираючись на великі подушки, майже невидна з-під лапатого мережива чіпця, диктує:

Повернувшись на Поділля, поспішаю гаряче й сердечно привітати Вас, отче єпископе, що очолили Ви Львівську дієцезію після того страшного нещастя, яке спіткало попередника Вашої Ексцеленції — світлої пам’яті Міколая Дембовського.

Водночас хочу щиро порекомендувати Вам, отче, далекого родича мого чоловіка, такого собі Антонія Коссаковського, який після довгих років мандрів повернувся в обійми Речі Посполитої і прибув до мене як до своєї родички з проханням про заступництво. Цей Коссаковський має видатний талант до різних східних мов, особливо до гебрайської. Гадаю, що Твою, отче, дорогоцінну увагу вже привернули ці бідолахи-євреї, які, наче сліпці, шукають істинну віру та навпомацки йдуть до єдиного світла християнської релігії. Тут, у Кам’янці, всі про це балакають. Вдалося нам заручитися підтримкою короля для цих пуритан, і сама я всім серцем їх підтримую, зокрема тому, що вже багато років спостерігаю за цими дітьми Мойсеєвими і бачу їхнє тяжке життя, в якому вони й самі чимало завинили, чіпляючись уперто за свої єврейські забобони. Буду вельми вдячна за слівце відповіді, хоч і не хотіла б Вашій Ексцеленції надто інкомодувати.

Невдовзі збираюся я до Львова, чекаю лише трохи кращої погоди і плекаю велику надію, що застану Вас, отче, в доброму здоров’ї. І пам’ятайте, Ваша Ексцеленціє, що завжди можете розраховувати в нас на теплий прийом — чи то в Кам’янці, де чоловіка мого частіше можна застати, чи то в Буську, куди я вчащаю.

Ксьондз Пікульський пише до отця єпископа Львівського Лубєнського, сенатора

Поспішаю повідомити Вашій Ексцеленції, що ще в час Вашої відсутності у Львові вдалося мені дещо вивідати про протеже каштелянової. Отже, виявилося, що пан Молівда (його прізвище начебто походить від назви острова у грецькому морі, який перебуває у його власності, але перевірити це немає змоги) певну частину свого бурхливого життя провів у Валахії, де був старійшиною громади богомольців, яких у нас часто називають хлистами. Проте цей Молівда — не хто інший, як Антоній Коссаковський гербу Сліповрон, син такого собі Реміґіана, хорунжого гусарів. Мати його мала дівоче прізвище Камєнська й походила зі Жмуді. Двадцять чотири роки його вважали зниклим безвісти. І ось тепер він з’явився тут під прізвиськом Молівда.

Щодо цієї єресі, поширеної серед православних, знаю лише те, що її послідовники вважають, нібито світ створив не Бог Предвічний, а його злий брат Сатанаїл. Тому-то у світі панують зло і смерть. Цей бунтівний Сатанаїл зліпив світ із матерії, але не зміг вдихнути в нього дух, тож попросив про це доброго Бога. Той і вклав душу у все сотворіння. Тому вони й вірять, що матерія — зла, а дух — добрий. І що Месія прийде вдруге. Деякі вважають, що він утілиться в жінку. Послідовники цієї єресі — то волоські селяни, але трапляються між ними й козаки, що втекли до турків, і навіть селяни-русини, втікачі від панщини та біднота. Ще довідався я, що шанують вони таку собі начебто Матір Божу, яку вибирають методом голосування; вона обов’язково має бути ідеально красивою і невинною дівчиною. Не їдять м’яса, не п’ють вина й горілки (що мені видається дивним, бо з Варшави доходили чутки, що ім’ярек Молівда хмільними напоями не гидує; втім, це може бути доказом, що з тією сектою він більше не водиться). Таїнство шлюбу вони зневажають і кажуть, що діти, народжені в шлюбі, прокляті. Вірять зате в духовну любов між людьми, яка освячує тілесний зв’язок. Навіть у гурті.

Наша свята Церква, безумовно, засуджує такі жахливі єресі, але вона надто потужна й велика, аби займатися такими дрібними збоченнями. Найважливіше для неї — спасіння душ вірних. Тому пишу Вашій Ексцеленції про свої підозри із занепокоєнням. Чи людина, яка так загрузла в єресях і допомагає іншим єретикам, може бути вартою довіри? У нашій дорогій Речі Посполитій, чия велич спочиває на нашій спільній вірі в єдину святу католицьку Церкву, постійно чаїться привид розколу. Сили іновірців тиснуть на нас зі сходу і заходу, тому всі ми мусимо бути напоготові. І я як монах відчуваю особливу відповідальність за це.

Втім, не замовчуватиму деяких інших важливих аспектів нашої справи. Цей Коссаковський-Молівда вільно володіє кількома мовами, найкраще ж турецькою та давньоєврейською, а ще грецькою, руською і, звісно ж, латиною та французькою. У нього глибокі знання про Схід, він знається на багатьох науках і пише поезію. Ці таланти, безумовно, допомогли йому в його бурхливому житті, можуть вони знадобитися й нам. Мати б лише впевненість у його цілковитій відданості справі…

Антоній Молівда-Коссаковський пише до Його Ексцеленції єпископа Лубєнського

Вельми щасливий я, що можу Вашій Ексцеленції про перше моє завдання прозвітувати, сподіваючись, що мої спостереження хоч трохи прояснять складне питання антиталмудистів. Складне воно для нас, християн, зокрема й тому, що нашому ясному розумові важко осягнути заплутані й темні лабіринти єврейської віри й похмурі закутки їхнього духу. Ви, Ваша Ексцеленціє, зволили вислати мене із завданням стежити зблизька за Яковом Лейбовичем Франком та його послідовниками, та позаяк цього славнозвісного Франка в нашій країні немає, бо він — як турецький підданий — перебуває під захистом Великої Порти й сидить зараз, либонь, у своєму домі в Джурджу, подався я до Сатанова, де відбувався єврейський процес проти антиталмудистів, і спостерігав за ним протягом одного дня.

Містечко це гарне, доволі чисте й сонячне, бо розташоване на високій кручі. Посеред нього — величезна синагога, яка височіє над містом, а довкола неї розташований єврейський квартал: кілька десятків будинків, що тягнуться аж до ринку, на якому верховодять єврейські купці. Саме в тій показній синагозі євреї-талмудисти чинили свій суд над відступниками. Цікавих з’їхалося чимало — не лише юдеїв, а й допитливих християн. Я сам бачив кількох панів з околиць, які, однак, не розуміючи єврейської мови, швидко знудилися і поїхали геть.

Зі смутком сказати і довести Вашій Ексцеленції мушу, що картина, яку я побачив, нічим не нагадувала суд, а схожа була на атаку оскаженілих рабинів на переляканих і Богу духа винних дрібних гендлярів, які зі страху плели все, що їм на думку спадало, і таким чином топили себе та своїх побратимів. Ненависть під час того судилища була такою великою, що я побоювався за життя підсудних, і довелося кликати парубків із панського двору, міцних козаків, щоб стримували розгніваний натовп від жахливого самосуду. Адже підсудних звинувачено в перелюбі, через що дружини покинули своїх чоловіків, інакше їх самих довелося б уважати за шльондр. У багатьох було відібрано майно й пущено з торбами. Ніхто за них не заступиться, коли свої на них нападають, а наша держава не в змозі їх оборонити. Вже є перша жертва: став нею якийсь Лібера з Бережан, закатований на смерть, бо намагався говорити від імені Якова Франка. Либонь, не знали, що люди Франка вже перебувають під опікою самого короля.

Розумію, чому Ви, Ваша Ексцеленціє, так обурилися через те відлучення, яке по-гебрайському зветься «херем». Я й сам обурений. Можна־бо не вірити в таємничу дію прокляття та диявольські сили, але бачив я, як те прокляття діє тут, на землі: воно ставить певних людей поза законом, загрожуючи їхньому життю, майну та здоров’ю.

У Польщі, на землях, де живуть наші християни, крихти істини доводиться вишукувати вдень зі свічкою. Але разом із нами мешкають тут і мільйони людей, що належать до найдавнішого з-поміж усіх цивілізованих народів, себто народу єврейського, який зі своїх синагог упродовж віків скеровує до неба проникливий плач, ні на що інше не схожий. Це — волання тих, кого покинув і забув Бог. Тож якщо існує щось, що могло б пролити у світ божисту істину, то хіба це не саме ті скарги, в яких люди виливають усе своє життя?

Парадокс у тому, що опíки ці люди чекають не від своїх побратимів, а від нас, їхніх молодших братів у вірі. Чимало з них горнуться до нас із такою довірою, з якою діти приходили до Господа нашого Ісуса Христа.

Тому звертаюся до Вас, Ваша Ексцеленціє, з проханням провести ще одні церковні слухання цих людей, водночас запросивши до диспуту їхніх обвинувачів: рабинів сатанівського, львівського, бродівського та луцького, а також усіх, хто звинуватив їх у вельми серйозних переступах, а відтак наклав на них прокляття. Єврейських проклять ми не боїмося, як і інших єврейських забобонів, але хочемо стати на захист переслідуваних і надати їм законне право боронити себе.

Молівда завершує лист розмашистим елегантним розчерком і посипає аркуш піском. Поки той лист сохне, починає писати наступний, турецькою, дрібненьким почерком. Починає його словом «Якове».

Ножі та виделки

Хана, молода дружина Якова, любить лад у своїх речах, знає, куди запакувала шалі, куди — взуття, куди — олійки та мазі від прищів. Своїм рівним, дещо незграбним почерком вона пише списки речей, які потрібно спакувати, і тоді відчуває, що панує над світом, наче королева. Найгірше у ньому — це безлад і хаос. Хана чекає, доки на її листі висохне чорнило, погладжує пучкою кінчик пера; її пальці тонкі й делікатні, з красивими нігтями, хоч вона ніяк не може позбутися звички їх гризти.

Тепер вона складає список речей, які їм потрібно взяти з собою до Польщі на два місяці, доки Яків не облаштується і надворі не потепліє. Вирушать вони двома візками, і ще семеро їхатимуть верхи. В одному візку вирушить вона з Авачею та Емануелем, а також нянею, молодою дівчиною на ім’я Ліся. У другому — слуги й багаж, складений пірамідою та зв’язаний мотузками. Верхи поїдуть її брат Хаїм та його друзі, що охоронятимуть цю жіночу мандрівку.

Їй важко носити груди, набряклі від молока. Тільки-но вона подумає про них або про дитину, як краплини молока самі проступають, ніби вже не можуть дочекатися маленьких дитячих губ, і на її легкій сорочці утворюються плями. Живіт іще не зовсім зник, вона дуже розповніла під час цієї другої вагітності, хоч хлопчик народився маленьким. Як невдовзі виявилося, він прийшов на світ того самого дня, коли Яків з усім товариством переходив через Дністер до Польщі, — саме тому Яків у листі велів дати йому ім’я Емануель.

Хана встає й бере синочка на руки, далі кладе його на все ще чималий живіт. Груди, здається, причавлюють йому голівку. Обличчя хлопчика красиве, оливкове, повіки блакитні й ніжні, як пелюстки квітів. Авача насуплено дивиться на матір з кутка, вдає, ніби бавиться, але насправді весь час спостерігає за нею та своїм братиком. Їй теж хочеться циці, але Хана відганяє її, як набридливу муху: ти завелика!

Хана довірлива. Довірливо промовляє щовечора перед сном «Кріат шма аль га-міта», щоб уберегтися від недобрих передчуттів, жахіть і злих духів, які можуть нашкодити їй і дітям — особливо тепер, коли вона ще слабка після пологів. Вона звертається до чотирьох ангелів, наче до милих, доброзичливих сусідів, і просить їх стерегти дім, доки вона спатиме. Думки починають плутатися, прикликані ангели матеріалізуються, хоч вона намагається їх не уявляти. Вони тремтять, немов полум’я свічок, і перш ніж провалитися в глибини сну, Хана з подивом бачить, що вони схожі на ножі, виделки й ложки, про які розповідав Яків, — срібні й позолочені. Стоять над нею — чи то намагаючись захистити, чи то готові будь-якої миті порізати її на шматки і з’їсти.

18

Про те, як Іване, маленьке село над Дністром, стає республікою

Іване розташоване неподалік долини, дном якої тече Дністер. Село розтяглося наддністрянською височиною так, що нагадує страву, що стоїть небезпечно близько до краю столу. Один необережний рух — і впаде вниз.

Посеред села тече річка, через кожні кількадесят кроків поперегороджувана примітивними загатами, що творять невеликі стави й розливи, — колись тут жили качки і гуси. Після них залишилося біле пір’я: село спорожніло після останнього мору. Лише в серпні, завдяки грошам Шорів, а також ласкавій згоді єпископа (село лежить у його володіннях), тут почали оселятися правовірні. Відколи вийшов королівський охоронний лист, до Іваного пішки й возами прибувають люди — з півдня, з Туреччини, і з півночі, з подільських сіл. Переважно це ті самі вигнанці з Польщі, які таборували на кордоні, а коли нарешті вдалося повернутися додому, виявилося, що дому-то в них вже нема. Все їхнє майно потрапило до чужих рук, хати були розграбовані, там оселилися інші, і тепер своє право власності довелося б відстоювати силою або через суд. Дехто втратив усе — особливо ті, що жили з торгівлі, мали крамниці й багато товару. Тепер у них немає нічого. Як-от у Шломо з Надвірної та його дружини Віттелі. У Надвірній та Копичинцях вони тримали майстерні, де робили перини. Цілу зиму приходили жінки й дерли пір’я, Віттель то все організовувала, бо за натурою вона швидка й кмітлива. Потім шили теплі ковдри, що їх замовляли панські маєтки й палаци — такі вони були хороші, з легкого пуху, пахучі, шиті з рожевого турецького дамасту в красиві візерунки. Тепер через ті погроми все пропало. Пір’я вітер розвіяв по всьому Поділлі, тканини втоптали в землю або розікрали, дах будинку згорів, і тепер у ньому жити неможливо.

Із зимової суміші чорного й білого витикаються маленькі хатки, вкриті очеретом. Дорога в’ється поміж ними, завертаючи на нерівні подвір’я, де лежать розкидані старі плуги, граблі, побиті горщики.

Керує тут тепер Осман із Чернівців; це він наказав виставити сторожу на в’їзді до села, щоб лихий не приніс когось чужого. Іноді в’їзд перегороджують возами, коні витоптують ями в замерзлій землі.

Тільки-но прибуде хтось до села, відразу йде до Османа й залишає в нього всі свої гроші та цінні речі. Осман є інтендантом, у нього є залізна скриня з ключем — там він тримає спільне майно. Його дружина Хава, старша сестра Якова, розпоряджається дарами правовірних з цілого Поділля й Туреччини — там є одяг, взуття, робоче знаряддя, глечики, скляний посуд, ба навіть іграшки для дітей. Саме вона вечорами вибирає чоловіків для роботи наступного дня. Одні поїдуть возом до селян по цибулю, інші — по капусту.

У громади є свої корови й сотня курей. Купили їх щойно, і якраз чути, як для них будують курники, збиваючи докупи жердини. За хатами — красиві городи, але росте на них мало що; запізно вони сюди прийшли, у серпні. На дахи пнеться виноград, здичавілий, давно не підрізуваний, грона були дрібні, але солодкі. Зібрали трохи гарбузів. Ще було багато слив, маленьких, темних і солодких; яблуні аж гнулися від яблук. Тепер, коли вдарили приморозки, все посіріло, і почався зимовий театр гниття.

Щодня протягом цілої осені прибувають люди, особливо з Валахії та Туреччини, з Чернівців, Ясс, навіть із Бухареста. Все завдяки Османові — це він скликає сюди побратимів. Насамперед тих, що вже пристали на іслам, підданих султана. Вони не надто відрізняються від тутешніх подільських євреїв: смаглявіші, жвавіші, їхні пісні здаються веселішими, а самі вони — охочішими до танцю. Змішуються тут мови, костюми, головні убори. Дехто носить тюрбан, як Осман та його велика родина, інші — хутряні штреймли, ще інші ходять у турецьких фесках, а євреї з півночі — у рогативках[124]. Діти притираються одне до одного: малі турченята бігають із подолянами довкола ставків, а коли притискає мороз, то й по ставках, по кризі. Стоїть гамір. Поки що всі туляться в маленьких кімнатках з дітьми і всім своїм набутком; мерзнуть, бо єдине, чого тут насправді бракує, — дрова. Вранці маленькі шибки заростають інеєм, який наївно імітує весняні дари: листя, пагони, букети квітів.

Хаїм із Копичинців разом з Османом розселяє новоприбулих по хатах. Хава, яка дбає про те, щоб ніхто не був голодний, розподіляє рядна і горщики, показує, де кухня, а де можна вмитися; в кінці села є навіть миква. Пояснює, що тут готують і їдять разом. І робота буде спільна: жінки займатимуться шиттям, чоловіки лагодитимуть хати та заготовлюватимуть дрова. Молоко — лише для дітей і старих.

Тож жінки перуть, готують, шиють, годують. Уже народилася одна дитина, якій дали ім’я Яків. Чоловіки вранці вирушають заробляти гроші: займаються торгівлею, справами. Вечорами відбуваються наради. Кілька підлітків виконують функцію поштарів, на конях розвозять посилки; якщо треба, доставлять і до Кам’янця чи навіть потай через кордон, до Туреччини, до Чернівців. Звідти пошта йде далі.

Другий Хаїм, той з Буська, брат Нахмана, привів учора стадо кіз і справедливо розподілив їх між хатами: це велика радість, бо бракувало молока для дітей. Молодші жінки, що їх делегували до кухні, лишили малечу під опікою старших, які в одній з хат організували щось, що називають «кіндерґартен».

Уже кінець листопада, і всі в Іваному чекають приїзду Якова. На турецький бік вислали розвідників. Молоді хлопці стали на чатах на високому березі ріки й виглядають бороданів. Село завмерло в урочистому очікуванні, все готове ще відучора. Хата для Якова блищить чистотою. На вбогій підлозі з утоптаної глини розстелили килимки. У вікнах висять сніжно-білі фіранки.

Нарешті чутно посвисти і вигуки з боку ріки. Їдуть.

На в’їзді до села новоприбулих очікує Осман із Чернівців, радісний і врочистий. Тільки-но їх бачить, починає співати красивим сильним голосом: «Діо міо Барухія», мелодію підхоплює зворушений натовп. Гуртик людей, що з’являється з-за повороту, схожий на загін турецького війська. Посередині їде візок, і допитливі очі видивляються в ньому Якова, але Яків їде попереду на сивому коні, вбраний по-турецькому, в тюрбані, в підбитому хутром блакитному плащі з широкими рукавами. У нього довга чорна борода, яка додає йому віку. Яків сходить з коня і прикладає чоло до чіл Османа та Хаїма, кладе долоню на голови їхніх дружин. Осман веде його до найбільшого дому, подвір’я прибрано, поріг устелено ялиновим гіллям. Але Яків вказує на якусь будку біля хати, стару халупку-мазанку, і каже, що хоче жити сам. Байдуже де, хоч у хижці на подвір’ї.

— Ти ж хахам, — каже Хаїм. — Як же ти житимеш сам і в хижі?

Але Яків наполягає.

— Спатиму в хижці, бо я простак.

Осман не надто це розуміє, але розпоряджається прибрати в хатинці.

Про рукави святої сорочки Шабтая Цві

У Віттелі — густі кучері кольору осінньої трави, вона висока і ставна. Голову тримає високо, і сама себе призначила прислуговувати Якову. Крокує поміж хатами, в’юнка, рум’яна, дотепна. В неї гострий язик. Позаяк хижа Якова стоїть на їхньому подвір’ї, вона взяла на себе роль охоронниці Володаря, доки до нього не приєднається законна дружина Хана з дітьми. У Віттелі зараз щось на кшталт монополії на Якова. Люди весь час чогось від нього хочуть, морочать йому голову, вона їх відганяє, загороджує доступ до хижі, приносить йому маленькі турецькі пічки. Коли сходяться люди, щоб подивитися на дім Володаря, Віттель починає вибивати ковдри на паркані, заступаючи вхід.

— Володар відпочиває. Володар молиться. Володар спить. Володар просить про благословення для Іваного.

Удень всі працюють, і часто серед них видно Якова в розхристаній сорочці — йому ніколи не холодно; він розмашисто рубає дрова або розвантажує підводу і носить мішки з борошном. Аж після смеркання всі збираються на науку. Колись чоловіки й жінки слухали її окремо, але в Іваному Володар запровадив нові порядки. Тепер науку викладають для всіх дорослих.

Старші сидять на лавах, молодші — на снопі сіна, одне біля одного. Найкращим є початок науки, бо Яків завжди починає зі смішних оповідок, які викликають вибухи сміху. Яків любить масні жарти. Ось, наприклад:

— Замолоду приїхав я до одного села, в якому ніколи не бачили єврея. Зайшов до корчми, де зібралися дівки й парубки. Дівки пряли, а парубки розповідали різні історії. Тільки-но один із них мене побачив, одразу почав з мене знущатися й глузувати. Почав так: зустрілися якось єврейський Бог із християнським Богом, і другий дав першому в пельку. Всіх це дуже розсмішило, наче то був блискучий жарт. А я на те й кажу: зустрівся якось Магомет зі святим Петром, і Магомет каже Петрові: «Дуже мені кортить отак тебе по-турецькому вграти». Петро пручався, але Магомет був сильніший, прив’язав його до дерева і почав робити своє діло. Петро верещав, що його зад болить і він готовий його своїм святим зробити, аби лише припинив. Незручно всім стало від тієї моєї оповідки — і парубкам, і дівкам. Опустили вони очі, а далі той найвойовничіший з них сказав: «Знаєш що, давай миритися. Ми не обмовлятимемо твого Бога, а ти не чіпай нашого. І нашого святого Петра лиши в спокої».

Чоловіки регочуть, жінки опускають погляд, але подобається їм, що Яків, отакий святий і вчений, водночас — свій, звичайний, кирпи не гне, живе собі в тій хижці, носить звичайне вбрання. За це вони його й люблять. Особливо жінки. Правовірні жінки впевнені в собі й галасливі. Люблять фліртувати, тішить їх те, що Яків велить забути про турецькі звичаї, які наказували їм сидіти вдома. Каже він, що в Іваному жінки такі ж потрібні, як і чоловіки. Кожен має робити своє.

Ще Яків учить, що відтепер немає речей, які належать лише комусь одному. Немає власності. Якщо комусь щось потрібно, він має попросити це в того, у кого воно є. Якщо в когось зносилося взуття або подерлася сорочка, він має йти до економа Османа або до Хави, і там отримає те, чого йому бракує.

— Без грошей? — вигукує одна з жінок.

А інші їй відповідають:

— За красиві очі!

І вибухає сміх.

Не всі розуміють, що мають віддати все своє майно. Єрухім і Хаїм з Варшави твердять, що це не працюватиме, бо люди за своєю природою зажерливі, хотітимуть дедалі більшого і торгуватимуть тим, що отримали задарма. Але інші, як-от Нахман і Моше, вже бачили, як діє така спільнота. Вони підтримують Якова. Нахман цю ідею розхвалює на кожному кроці. Ходить по домах і каже:

— Саме так на світі було, доки не почали діяти закони. Все було спільним, усі речі належали всім, і всім було досить, не існувало фраз «не кради» і «не чини перелюбу». Ніхто не зрозумів би цих слів. Що таке «красти», питали б люди. Що таке «перелюб»? Саме так ми й повинні жити, бо давній закон над нами вже не має влади. Прийшли троє: Шабтай, Барухія і ось зараз — Яків. Він найбільший, бо порятував нас. Ми маємо бути щасливі, що це сталося на нашому віку. Давнім законам кінець.

У час Хануки Яків роздає клапті сорочки Шабтая як реліквії. Це велика подія для всієї громади. Це та сама сорочка, яку Шабтай кинув синові Галеві; Шор нещодавно купив у його онуки в Кракові аж два рукави від неї. Заплатив купу грошей. Шматочки тканини завбільшки з ніготь тепер опиняються в амулетах, коробочках з вишневого дерева, шкіряних мішечках, що висять на шиї. Решта тканини лежить в Османовій скрині й буде розділена між тими, хто до них прилучиться.

Про те, як діє дотик Якова

Моше з Підгайців, який знає все, сидить серед жінок, які прядуть у найтеплішій кімнаті. Пахучий дим клубочиться під сволоками.

— Всі ви знаєте цю молитву, яка оповідає про Елохі, що зустрів демона хвороби Аштурві, — каже він. — Це той, що гніздиться в різних частинах людського тіла, і через нього люди хворіють. Елохі й каже демонові: «Як не можеш ти випити цілого моря, так і зла більше людині не чинитимеш». Яків, Володар наш, — наче Елохі, що розмовляє з демоном хвороби. Досить йому грізно поглянути на нього, і той уже тікає.

Це звучить переконливо. Вічно хтось чекає під дверима хижки Якова, і якщо Віттель його впускає, той стає перед лицем Володаря. Яків кладе руки на голову хворого, а далі рухає великим пальцем по чолі туди-сюди. Іноді дмухає в обличчя. Майже завжди це допомагає. Кажуть, у нього гарячі долоні, які розтоплюють усяку хворобу, всякий біль.

Слава Якова швидко шириться округою, і до Іваного починають сходитися селяни (кажуть про це: йти до «цяпцюхів», себто пройдисвітів). Підозріливо дивляться на відступників — ні тобі євреї, ні цигани. Їм Володар теж кладе руки на голову. Залишають яйця, курей, яблука, кашу. Хава все старанно ховає до своєї комори, щоб потім справедливо розподілити. Кожна дитина на шабат отримує яйце. Це Хава так каже: «шабат», хоча Яків заборонив святкувати шабат. Трохи дивно так жити, тож вони й далі рахують час від шабату до шабату.

У лютому відбувається дещо чудне. Справжнє диво, хоч про нього знає небагато хто. Володар заборонив розповідати. На власні очі бачив це Хаїм. Отже, одна дівчина з Поділля, яку сюди привезли дуже хворою, почала помирати. І її батько здійняв страшенний крик, рвав на собі бороду, бо вона була його улюбленою донькою. Послали до хижі по Якова, і він прийшов, крикнув лише, аби сиділи тихо. Потім зачинився на певний час із тією дівчиною, а коли вийшов, вона вже була здорова. Лише звелів одягти її в біле.

— Що ти зробив? — допитувався Шломо, чоловік Віттелі.

— Зробив з нею те і се, от вона й одужала, — відрубав Яків і більше не схотів повертатися до цієї теми.

Шломо, як людина ґречна, освічена й поважна, не одразу зрозумів, що мав на увазі Яків. А коли збагнув, довго не міг отямитися. Ввечері Яків, наче здогадуючись про його муки, всміхнувся до нього і прихилив до себе, взявши за потилицю, ніжно, як дівчина бере хлопця. Дмухнув йому в очі й звелів нікому про це не казати. Відтак Яків пішов собі, ніби про все забувши. Але Шломо розповів про все дружині, яка, своєю чергою, заприсяглася тримати все в таємниці. Невідомо, як це сталося, але через кілька днів про це знали майже всі. Слова — немов ящірки, які тікають крізь найвужчі шпаринки.

Про що розмовляють жінки, патраючи курей

По-перше, про те, що обличчя біблійного Якова правило Богові за взірець, коли він творив янголів із людською подобою.

По-друге, що Місяць має обличчя Якова.

По-третє, що можна орендувати собі чоловіків, щоб мати від них дітей, якщо не можеш завагітніти від свого мужа.

Вони пригадують біблійну оповідь про Ісохара, сина Якова та Леї. Лея найняла собі Якова, щоб із нею спав, а потім народила йому сина. Заплатила Якову мандрагорою, яку в пустелі знайшов Рубен і якої хотіла безплідна Рахель (згодом Рахель спожила ту мандрагору й зачала Якову Йосифа). Все це сказано в Писанні.

По-четверте, про те, що можна завагітніти від Якова, навіть якщо він не торкнеться тебе й мізинцем.

По-п’яте, про те, що Бог, створюючи ангелів, наділив їх вустами, які одразу розтулилися й почали його величати. Коли ж Бог створив Адама, ангели тут-таки запитали: «Чи це — та людина, якій ми маємо хвалу віддавати?» «Ні, — сказав Бог, — він злодій, вкраде плід із дерева». Коли народився Ной, ангели знов запитали Бога: «Чи це — та людина, яку ми маємо підносити до неба?» Бог роздратовано відказав: «Ні, цей — звичайний пияк». Коли народився Авраам, ангели знов питали своє, але Бог відповів їм: «Ні, він народився необрізаний і лише навернеться у мою віру». Коли народився Ісаак, ангели знов запитали Бога, чи є якась надія. «Ні, — незадоволено відповів Бог, — цей любить свого старшого сина, який мене ненавидить». Нарешті, коли народився Яків і ангели вкотре поставили своє запитання, почули ствердне: «Так, це він».

Кілька чоловіків, які будують комору, переривають роботу і, стоячи на порозі, слухають розмови жінок. За мить на їхні голови осідають білі пір’їни, які хтось необережним рухом висипав із кошика.

Хто опиниться в жіночому колі

— Йди до нього, — каже чоловік Віттелі. — Ти йому особливо подобаєшся. Будеш благословенна.

Але вона пручається.

— Як же я маю з ним спати, якщо я — твоя дружина? Це гріх.

Шломо дивиться на неї ніжно, як на дитину.

— Ти міркуєш по-старому, неначе не розумієш, щó тут узагалі відбувається. Гріха немає. Яка різниця: чоловік, не чоловік? Настав час спасіння, гріх нас не стосується. Він працює для всіх, а хоче тебе. Ти — найкрасивіша.

Віттель зиркає скоса.

— Ніяка я не найкрасивіша, ти це знаєш. Сам стріляєш очима туди-сюди за дівчатами. А ти? Що б ти зробив?

— До чого тут я? Якби я був на твоєму місці, я отак не допитувався б. Пішов би, та й все.

Віттелі аж легшає від цього дозволу. Ні про що інше вона не могла й думати впродовж останніх днів. Жінки, які були з ним близькі, стверджують, що у Якова два прутні. Точніше, буває два, коли він цього захоче, коли ж ні, задовольняється одним. Невдовзі Віттель стане ще одним авторитетом у цьому питанні.

У квітні Яків висилає по Хану підводу, і відтепер Віттель уже не ходить до нього щоночі. Хану називають їмостю. На честь їмості влаштовують бенкет, жінки натопили гусячого смальцю, кілька днів пекли булки, які тепер чекають свого часу в Хавиній коморі.

Віттель хотіла б, щоб це сталося випадково, але, на жаль, не вдалося, і вона навмисно підслухує, як кохаються Яків і Хана. Їй наче млоїть у шлунку, вона не розуміє, про що вони говорять, — та пара балакає турецькою. Віттель збуджується, коли чує, як Яків говорить турецькою, і наступного разу просить, аби він говорив так до неї. Наступного разу довго чекати не довелося, бо через місяць, у травні, насуплена й роздратована Хана повернулася до Туреччини.

Ще в грудні Володар розпоряджається, аби в нього зібралися всі дорослі. Вони стають колом і певний час мовчать, ні пари з вуст. Володар заборонив розмовляти, і всі бояться почати. Потім наказує чоловікам стати вздовж правої стіни. З-поміж жінок обирає собі сімох, як то колись зробив Перший, Шабтай.

Першою бере за руку Віттель і дає їй ім’я Єва. Віттель, перша обраниця, не розуміє, що відбувається, заливається рум’янцем і нервово переступає з ноги на ногу. Вона цілковито втратила впевненість у собі. Стоїть, палаючи від сорому, полохка, наче курка. Яків ставить її праворуч від себе. Потім бере за руку Вайґеле, молоденьку дружину Нахмана з Буська, і дає їй ім’я Capa. Та йде, наче на ешафот, сумна, з похиленою головою, поглядаючи на чоловіка й чекаючи, що буде далі. Яків каже їй стати за Віттеллю. За Вайґеле ставить Єву, дружину Якова Майорка, і дає їй ім’я Ребека. Потім довго розглядає жінок, доки вони дивляться собі під ноги, і простягає руку до тринадцятирічної красуні Спринеле, невістки Еліші Шора, дружини його наймолодшого сина Вольфа. Її нарікає Бершавою. Потім береться обставляти лівий бік: там опиняються дружина Ісаака Шора, якій дано ім’я Рахель, дружина Хаїма з Надвірної, яку названо Леєю. Замикає ряд Ухля Лянцкоронська, якій Яків дає ім’я Афіша Суламітка.

Позаяк усі ті імена — то імена дружин патріархів, обраниці стоять мовчки, приголомшені. Їхні чоловіки також прикусили язика. Раптом починає плакати Вайґеле, дружина Нахмана. Це невдала мить для плачу, але кожен її розуміє.

Похмурий погляд Хани помічає в Іваному деякі деталі

Люди в хатах сплять покотом на прогнилих, абияк збитих ліжках. Дехто — на землі. В’язка торішнього сіна — ось і вся постіль. Барліг, інакше не скажеш. Лише дехто має порядні ліжка з лляною постіллю. Найбагатший дім — це обійстя Шорів.

Всі тут — брудні, завошивлені. Навіть у Якова є воші, бо він водиться з місцевими бруднулями. Хана про це здогадується. Точніше, вона це знає напевно.

Це ніяка не громада, а натовп випадкових людей. Вони навіть порозумітися не завжди можуть. Наприклад, ті, що говорять турецькою чи ладино, як Хана, не знають місцевої єврейської.

Є тут хворі й кульгаві. Ніхто їх не лікує, а прикладання рук допомагає не всім. Вже першого дня Хана стала свідком, як померла чергова дитина — від кашлю. Просто захлинулася ним.

Живе тут чимало вільних жінок — вдів та аґун, чиї чоловіки зникли, але вони не можуть вдруге вийти заміж, доки не буде доведено, що їхні мужі мертві. Деякі з них — узагалі не єврейки. Так Хані здається. Віддаються за шматок смачної їжі й за те, що їм дозволяють тут жити. На те, що всі тут сплять з усіма, дивляться крізь пальці, ба більше: у цьому бачать вищий сенс. Хана не розуміє, чому чоловікам так кортить злягатися — у цьому ж нема нічого аж такого особливого. Після других пологів вона цілком втратила до цього охоту. Їй заважають запахи чужих жінок на шкірі її чоловіка.

Яків здається Хані геть іншим. Він спочатку наче радів її приїзду, але були вони близькі лише двічі. Тепер він перейнятий думками про щось інше. Може, іншу жінку. Крутиться довкола нього та Віттель, позираючи на Хану спідлоба. Якову більше подобається бути з ними, ніж з Ханою. Слухає її неуважно, більше його цікавить Авача, яку він усюди бере з собою. Носить її на плечах, а мала вдає, що їде на верблюді. Хана залишається вдома і годує дитину грудьми. Побоюється, щоб синочок не підчепив тут якусь хворобу.

Малий Емануель весь час нездужає. Йому шкодять тутешні вітри, так само, як і задовга провесінь. Нянька-туркеня щодня вередує, що не хоче тут бути, що тут усе їй гидке, що вона от-от втратить молоко.

В їхньому Нікополі вже весна, а тут крізь гнилу траву лише пробиваються перші пагінці.

Хана тужить за батьком та його спокійною розважливістю. Сумує й за матір’ю, яка померла, коли Хана була дитиною. Щоразу, коли думає про неї, сама починає панічно боятися смерті.

Про те, як Молівда відвідує Іване

Молівда вирушає в дорогу з Варшави до Львова, коли шляхи після чергової відлиги замерзли, як камінь, і ними знову можна проїхати. Після зустрічі з архієпископом Лубєнським його вислав до Іваного такий собі ксьондз Звєжховський, якого призначили займатися справою антиталмудистів. Ксьондз дає йому цілу скриню катехізисів і повчальних брошур. А ще — образки-медальйони та вервиці. Молівда почувається, як один із тих вуличних продавців ікон. Окремо запакованою їде статуя Матері Божої, дещо грубо вирізьблена з липи і яскраво розфарбована. Це подарунок для пані Франк від пані Коссаковської.

Молівда прибуває до Іваного 9 березня 1759 року, і з першої ж миті його охоплює зворушення: це ж його село під Крайовою, так само облаштоване, лише прохолодніше і через те наче не таке затишне. Тут панує така ж атмосфера постійного свята, навіть погода цьому сприяє: стоїть невеликий мороз, високо на небі світить холодне сонце, кидаючи на землю жмут сухого колючого проміння. Світ здається свіжо прибраним. Люди витоптують стежки в чистому снігу, тому добре видно їхні маршрути. Молівді здається, що серед снігів життя якесь чесніше: все тут суворіше, кожна заповідь є категоричнішою, кожне правило — строгішим. Люди, що вітають його, виглядають погідними й щасливими, попри мороз і короткий день. До його візка підбігають діти, несучи цуценят, підходять зарожевілі від роботи жінки, зацікавлені всміхнені чоловіки. З коминів у високе небо здіймається дим — прямо, наче принесену тут жертву безумовно прийняли.

Яків вітається з ним урочисто, але тільки-но вони заходять до маленької хижки і залишаються там самі, знімає з нього вовчий кожух і довго обіймає його кремезне тіло, поплескуючи по плечах і повторюючи польською: «Ось ти й повернувся».

Всі тут: і брати Шори, щоправда без батька, бо після побиття він усе якось не може вичухатися, і Єгуда Криса з братом і шурином. Є Нахман, який щойно побрався з якоюсь дівчинкою (такий молодий вік — це варварство, думає Молівда), Моше в клубах диму, ще один Моше, кабаліст, із цілою родиною. Всі. Товчуться в крихітній кімнаті з вікнами, затягнутими чудними візерунками.

Яків збирається виголосити вітальне слово, сідає посередині столу. За ним — вікно, наче рама ікони. Сидить на темному тлі ночі. Подають один одному руку, дивляться по черзі один на одного, ще раз вітаються поглядом, ніби не бачилися вічність. Потім настає час урочистої молитви, Молівда знає її напам’ять і, мить повагавшись, повторює разом з усіма. Далі вони розмовляють, багато й хаотично, різними мовами. Вільна турецька Молівди розвіює сумніви прибічників Османа, які, хоч виглядають і поводяться як турки, п’ють не менше за подолян. Яків — гучний, в хорошому настрої. Приємно дивитися, як він їсть з апетитом. Хвалить страви, розповідає анекдоти, що викликають вибухи реготу.

Колись Молівда гадав, чи може Яків чого-небудь боятися, і вирішив, що тому геть чуже таке почуття. Це додає йому сили, люди шкірою це відчувають і самі позбуваються ляку. А оскільки євреї безперестанку когось бояться — пана, козака, несправедливості, голоду й холоду — і весь час живуть у непевності, Яків стає для них рятунком. Відсутність страху — наче його німб, у якому можна грітися, даруючи трохи тепла маленькій, змерзлій, зляканій душі. Блаженні ті, що не бояться. І хоч Яків часто повторює, що вони перебувають у Безодні, не така вже й страшна та Безодня, якщо він поруч. Коли Яків зникає хоча б на мить, розмови якось не клеяться, стишуються. Сама його присутність творить лад, очі мимоволі звертаються до нього, як до животворного полум’я. Так і зараз: Яків — вогонь, що горить серед ночі. Вже пізня година, коли вони починають танцювати: спочатку — лише чоловіки, у колі, наче у трансі. Коли вони, втомлені, повертаються за стіл, з’являються дві танцівниці. Одна з тих танцівниць згодом залишається з Молівдою на ніч.

Ввечері Молівда урочисто читає товариству листа, що його кілька днів тому від імені волоських, турецьких і польських братів ушкварив польському королю:

Яків Йосиф Франк виїхав із дружиною, дітьми та ще понад шістдесятьма особами з турецьких країв і волоських, ледве врятувавши своє життя, бо, втративши все майно, рідною мовою своєю лише балакаючи, а ще деякими східними, звичаїв Найяснішого Королівства не знаючи, жодної можливості жити не маючи — як він сам, так і люд його, що так численно до правдивої віри потягся, — тепер благає у Вашої Королівської Величності, Вашої Милості місця, де міг би прогодувати громаду свою…

Тут Молівда прокашлюється і на мить замовкає, бо його охоплює сумнів, чи не надто воно зухвало звучить. Яка користь у цьому для короля, якщо і його піддані селяни-християни, всі ті натовпи жебраків, дітей-сиріт, калік, також потребують допомоги.

…аби могли ми спокійно осісти, бо ділити землю з талмудистами для нас нестерпно і небезпечно, позаяк цей затятий народ інакше, ніж собачою вірою та відступниками, нас не називає.

Не зважаючи на дароване Вашою Королівською Величністю право, вони й далі завше і всюди гноблять нас, грабують і б’ють, як-от нещодавно на Поділлі, під боком у Вашої Величності…

З глибини долинає чийсь схлип, до нього долучаються інші.

Тож просимо Вашу Королівську Милість призначити комісії в Кам’янці та Львові, аби нам наше майно було повернуто, жінок і дітей віддано, декрет, ухвалений в Кам’янці, виконано, і аби Ваша Величність публічним листом зволила повідомити: хай браття наші, що ховаються через віру свою, без страху в ній зізнаються; аби пани, що володіють цими землями, уступати в нову віру їм допомагали; і якщо талмудисти якоїсь кривди їм завдаватимуть, аби могли вони в таке місце прийти і до нас спокійно приєднатися.

Подобається слухачам цей квітчастий стиль. Молівда, вельми собою задоволений, напівлежить на килимі, адже, відколи приїхала Хана, Яків живе в просторішій кімнаті, яку Хана облаштовує на турецький манір. Це дивно, бо за вікном лютує хурделиця. Маленькі віконця майже цілком заліпив сипкий сніг. Досить відчинити двері, і свіжий пил вдирається досередини, де пахне кофієм і лакрицею. А ще кілька днів тому здавалося, що прийшла весна.

— Посиджу у вас кілька днів, — каже Молівда. — У вас тут — наче у Смирні.

Це правда: йому краще тут із євреями, ніж у Варшаві, де навіть кофію не вміють подати, наливають його забагато, і сам він водянистий, через що потім докучають печія і нерви. А тут він сидить на підлозі чи на вигнутих лавочках за низькими столиками, на які подають кофій у крихітних чашечках. Наче для гномів. Ще й порядного угорського вина наливають.

Приходить Хана, щиро з ним вітається, дає йому на руки доньку Якова — малу Авачу, Євку. Дитина тиха, спокійна. Її трохи лякає велика рудувата борода Молівди. Мала дивиться на нього, не кліпаючи, уважно, ніби вивчає, що то за один.

— Ось і закохалася в дядька, — жартує Яків.

Але ввечері, коли вони залишаються вп’ятьох з Османом, Хаїмом з Варшави й Нахманом і відкорковують третій дзбан вина, Яків тицяє пальцем у Молівду й каже:

— Ти бачив мою доньку. Знай, що вона — королева.

Всі йому дружно підтакують, але він прагне не такої згоди.

— Але ти не думай, Молівдо, що я через красу називаю її королевою.

Пауза.

— Ні, вона справді королева. Ви навіть не знаєте, яка могутня.

Наступного вечора, коли після вечері збирається невеликий гуртик братів, Молівда, перш ніж упитися, звітує про свої перемовини з архієпископом Лубєнським. Вони рухаються в потрібному напрямку, хоч єпископ має сумніви, чи справді вони щиро горнуться до Церкви. Тепер він напише лист Крисі та Шломо Шорові, щоб склалося враження, ніби багато груп прагнуть охреститися.

— Хитрий ти, Молівдо, — каже до нього Нахман з Буська і поплескує по спині.

Всі з того Нахмана підсміюються, бо вдруге оженився і всюди за ним ходить його молоденька дружина. Сам Нахман, здається, злякався того одруження.

Молівда раптом починає сміятися.

— Бачиш, у нас ніколи своїх дикунів не було, а у французів і англійців були свої бушмени. От вельможне панство й хоче вас, своїх дикунів, до лона Церкви пригорнути.

Схоже, вино з Джурджу, яке приїхало сюди возами разом із Ханою, вже подіяло. Тепер усі теревенять, перебиваючи один одного.

— То чого ж ти туди їздив, домовлявся за нашими спинами з єпископом Дембовським? — питає Крису обурений Шломо Шор, хапаючи його за не надто чистий гальштук[125]. — Що ти там із ним каламутив? Хотів щось для себе випросити? Ви лише на нього гляньте! Це для того ти їздив сам до Чорнокозинців по єпископські листи? Щоб він тобі дав дозвіл? Він обіцяв тобі?

— Так, обіцяв. Що матимемо незалежність у межах Королівства. Про жодне хрещення мови не було. І цього ми маємо триматися. Після його смерті все полетіло шкереберть. А ви, дурні, летите на те хрещення, як нетлі на свічку. Не було мови про хрещення! — Криса випручується і вдаряє кулаком об стелю. — І тоді на мене хтось наслав бандитів, які побили мене до півсмерті.

— Паскудний ти, Крисо, — каже Шломо Шор і йде просто в заметіль.

Крізь відчинені на якусь мить двері досередини залітає сніг і відразу починає танути та встеленій ялиновим гіллям підлозі.

— Я погоджуюся з Крисою, — каже Єрухім.

Інші йому підтакують. Із хрещенням можна зачекати.

Тут втручається Молівда:

— Маєш ти рацію, Крисо, що тут, у Польщі, ніхто євреям повних прав не дасть. Або ти католик, або ніхто. Сьогодні магнатська ласка обсипле тебе золотом, бо ти — проти інших євреїв, але якщо завтра захочеш сам вирішувати справи своєї віри, тебе не лишать у спокої, доки не побачать, як ти лежиш хрестом у костелі. Помиляється той, хто думає інакше. Були перед вами аріяни, християни-іновірці, люди м’якої вдачі, та й ближчі Церкві, ніж ви. І що? Катували їх і врешті вигнали. Майно їхнє відібрали, а їх самих або повбивали, або прогнали.

Він говорить це якимось замогильним голосом. А Криса знову вигукує:

— Ви хочете йти просто в пащу цього чудовиська, Левіафана!..

— Має рацію Молівда. Нема в нас іншого виходу, ніж хрещення, — каже Нахман. — Хоча б про людське око, — додає він і позирає непевно на Молівду, який закурює люльку. Хмарка диму на якусь мить затуляє його обличчя.

— Якщо про людське око, вони завжди поміж вами швендятимуть і винюхуватимуть. Приготуйтеся до цього.

Западає довга мовчанка.

— У вас тут якось інакше все влаштовано зі зляганням. Ви не бачите нічого поганого в тому, що чоловік із жінкою лягає, нічого соромітного, — каже вже п’яний Молівда, коли вони удвох із Яковом сидять у його хижці, закутавшись у кожухи, бо крізь нещільні шибки віє холодом.

Яків тепер багато не п’є.

— Мені це подобається, це людське. Люди стають ближчими, коли злягаються.

— Якщо ти можеш спати з чужими жінками, а інші з твоєю — ні, це означає, що ти тут верховодиш, — каже Молівда. — Це як у левів.

Здається, це порівняння подобається Якову. Він таємничо всміхається і починає набивати люльку. Потім встає і надовго зникає. Такий уже він є, непередбачуваний. Ніколи не відомо, чого від нього чекати. Коли Яків повертається, Молівда вже п’яний в дим. Уперто продовжує тему:

— А те, що ти їм визначаєш, хто з ким, і кажеш їм це робити при запалених свічках, і сам із ними це робиш, — ось це мені зрозуміло. Бо ж можна це робити десь потай, у темряві, з ким завгодно… Але ти їх цим ламаєш і так міцно зв’язуєш, що вони будуть ближчими, ніж родина, більшим за родину. Вони матимуть спільну таємницю, знатимуть одне одного краще, ніж будь-хто, а ти-бо добре знаєш, що людська душа налаштована на любов, на кохання, на прив’язаність. Нічого сильнішого немає на світі. Вони про це мовчатимуть, бо людям потрібен привід для мовчання, вони мусять мати, про що мовчати.

Яків лягає навзнак на ліжку і затягується димом із характерним запахом, який Молівді миттю нагадує ночі в Джурджу.

— Ну, а діти… — не вгаває Молівда. — Від цього ж є спільні діти. Звідки ти знаєш, що ця дівчина, яка прийшла до тебе вчора, не народить тобі невдовзі дитину? І чия вона буде? Її чоловіка чи твоя? Це теж дуже пов’язує вас між собою. Ви всі — батьки. Наймолодша донька Шломо — чия вона дитина?

Яків піднімає голову й дивиться на Молівду; його погляд пом’якшав, став каламутнішим.

— Заткни пельку. Не твоя справа.

— Ага, не моя, виходить. А коли село треба випросити в єпископа, тоді моя, — продовжує Молівда, теж виймаючи люльку. — Дитина належить матері, а отже, і її чоловікові. Це найкращий винахід людства. Отже, лише жінки мають доступ до правди, яка так хвилює багатьох.

Тієї ночі вони засинають п’яні, у тій самій хатинці, їм не хочеться виходити в завірюху, яка шаленіє між хатами, й шукати дорогу до своїх ліжок. Молівда повертається до Якова, але важко сказати, спить той чи ще його слухає. Його очі напівзаплющені, вузька шпаринка між повіками відбиває світло лампи. Молівді здається, що він звертається до Якова, але, можливо, це омана. І невідомо, чи Яків його чує.

— Ти завжди казав, що вона або вагітна, або щойно народила. Через ті довгі пологи й вагітності вона завжди була недоступною, але її ти також мусиш випустити з жіночих покоїв. Тебе також мусять стосуватися правила, які ти накидаєш іншим. Розумієш?

Яків не реагує, лежить навзнак, його ніс цілить у стелю.

— Я бачив, як ви дорогою розмовляли поглядами. І вона просила тебе: ні. Хіба я не правий? І у твоєму погляді було це «ні». Але зараз це означатиме дещо більше. Я чекаю, я вимагаю тієї справедливості, яку ти встановив для інших. Тепер я теж один із вас. І я вимагаю твоєї Хани.

Тиша.

— У тебе тут є всі жінки. Всі вони твої — жінки й чоловіки, тілом і духом. Я розумію: ви — щось більше, ніж просто спільнота однодумців, щось більше, ніж сім’я, бо пов’язав вас гріх, якого в сім’ї бути не може. Вас сполучили слина й сім’я, не лише кров. Це зв’язує дужче, ніж решта. Так було і в нас у Крайові. Навіщо нам слухатися законів, яких не шануємо, законів, які суперечать релігії природи?

Молівда штовхає Якова в плече, той зітхає.

— Ти під’юджуєш своїх людей, щоб вони лягали одне з одним, але не так, як вони того хочуть, не так, як каже їм їхня природа. Бо їхня   п р и р о д а  — це ти.

Останні речення він уже ледь мимрить. Бачить, що Яків спить, і замовкає, розчарований відсутністю його реакції. Обличчя Якова розслаблене й спокійне, мабуть, він нічого не чув, інакше не всміхався б так крізь сон. Його можна назвати красивим. Молівді він здається патріархом, попри молодість і все ще чорну, без жодної сивої волосини, бороду. Йому, певно, передалося тутешнє божевілля, бо він теж бачить довкола голови Якова світіння — про нього йому схвильовано розповідав Нахман, який тепер просить називати його Якубовським. Зненацька у Молівди виникає бажання поцілувати Якова в уста. Якусь мить він вагається і торкається пальцями його губ. Але навіть це не будить сплячого. Яків плямкає і перевертається на бік.

Уранці виявляється, що потрібно відгортати сніг перед дверима, щоб вийти з хати.

Милість Божа, яка кличе з темряви у світло

Наступного дня Яків жене Молівду до роботи. У хаті Нахмана є окрема кімната для таких справ. Молівда називає її канцелярією.

Вони писатимуть нові прошення, щоб закидати ними єпископські та королівські канцелярії. Молівда запиває ложку меду пивом — це корисно для шлунку. Доки всі збираються, Яків несподівано питає Молівду:

— Яка тобі, Молівдо, від нас користь? У що ти граєш?

— Жодної мені користі від вас нема.

— Ми ж тобі платимо.

— Саме стільки, скільки мені потрібно, щоб не бути голодним і одягтися, бо я голий як турецький святий. Забагато я бачив світу, Якове, щоб вас не зрозуміти. Оті, інші, такі самі чужі мені, як і ви, хоч я й з-поміж них вийшов. — Молівда робить ковток мікстури й додає: — Але й не зовсім з-поміж них.

— Дивний ти, Молівдо. Наче навпіл переламаний. Я збагнути тебе не можу. Тільки-но роздивлюся, ти опускаєш ширму. Кажуть, у морі є такі тварини: якщо намагаєшся їх упіймати, вони випускають чорнило.

— Це восьминоги.

— Ось і ти такий.

— Якщо мені захочеться, піду від вас.

— Криса каже, що ти шпигун.

— Криса — зрадник.

— Хто ти, графе Коссаковський?

— Я — король острова у грецькому морі, володар м’якосердих підданців, хіба ти не знаєш?

Речення за реченням вони складають нове прошення до Владислава Лубєнського, архієпископа Львівського.

— Головне — не переборщити, — застерігає Молівда. — Ми його не знаємо. Може, він до нас не прихильний. Кажуть, він меркантильний і марнославний.

Немає сумніву: що більше прошень, то краще. Але вони мусять бути розважливі й округлі, наче краплі, що точать камінь. Молівда замислюється, дивиться у стелю.

— Все треба розповісти від початку. Від Кам’янця. Від декрету єпископа.

Так вони й роблять. Представляють себе у вигідному, благородному світлі. Так барвисто описують свої добрі наміри, що самі починають у них вірити.

— «Довідавшись про се, супротивники наші, що воюють повсякчас із духом мудрості, руку на нас підняли й у нечуваних злочинствах перед єпископом звинуватили», — пропонує Молівда.

Всі кивають головами. Нахман хоче дещо додати.

— Може, краще «руку підняли на нас, себто на самого Бога»?

— Що це означає? — питає Молівда. — До чого тут Бог?

— Що ми — на боці Бога.

— Що Бог — з нами, — розтлумачує Шломо Шор. Молівді це не дуже подобається, але він вписує руку Бога, як хоче Нахман.

Невдовзі він знову читає написане:

Яким чином усе те діялося, яким дивом Бог дав нам силу й надію, аби ми, слабкі, без досвіду, знайомств і знання польської мови так вміло сформулювали наші тези? Тепер же дійшли ми до ясного розуміння, що хочемо прийняти святе хрещення. Бо ж віримо, що Ісус Христос, народжений від Діви Марії, є істинним Богом і чоловіком, якого діди наші на дерев’янім хресті закатували. Був він правдивий Месія, що його закони й пророки провістили. Віруємо в нього вустами, серцем і всією душею нашою.

Символ віри звучить важко, глухо. Анчель, молодий небіж Моше, починає нервово хихотіти і змовкає під поглядом Якова.

Лише згодом Молівда дописує початок:

З польського, угорського, турецького, мультанського[126], волоського та інших країв ізраеліти через свого посланця, вірного в Ізраїлі, у Святому Письмі та писаннях пророків ученого, простягнувши руку до неба, звідки зазвичай допомога приходить, зі сльозами повсякчасного щастя, здоров’я, довгого миру і дарів Божого Духа Тобі, Твоє Преосвященство, щиро бажають.

Здається, лише Нахман розуміє заплутаний, пишномовний стиль Молівди. Аж прицмокує від захвату й незграбно намагається перекласти його кучеряві фрази єврейською та турецькою.

— Це точно польською? — питає Шломо Шор. — Тепер мусимо вставити фразу, що ми вимагаємо диспуту, аби, аби…

— Аби що? — питає Молівда. — Навіщо той диспут?

— Щоб усе було явним, а не прихованим, — каже Шломо. — Щоб відновити справедливість і зробити це на сцені — так люди краще пам’ятають.

— Далі, далі, — Молівда робить рукою такий жест, ніби крутить якесь невидиме колесо. — Що ще?

Шломо хотів би ще щось сказати, але він надто чемний, помітно, що якісь слова застрягають йому в горлі. Яків дивиться на цю сцену й відступає, спираючись на стілець. Тоді озивається Мала Хая, дружина Шломо, яка принесла інжир і горіхи.

— Ще йдеться про помсту, — каже вона, розставляючи на столі мисочки. — Помсту за побиття ребе Еліші, за пограбування, за всі переслідування, за вигнання з міст, за дружин, які пішли від чоловіків і були для всіх наче шльондри, за прокляття, яке наклали на Якова і нас усіх.

— Вона права, — каже Яків, який досі мовчав.

Всі кивають головами. Так, ідеться про помсту. Мала Хая каже:

— Це війна. Ми йдемо на війну.

— Жінка має рацію, — каже Молівда і вмочає перо в каламар:

Не голод, не вигнання з дому, не пограбування маєтку нашого спонукає нас відступитися від давніх звичаїв і приступити до Святої Римської Церкви, бо ми, покірно сидячи в юдолі печалі нашої, все визирали стількох братів наших, покривджених і вигнаних, голодних, і ніколи не було нас покликано. Але Милість Божа кличе нас із темряви в світло. Не можемо більше бути противними Богові, як батьки наші. Вступаємо радо під хоругву Святого Хреста і просимо поля, аби на ньому вдруге стати на герць із ворогами істини й показати явно у святих книгах, як являється на світ Бог у людському тілі та муки терпить за плем’я людське, і довести потребу єдності всезагальної у Бозі й безбожність отих недовірків…

Врешті вони роблять перерву на обід.

Молівда вечорами знову п’є. Привезене з Джурджу вино — чисте, має смак оливкових гаїв і динь. Яків не бере участі в дискусіях і писанні прошень. Він зайнятий справами в селі, каже, що навчає, хоч насправді це виглядає так, що сідає біля жінок, які скубуть пір’я, і розповідає. Таким його й бачать: невинним, ні в що не вплутаним, вільним від слів і літер. Піднімає їх за коміри, коли намагаються йому кланятися. Він цього не хоче. Ми всі рівні, каже. І це захоплює тих бідолах.

Певно, що нерівні, — думає Молівда. Вони у своєму богомильському селі теж не були рівними. Серед них були люди тілесні, душевні та духовні. Соматики, психіки та пневматики, як називали їх грецькою. Рівність — це щось, що суперечить природі, хай як її прагнеш. Одні складаються переважно з земної матерії, вони важкуваті, плотські, нетворчі. Їхня роль — хіба що слухати. Інші живуть серцем, емоціями, пориваннями душі; а ще інші мають зв’язок із найвищим духом, далекі від тіла, вільні від афектів, просторі всередині. До цих має доступ Бог.

Але, живучи разом, вони мають користуватися однаковими правами.

Молівді тут подобається. Власне, у нього тут нема інших справ, крім цього ранкового писання. Йому хочеться змішатися з ними, стати одним із них, загубитися поміж їхніми бородами й халатами, серед складок і бганок жіночих спідниць, у їхньому запашному волоссі. І не проти він іще раз охреститися разом з ними: може, це повернуло б його у віру іншим шляхом, кухонними дверима, які ведуть не одразу до встелених килимами салонів, а туди, де лежать у скринях ледь попсовані овочі, підлога липка від жиру і доводиться ставити незручні, банальні запитання. Наприклад: хто такий цей Спаситель, який дозволив, щоб його так жорстоко вбили, і хто прислав його у світ? І чому світ, створений Богом, узагалі потрібно рятувати? І «чому все так погано, коли могло бути так добре?» — цитує подумки Молівда доброго наївного Нахмана і всміхається.

Він уже знає: багато хто з них вірить, що, охрестившись, сягне безсмертя. Може, вони й мають рацію — отой різношерстий натовп, який щоранку слухняно стає в чергу по порцію їжі, аби ввечері лягти спати з повним шлунком, оті брудні діти з коростою між пальцями, оті жінки, які під чепчиками ховають немиті кудла, оті їхні худі чоловіки. Може, саме їх зараз веде святий дух, душечка свята, те велике світло, геть відмінне від світу, чуже йому, як і вони самі, наче зроблене з іншої матерії, якщо світло взагалі можна назвати матерією. А воно обирає собі саме таких, як вони, — невинних, вільних від кайданів догм і приписів. І доки вони самі собі не створять нових догм і приписів, доти будуть справді чистими, справді невинними.

Прошення до архієпископа Лубєнського

Писання триває кілька довгих днів, аж доки не ухвалюють такого:

1. Пророцтва всіх пророків про прихід Месії не справдилися.

2. Месія був Богом істинним, ім’я якому Адонаї, він же прийняв тіло наше і в ньому страждав задля спокути і спасіння нашого.

3. Відколи прийшов правдивий Месія, всі жертви й церемонії втратили силу.

4. Кожна людина має виконувати закон Мойсеїв, бо в ньому — спасіння.

5. Святий Хрест є символом Трійці Пресвятої й печаттю Мойсея.

6. До віри Царя Мойсея ніхто не може прийти інакше, ніж через хрещення.

Коли триває голосування за шість перших тез, Криса все ще опирається хрещенню, але, помічаючи підняті руки, розуміє, що нічого вже не вдієш. Рвучко махає рукою й сидить похнюпившись, спершись ліктями об коліна, і дивиться в підлогу, де грудки болота, принесені знадвору, поволі всякають у тирсу.

— Отямтеся! Ви робите велику помилку.

Криса, попри потворне обличчя, є хорошим промовцем і малює перед присутніми таку моторошну картину, що вони починають схилятися на його бік. Якщо йому вірити, їхнє майбутнє неминуче нагадуватиме життя селян. Цей аргумент починає діяти пополудні, коли всі попоїли, і розігріті тіла важчають, до того ж сутінки, що западають за маленькими віконцями, сталево-сірі, як гострі леза, і здається, ніби їм не буде кінця.

Крисі вдається викласти умови прийняття хрещення в кількох реченнях.

Отже, хрещення не відбудеться перед святом Трьох Царів 1760 року. Їх не змушуватимуть голити бороди й зрізати пейси. Вони зможуть користуватися обома іменами — і християнським, і єврейським. Носитимуть єврейський одяг. Одружуватимуться лише між собою. Ніхто не силуватиме їх їсти свинину. Крім неділі, вони святкуватимуть ще й шабат. Врешті, збережуть у себе гебрайські книги, зокрема Зогар.

Це їх заспокоює. Вони вже не слухають Крису. Тим більше, що приїжджає старий Шор із Хаєю.

Шор човгає ногами. Хая веде його, і хоч зовні на ньому вже не видно ран, помітно, що він пережив тяжку внутрішню травму. Еліша нічим не нагадує того здорового рум’яного старого, яким був ще рік тому. Власне, невідомо, чи поява нової теми пов’язана з приходом Еліші та Хаї, чи вона витала тут весь час, чекаючи своєї черги. Тепер важко навіть сказати, хто перший висунув ідею остаточної розправи з ворогом. Під «ворогом» мали на увазі Рапапорта, Менделя, Шмулевича і всіх рабинів — сатанівських, язловецьких, могилівських, а також їхніх дружин, які плюють на відступників на вулицях і шпурляють камінням у їхніх жінок.

Цей ворог добре знайомий, навіть близький, через що стає ще більшим ворогом. Якщо ворог близький, знаєш, як завдати йому найдошкульнішої рани. Хоч заболіти може й тобі. У такій боротьбі з близьким ворогом є якась химерна, збочена приємність, бо це так, наче б’єш самого себе, а водночас лишаєшся неушкодженим. Отже, коли з’являється ця ідея (невідомо, в чиїй голові), западає тиша, і всі замислюються. Хтозна, що на це сказати. Йдеться про те, щоб додати ще й сьомий пункт:

Талмуд каже, що потрібна християнська кров, і той, хто вірить у Талмуд, прагне її.

— Нічого такого нема у писаннях, — похмуро каже Нахман.

— У писаннях є все, — відповідає йому Яків.

Прошення підписують у мовчанні. Ставлять свої підписи й новачки: Арон бен Шмуль із Чернівців та Меєр бен Давид із Сиґіта, який прибув сюди з цілою родиною, Мошко бен Яків з Бухареста, а також Анчель, який так нервово хихотів. Прошення відвезе Молівда, і якщо буде згода архієпископа, згодом поїде офіційна делегація.

Нарешті, коли вже стоять усі підписи, Нахман вставляє свої п’ять мідяків і переконує Молівду, щоб той своїм красивим, філігранним почерком дописав одне речення:

Самі ми чекаємо, наче спраглі води, того дня, коли алеф святий, кривий досі, випростається і всі чотири сторони світу поєднає й благословить.

Останньої ночі до Молівди приходить дівчина, яка йому сподобалася, — Танна. Якусь мить йому здається, що то Хана. І справді, вона разюче на неї схожа: такі ж широкі стегна і плаский живіт. Вона трохи збентежена, він теж. Молівда посувається, щоб звільнити їй місце поруч. Вона тихенько лягає, затуливши руками обличчя. Молівда починає гладити її по спині, її шкіра — як шовк.

— У тебе вже є наречений? — питає він турецькою, бо дівчина, схоже, з Валахії.

— Був, але лишився там.

— Візьмеш собі іншого?

— Не знаю.

— А мене хочеш?

— Хочу.

Він обережно забирає її руки від обличчя, а вона обіймає його і притуляється до нього всім тілом.

Про те, що божественне й грішне сплетені нерозривно

— Чому біблійний Яків для вас такий важливий? — питає Молівда, поки Нахман верхи проводить його до Кам’янця. — Я цього не розумію.

Нахман пояснює плутано. Молівда мусить це все просіювати крізь сито своєї мови, бо розмовляють вони трохи гебрайською, трохи польською. Гебрайською воно все складніше, бо завжди багатозначне. Але польською те, що розповідає Нахман наспівно, наче цитує напам’ять якісь книги, теж непросто висловити. Для таких речей бракує слів. Польська мова мало з ними знайома, на богослов’ї не знається. Саме тому в Польщі всі єресі якісь прісні й ніякі. Правду кажучи, говорячи польською, жодної єресі не створиш. Польська мова за своєю природою ортодоксальна й слухняна.

— Але було це благословення отримане шляхом обману й крадіжки, — додає Молівда.

— Саме так. Яків сам пішов проти закону й обдурив батька. Порушив право і тому став героєм.

Молівда замовкає ненадовго.

— Але згодом, коли Яків уже був патріархом, він сам стежив за дотриманням закону. Це якесь крутійство: коли тобі це потрібно, ти порушуєш закон, коли ж закон слугує твоїм цілям, ти його відстоюєш, — сміється Молівда.

— І то правда. Пригадуєш, як Яків не дозволяв своїй Рахелі взяти ідолів, терафіми?

— Чому?

— Тут Яків робить помилку. Замість того, щоб визнати божественне, яке міститься в терафімах, він відкидає його. Не дозволяє собі визнати святість, представлену в іншій, чужій формі. Але Рахель розуміє, що божественне присутнє навіть в ідолі.

— Жінки іноді бувають мудріші.

— Менше зважають на слова.

— Як-от Шорова Хая?

— Хая — не зовсім жінка, — повагом відповідає Нахман.

Молівда сміється.

— Я її теж хотів, але Яків не дав.

Нахман мовчить. Вони їдуть берегом Дністра, ріка в’ється праворуч від них, зникає і з’являється знов. Здалеку вже видніється муроване громаддя Хотина й Окопів.

— Яків — шахрай, — каже Молівда провокативно, але Нахман поводиться так, наче не чує його. Озивається лише тоді, коли з-за обрію виринають обриси великої фортеці й містечка, розташованого біля її підніжжя.

— А знаєш, що там народився Баал Шем Тов? Отам, в Окопах, — каже Нахман.

— А хто це?

Нахман, здивований таким незнанням, каже лише:

— То великий мудрець.

Про всяк випадок вони з’їжджають з головної дороги, хоч на горбистій рівнині все одно нема де сховатися.

— Я тебе, Молівдо, дуже шаную. Насамперед за те, що ти — добра людина. І Яків тебе любить. Допомагаєш нам, як ніхто інший. Лише не можу зрозуміти, навіщо воно тобі?

— Заради грошей.

— Мені цього було б досить. Але ти мислиш не так, як ми. Можливо, навіть нас не розумієш. Ти кажеш: чорне і біле, добро і зло, чоловік і жінка. Але все не так просто. Ми вже не віримо в те, що проповідували старші кабалісти: що досить визбирати з темряви іскри світла, і вони сполучаться в месіанський тіккун, щоб змінити світ на краще. Ми перейшли межі. Адже божественне й грішне сплетені нерозривно. Шабтай казав, що після Тори де-Бріа, Тори світу сотвореного, настане Тора де-Ацілут. А Яків і всі ми бачимо, що ці дві Тори змішані, сплетені, і єдине, що можна зробити, — це переступити через обидві. Вся річ у тому, щоб зрушити з тієї точки, де ми все ділимо на зло й добро, світло і темряву, залишити позаду всі ці примітивні поділи й покласти початок новому ладові. Невідомо, що там попереду; це так, неначе ми ставимо все на одну карту і робимо крок у темряву. Так, ми ступаємо в темряву.

Коли Молівда дивиться на Нахмана, цього невисокого веснянкуватого чоловіка, який із запалом говорить, доки не починає заїкатися, то аж дивом дивується, який потужний розум марновано на такі непотрібні речі. Цей Нахман знає напам’ять цілі уривки книг, а деякі книги — від початку до кінця, і коли потрібно, заплющує очі й декламує, так швидко й пристрасно, що Молівда нічого не розуміє. Він просиджував цілими тижнями над парадоксами, коментарями до коментарів, одним-єдиним незрозумілим словом у тексті. Схилившись, він може годинами молитися. Але не знає нічого про астрономію чи географію, крім того, що випадково почув у мандрах. Не має уявлення ні про політичні устрої, ні про уряди, ні про філософів — лише про своїх кабалістів. Декарт — то для нього не більше, ніж декор. А все ж Нахман розчулює Молівду. Чи є на світі хтось пристрасніший і наївніший? Ні, він один такий — Нахман Шмуйлович, Нахман бен Самуель, рабин із Буська.

Про Бога

— Знаєш, Молівдо, я не можу тобі всього сказати. Я склав обітницю мовчання, — зненацька каже Нахман; його кінь спиняється й опускає голову, наче це зізнання сповнює його сумом. — Ти гадаєш, що ми йдемо до Едому через злидні й марнославство…

— Це було б зрозуміло, — відказує Молівда і б’є в боки свого коня, щоб той зупинився. — По-людському. Нема в цьому нічого поганого.

— Так воно вам, християнам, може здаватися. Ми й прагнемо, щоб ви так думали. Бо інших причин ви не розумієте. Ви — мілкі, задовольняєтеся поверхнею, церковною догмою й капличкою. Цього вам досить.

— Яких причин ми не розуміємо?

— Що ми цілковито перебуваємо в Бозі, і це — тіккун. Ми рятуємо світ.

Молівда всміхається, його кінь починає ходити колом. Великий горбистий простір — вдалині видніються Окопи Святої Трійці — повагом пересувається перед його поглядом. Молочно-біле небо ріже очі.

— І як же це ви рятуєте світ?

— Бо світ — кепсько зроблений. Всі наші мудреці, від Натана з Ґази до Кардозо, казали, що Бог Мойсея, Творець Світу, є лише Малим Богом, замінником Великого, якому наш світ геть чужий і байдужий. Творець відійшов. У тому й полягає вигнання, що ми мусимо молитися Богові, якого нема в Торі.

Тон Нахмана стає якимось скорботним, і Молівда починає дратуватися.

— Що на тебе сьогодні найшло? — питає він і рушає вперед. Але Нахман не зрушує з місця, тож Молівда вертається.

— Цей Бог є Богом… — починає Нахман, але Молівда пришпорює коня і рушає галопом. Чути лише його коротке:

— Мовчи!

Спиняється Молівда там, де розходяться два шляхи: один веде до Кам’янця, інший — на Львів. Він озирається назад. Бачить замислену постать Нахмана верхи. Його кінь балансує на лінії обрію, наче якийсь сонний канатоходець.

«Пекар пече хліп»

Лист із новиною про те, що Молівду призначено маршалком двору в архієпископа Лубєнського, застає його в Кам’янці в каштеляна Коссаковського, його «кузена». Він вирушив до нього з Іваного начебто просто в гості, а насправді заради того, щоб помитися, прихопити якогось одягу, книжок і, ясна річ, пліток. Катажини, втім, не було — вона, як завжди, мандрувала; а з каштеляном Коссаковським про щось серйозніше, ніж собаки і полювання, поговорити складно. Після кількох келишків угорського вина він пропонує Молівді піти в одне місце, де найкращі дівчата. Але Молівда відмовляється: після Іваного йому цього вже досить. Увечері вони грають у карти з командиром гарнізону, галасливим Марціном Любомирським, який любить перетягувати на себе увагу. І саме в цю мить кличуть Молівду, бо прибув зі Львова кур’єр із листом.

Новина приголомшує. Молівда не сподівався такого. Коли він читає лист за столом, на його обличчі вимальовується глибокий подив. Але каштелян Коссаковський все розуміє:

— Це ж тебе моя чудова дружинонька нарадила, щоб когось свого біля примаса[127] мати? Бо він, Лубєнський, от-от стане примасом. Ти цього не знав?

Пан Любомирський посилає до себе по ящик якогось особливого вина й замовляє циганських музик. Про карти можна забути. Молівда все ще здивований, думками він десь у майбутньому, в неймовірних днях, які на нього чекають. І чомусь пригадується йому той день, коли на горі Афон під величезним парасолем неба стежив він за шляхом якогось жука, а в голові в нього лунала монотонна музика цикад. І ось куди він зайшов!

Наступного дня, свіжовиголений і гарно вбраний, він з’являється в покоях архієпископа у Львові.

Поселили його в палаці; тут чисто і приємно. Він одразу виходить у місто, де купує собі у вірменина турецький пояс, красивий, майстерно тканий, барвистий. А до того — жупан. Міркує щодо блакитного, але гору беруть раціональні аргументи, і остаточний вибір падає на колір темної води, хмарної лазурі. Розглядає львівську катедру, але швидко змерзає, тож повертається до кімнати й розкладає аркуші. Молівда писатиме листи. Але спершу — обов’язкова праця, яку він вирішив виконувати щодня, аби не забути греки: він перекладає Піфагора. Щоденно по кілька рядків, аби не одуріти під цим холодним, ворожим, велетенським, сірим польським небом.

«Легковажні люди схожі на порожні посудини. Коли береш їх за вуха, ними легко керувати». Або: «Розумний має залишати цей світ, наче бенкет». Або: «Час навіть полин на мед солодкий перетворює». «Бувають такі обставини й потреби, коли ворога цінуєш більше, ніж друга». Йому кортить ці мудрі й промовисті цитати вставляти у примасівські листи.

Тим часом архієпископові Лубєнському цирульник ставить банки. Застудився, вертаючись із Варшави, де перебував два місяці, і тепер кашляє. Над ложем запнуто завіси. Ксьондз Пікульський стоїть поруч і дивиться на вузьку смужку громіздкого тіла архієпископа, з якого знущаються вправні руки цирульника.

Ксьондзові Пікульському постійно здається, що це все вже було, що всі ці слова він уже казав світлої пам’яті єпископові Дембовському, так само стояв перед ним, наче слуга перед паном, і намагався його застерегти. Чому ж церковні ієрархи такі наївні? — дивується Пікульський, втупившись у вигадливі турецькі візерунки штори. Каже:

— Ви, Ваша Ексцеленціє, не маєте зважати на такі зухвалі вимоги, бо це створить прецедент для цілого світу.

З-за штори чутно лише стогони.

— Не вдалося їм легалізувати своєї секти в межах їхньої єврейської релігії, от вони й вигадали нове шахрайство.

Пікульський чекає якоїсь реакції, але у відповідь — мовчанка, тож він продовжує:

— Адже як розуміти те, що вони хочуть зберегти деякі свої звичаї й одяг? А те «святкування шабату»? А ті їхні бороди й зачіски? Зрештою, самі талмудисти не хочуть, аби сабсацвіанці ходили одягненими по-єврейському, бо для них вони не євреї. Тепер вони — ніхто, нікому не належать, як бездомні пси. Це загрожує тим, що ми напитаємо собі на власну голову ще одних єретиків — а лише нещодавно ж з одними впоралися.

— Кого ви, отче, маєте на увазі? — долинає слабкий голос із-за штори.

— Маю на увазі тих нещасних аріян, — відповідає ксьондз Пікульський, думаючи вже про щось інше.

— Хрещення — то хрещення. Ох і сподобалося б таке велике хрещення Риму… — хрипко каже за завісою архієпископ.

— Але жодних умов. Ми маємо вимагати від них лише безумовного навернення, до того ж якнайшвидше. Найкраще — одразу після закінчення диспуту, що його плануємо, як ви, Ваша Ексцеленціє, знаєте, на весну, коли стане тепло. І жодних «але». Пам’ятайте, Ваша Ексцеленціє, що це ми диктуємо умови. Першими мають охреститися їхній зверхник, його дружина і діти. До того ж так урочисто і з таким розголосом, як це лише можливо. Щоб усі знали й бачили. Без дискусій.

Зайшовши, Молівда бачить, що архієпископа оглядає якийсь медик, високий єврей з похмурим поглядом. Він вийняв зі скриньки різні скельця і прикладає їх до очей його Ексцеленції.

— Носитиму скельця, мені вже важко читати, — каже архієпископ. — Гарно ти, пане Коссаковський, себе показав. Бачу, що все вже вирішено. Твої намагання привести цих людей у лоно Церкви — значні й помітні. Відтепер займатимешся тим самим, але вже під моїм крилом.

— Заслуга моя невелика, бо є бажання величезне з боку цих заблуканих овечок, — скромно відповідає Молівда.

— Ти мене тут, вашмосте, овечками не зачаровуй.

— Що ви зараз бачите, Ваша Ексцеленціє? Можете прочитати ці літери? — високий єврей тримає в руці аркуш із кривим написом: «ПЕКАР ПЕЧЕ ХЛІП».

— Пекар пече хліб. Добре бачу, чудово! Це просто диво, — чудується архієпископ Лубєнський.

— Ми обидва знаємо, що кожен хоче бути на боці сильнішого, — каже Молівда.

Вочевидь, друге скельце теж ідеально пасує, бо архієпископ задоволено постогнує.

— А це — ще краще! Ах, як же я добре бачу. Кожну волосину у твоїй рудій бороді, Ашере.

Тепер, коли медик складає свою скриньку й виходить, Лубєнський звертається до Молівди.

— А щодо тих давніх і загальновідомих звинувачень, що євреї додають до маци християнську кров… Солтик на цьому добре знається, хіба ні? — він широко всміхається. — Мені здається, це те саме, що гратися самим лезом без руків’я.

— Вони самі напросилися. Це схоже на помсту.

— Папа ясно заборонив будь-які згадки про ту кров. Але якщо вони самі так кажуть… Певно, є в тому якась частка істини.

— Мені здається, в це ніхто не вірить.

— А єпископ Солтик? Він вірить? Я не знаю. Знаю, що треба дбати про свої інтереси. Хороша робота, пане Коссаковський.

Наступного дня Молівда вирушає просто до Ловича, щоб обійняти нову посаду. Він — у піднесеному, майже ейфорійному настрої. Почалася відлига, і пересуватися шляхами складно, кінські копита ще ковзають по замерзлих грудках болота, а пополудні, коли починає смеркати, вода в коліях замерзає і холодне небо кольору сірки відбивається в дзеркальцях тонкої криги. Молівда їде верхи, сам, лише іноді приєднуючись до інших подорожан, щоб наступного ранку їх залишити. Десь підчепив бліх.

За Любліном на нього нападає якась голота з палицями, він відганяє їх, вимахуючи шаблею і кричачи, як знавіснілий, але після того подорожує лише в групі. Дістається до Ловича через дванадцять днів і практично відразу береться до роботи.

Канцелярія примаса вже працює, і однією з перших справ, якими потрібно зайнятися, є прошення єврейських «пуритан», як їх називає сам архієпископ Лубєнський. Саме те, що його Молівда нещодавно писав в Іваному. Схоже, тепер йому самому доведеться на нього відповідати. Поки що він наказує зробити кілька копій і переслати далі, до нунція Серри, до королівської канцелярії, до архіву.

Кілька разів, уже прибувши до Ловича, він обережно починав розмову з примасом про цю справу, але Лубєнський зараз цілковито поглинутий облаштуванням свого палацу, який, на жаль, дещо підупав і вже втратив колишню пишноту — як у часи, коли під час безкоролів’я примас виконував функції короля.

Якраз прибули у скринях зі Львова архієпископові книжки. Лубєнський неуважно їх переглядає.

— Ви, вашмосте, мусите дошукатися причини, чому їх так тягне до Церкви. Чи їхні наміри дійсно безкорисливі та скільки з них насправді готові навернутися, — неуважно каже архієпископ.

— У самому Львові є щонайменше сорок таких родин, а решта походять не лише з Речі Посполитої, але й з Угорщини, Валахії, і люди то найвченіші. Найсвітліші уми, — бреше Молівда.

— І скільки ж їх?

— У Кам’янці мені казали, що разом їх може бути й зо п’ять тисяч, а після останніх донесень схоже, що втричі більше.

— П’ятнадцять тисяч, — із подивом повторює примас, бере першу-ліпшу книжку і неуважно її гортає. Читає назву: «Нові Атени».

IV

КНИГА КОМЕТИ

19

Про комету, яка провіщує кінець світу і прикликає Шехіну

Року 1759-го, тринадцятого березня, на небі з’явилася комета[128], і наче за її командою вмить розтанули сніги і стекли водами до Дністра, який вийшов із берегів. Багато днів вона висить над вогким просторим світом, наче яскрава зірка, — тривожна, чужа порядкові небес.

Видно її звідусіль. Навіть з Китаю.

На неї дивляться солдати, що рахують рани після битви в Сілезії, моряки, які під ранок тверезіють на бруківці біля таверн Гамбурга, альпійські пастухи, що женуть своїх овець на літні пасовиська в гори, збирачі оливок у Греції та прочани з мушлями святого Якова, пришитими до шапок. За нею спостерігають занепокоєні жінки, які з дня на день чекають пологів, і скоцюрблені під корабельними палубами сім’ї, які на вутлих суденцях перетинають океан у пошуках нового життя.

Комета нагадує косу, якою хтось замахнувся на людей, голе лискуче вістря, щомиті готове зітнути мільйони голів, не лише тих, що вдивляються у небо в Іваному, але й міських, львівських, краківських, а також шляхетських і навіть королівських. Безперечно, це знак наближення кінця світу. Ще трохи — й ангели почнуть скручувати його, як килим. Кінець вистави. З-за обрію вже наступає військо архангелів. Якщо напружити слух, можна почути скрегіт ангельських обладунків. А ще це доказ місії Якова та всіх, що йдуть його важким шляхом. Якщо хтось іще вагався, сумнівався, зараз саме час визнати, що й небо бере участь у цій мандрівці. Цими днями всім в Іваному стає зрозуміло, що комета — то дірка в небесах, крізь яку на нас проливається божественне світло й сам Бог підглядає за світом.

Мудреці ж вважають, що крізь неї у світ приходить Шехіна.

Дивно і незвичайно, що на Єнту комета не справляє жодного враження. Звідти, звідки дивиться Єнта, цікавішими виглядають дрібні людські справи. Це вони є фундаментом світу. А комета? Ну, що ж. Просто яскрава нитка в небі.

Скажімо, Єнта бачить, що Іване має особливий статус в ієрархії світів: воно наче не зовсім земне, не цілком реальне. Хатки стоять згорблені, мов живі істоти, стародавні тури, що схилили голови до замерзлої землі та гріють її своїм подихом. З вікон ллється жовте світло, світло потемнілого сонця, і воно — набагато сильніше, ніж світло свічок. Люди тримаються за руки, потім їдять з однієї миски, діляться булкою. Парує каша, тати ніжно годують нею дітей, посадивши їх на коліна.

Кур’єри втомленими кіньми везуть листи зі столиці до віддалених провінцій, баржі, завантажені зерном, сонно сунуть до Ґданська, Вісла не замерзла цього року, а флісаки повертаються до тями після вчорашньої пиятики. У маєтках підраховують витрати, але цифри залишаються на папері, не перетворюються на гроші, адже завжди краще розраховуватися борошном і горілкою, ніж дзвінкою монетою. Селянки підмітають земляні долівки, діти граються кісточками, що залишилися після бенкету з нагоди різання свиней. Кидають на підлогу і ворожать за тим, як вони попадали: чи зима швидко закінчиться? Коли прилетять лелеки? На ринку у Львові якраз починається торгівля, чути удари молотків, якими збивають із дощок ятки. Обрій закінчується десь за Любліном, за Краковом, на Дністрі, на Пруті.

Слова, які вимовляють в Іваному, слова великі й потужні, порушують кордони світу. За ними — геть інша дійсність. Немає слів, якими можна її описати. Це те саме, що прикласти вишитий шовк п’ятдесяти шести кольорів до сірого бархана: ці речі непорівнянні. Єнті, яка дивиться звідти, звідки ніхто з людей дивитися не може, це нагадує тріщину: там усе м’яке, липке, м’ясисте, багатогранне і багатовимірне, а часу не існує. Саме лише золото, тепло, світло та м’якість. Це схоже на дивне живе тіло, що видніється крізь різану рану, як соковитий м’якуш репнутого овоча.

Саме так приходить у світ Шехіна.

Яків говорить про неї дедалі частіше. Спершу її ім’я звучить рідко, але ця нова потужна присутність відчувається в Іваному дедалі сильніше.

— Діва вже йде попереду Бога, — каже Яків наприкінці одного довгого зимового вечора. Вже за північ, печі вистигли, до кімнати мишами прослизає холод. — Вона є брамою до Бога, і лише крізь неї можна до Нього ввійти. Так само, як шкірка є брамою плоду.

Її називають Вічною Дівою, Царицею Небесною, Заступницею.

— Ми ховатимемося саме під її крильми, — далі веде Яків. — Кожен бачитиме її по-своєму.

— Досі ви гадали, — каже він одного зимового ранку, — що Месією буде чоловік, але це неможливо, бо ж основою всього є Діва, вона стане істинним спасителем. Вона вестиме всі світи, бо вся зброя — в її руках. Давид і той Перший прийшли заради того, щоб вказати шлях до неї, але не завершили жодної справи. Тож я завершуватиму замість них.

Яків запалює свою довгу турецьку люльку, її жар відбивається в його очах м’яким полохливим світлом, яке тут-таки гасять опущені повіки.

— Предки наші самі не знали, чого шукають. Можливо, лише дехто з них розумів, що в усіх книгах і премудростях вони насправді шукають Діву. На неї спирається все. Як Яків знайшов біля криниці Рахель, так Мойсей, прийшовши до джерела, знайшов там Діву.

Про Янкеля з Глинної та фатальний запах мулу

Янкель, молодий рабин із Глинної, вдівець, який нещодавно поховав і дружину, й дитину, опинився в Іваному за порадою Нахмана, з яким колись був на науках у хасидів. Тепер вони вдвох поводяться дещо галасливо, демонструючи свою близькість. Але, здається, між ними більше відмінного, ніж спільного. По-перше, зріст: Янкель виріс, Нахман — ні. Вони виглядають наче тополя та ялівець. Коли йдуть поруч, люди мимоволі всміхаються. Нахман — ентузіаст, Янкель — печальний скептик. Тут, в Іваному, до цього скепсису додається ще й острах, бо це місце дещо лякає Янкеля. Він слухає Франка і спостерігає, як на того реагують люди. Ті, що сидять найближче, не відводять очей від промовця, від їхнього погляду не сховається жоден, навіть найменший рух; ті, що сидять далеко, мало що чують і бачать, крім слабкого світла кількох ламп. Але коли лунає слово «Месія», кімнатою прокочується зітхання, а може, стогін.

Янкель із Глинної, що має родича у львівській громаді, приносить звістку, що євреї-талмудисти з усього Поділля написали лист до Якова Емдена з Альтони, просячи в нього поради. І ще каже Янкель, що рабини вчергове вислали делегацію до найвищої церковної інстанції — в Рим до самого папи.

Янкель, якого тут уже іронічно прозвали «паном глиннським», бо він носить польський одяг і по-польському задирає носа, сидить посередині, задоволений, що опинився в центрі уваги. Говорить коротко і чекає, який ефект справлять його слова.

Бачить, що його новини тривожать присутніх. Запала тиша, чутно лише покашлювання. Стодола, з якої зробили таку собі світлицю з місцем для вогню посередині, перетворюється на корабель, що пливе в темряві збуреними водами. Зусібіч чигає небезпека. Дивно усвідомлювати, що всі там зовні бажають їм зла. Цих змовницьких шепотів, цих звинувачень і облуд не зупинять тонкі дерев’яні стіни цього суденця, цього іванівського ковчега.

Яків, Володар, який відчуває настрої краще за будь-кого іншого, співає своїм сильним низьким голосом радісну пісню:

Forsa damus para verti,

seihut grandi asser verti.

Що мовою сефардів означає:

Дай нам силу бачити його

й велике щастя служити йому.

«Para verti» співають уже всі, вся стодола, голоси звучать як один, і Янкель із Глинної та його погані новини перестають існувати.

Під свій дах Янкеля прийняли Нахман та його молоденька дружина Вайґеле, яку кличуть Мурашкою. Часто, вдаючи, що спить, Янкель підслухував, як господарі сваряться, бо вона хоче повернутися до Буська. Дівчина дуже худа, часто температурить і кашляє.

Те, що всі тут «про людське око» мають прийняти хрест і поводитися більш по-християнському, ніж самі християни, здається Янкелеві нечесним. Це шахрайство. Йому подобається, що тут слід жити побожно, скромно, небагатослівно, міркуючи про своє. Правда має бути в серці, а не на язику. Але пристати на християнство!

Його сумніви розвіює Нахман: уступити в християнство не означає стати християнином. Наприклад, не дозволено одружуватися з християнками і навіть мати серед них наложниць, бо хоч Сеньйор Санто Барухія й повторював: «Благословенний той, хто дозволив заборонене», — але стверджував водночас, що донька чужого Бога заказана.

Але Янкель з Глинної, здається, не зважає на всі ці аргументи. Такий вже він є: ніколи не підходить надто близько, стоїть собі збоку, спершись об дерево чи одвірок, ніби й не прийшов слухати науки, а так, проходив собі повз і зупинився на мить. Придивляється. Відколи померла його дружина, минуло вже два роки, і тепер він, самотній рабин із бідної Глинної, переживає сердечні тривоги через одну християнку, старшу за нього гувернантку при дворі під Буськом. Зустрілися вони випадково. Жінка сиділа на березі ріки й відмочувала ноги у воді. Була оголена. Побачивши Янкеля, сказала просто: «Ходи сюди».

А він, як завжди у нервові миті, зірвав травинку і вклав її між зубами, вірячи, що це йому додасть упевненості в собі. Тепер він знає, що мав розвернутися і зникнути з очей тієї ґойки, але тоді не міг відвести погляду від її білих стегон, і охопила його така могутня хіть, що він геть утратив розум. Збуджувало його ще й те, що довкола був високий очерет і мочарі пахнули гниллю й мулом. Кожна часточка гарячого повітря, здавалося, набрякла, налилася соком, як вишня: от-от лусне і проллється на руки. Наближалася гроза.

І от він несміливо сідає навпочіпки біля жінки, бачить, що вона не першої молодості: її повні білі груди вже обважнілі, ледь опуклий живіт з пупом-відмітиною прорізає впоперек тонкий слід від спідниці. Він хоче щось сказати, але не може згадати жодного польського слова, доречного в такій ситуації. Та й що казати? Тим часом її рука тягнеться до нього, спершу погладжує литку та стегно, далі торкається пахвини, нарешті пестить руки й обличчя, грається його бородою. Потім м’яко, природним рухом жінка лягає на спину й розсуває ноги. Яків, чесно кажучи, не вірить, що на його місці хтось міг би стриматися. Янкель переживає коротку невимовну насолоду, а далі вони лежать мовчки. Вона гладить його по спині, їхні гарячі тіла склеєні потом.

Вони ще кілька разів домовляються зустрітися в тому ж місці, а коли настає осінь і приходять холоди, вона більше не з’являється, завдяки чому Янкель з Глинної більше не чинить страшного гріха й почувається їй вдячним. Натомість починає відчувати глибоку тугу і жаль, які не дозволяють йому ні на чому зосередитися. Він усвідомлює, що почувається нещасним.

І тоді зустрічає Нахмана, з яким багато років тому бачився у Бешта. Вони обіймаються. Нахман запрошує його до Іваного, там все одразу стане для нього ясним і простим. Навіщо сидіти в порожній хаті? Але рабин Янкель із Глинної не такий легкий на підйом. Нахман, сідаючи на коня, каже:

— Не хочеш, то не приїжджай. Лишайся сам на сам зі своєю недовірою.

Так він каже. Вивчай власну недовіру. Це остаточно переконує рабина з Глинної. Він залишається стояти, спершись об одвірок і жуючи травинку, але всередині нього все вирує.

На початку квітня Янкель пішки вирушає до Іваного, і поступово його охоплює великий ентузіазм. Навіть самому собі він не зізнається, як йому хочеться бути поруч із тим чоловіком у турецькій шапці.

Тим часом у Буську, в палаці княгині Яблоновської, куди кількома місяцями пізніше приїде Коссаковська, вибухає дрібний скандал. Гувернантка молодих Яблоновських, вже сорокалітня, зненацька захворіла на щось схоже на водянку, в неї починаються жахливі болі, аж кличуть до неї медика. Але замість робити кровопускання, лікар просить гарячої води, бо жінка народжує. Княгиня Яблоновська ледь не втрачає свідомість від люті. Їй ніколи на думку не спало б, що Барбара… Просто слів бракує. До того ж у такому віці!

Цій розпусниці принаймні вистачає сорому померти на третій день після пологів, що, зрештою, часто трапляється у випадку такої пізньої вагітності. Час їх уже минув. Після неї залишається дівчинка, крихітна, але цілком здорова. Яблоновська вже збирається віддати її селянам і опікуватися нею здалеку. Але позаяк у Буську з’являється Коссаковська, справа повертається геть іншим боком. Адже бездітна Коссаковська мріє з допомогою єпископа Солтика заснувати сиротинець, але якось цей задум все відкладається. Тож вона просить Яблоновську ще притримати немовля при дворі, доки постане притулок.

— Що воно тобі, вашмосте, шкодить? Ти її навіть не помітиш у такому великому дворі.

— Дитя гріха якогось… Навіть не знаю, від кого.

— А в чому воно завинило?

Правду кажучи, княгиню довго переконувати не доводиться. Дівчинка мила й тихенька. Її охрестили у Великодній понеділок.

Про Чужі Вчинки, святе мовчання та інші забавки в Іваному

Довірений посланець приносить листа від Молівди, коли комета вже поволі гасне. Сушачи намоклий одяг в кімнаті біля багаття, посланець розповідає, що по цілому Поділлі комета наробила великого страху і багато хто твердить, що наближаються пошесть і погроми, як за Хмельницького. А ще — голод. І війна з Фрідріхом докотиться аж сюди. Всім зрозуміло, що почалися останні дні.

Коли до кімнати входить Яків, Нахман мовчки, з серйозним, непроникним обличчям простягає йому лист. Яків не здатен його прочитати, тож дає Хаї, але й вона мучиться з закарлючками, лист мандрує з рук до рук, аж доки повертається до Нахмана. Той читає, і на його обличчі розквітає широка усмішка, хитра й зухвала. Йдеться про те, що примас Лубєнський задовольнив їхнє прохання. Диспут відбудеться влітку, а відразу після нього — хрещення.

Цієї новини чекали довго й нетерпляче. Так, це було неминуче. Коли Нахман ділиться звісткою, западає тиша.

Нелегко зробити перший крок. Їх так уперто вчили, як слід чинити, що це закарбувалося в пам’яті навіки. А тепер треба все це викреслити, витерти Мойсеєві скрижалі з фальшивими заповідями, які їх тримають в ув’язненні, наче тварин у клітці. Не роби того, не роби іншого. Межі неспасенного світу зроблені з заборон.

— Потрібно просто вийти з себе. Поставити себе поруч, — пояснює згодом Нахман Вайґеле. — Ця ситуація схожа на витискання гною з болючого прища. Найважче — вирішити і зробити перший рух; далі все котиться природно. Це акт віри, наче стрибаєш у воду вниз головою, не відаючи, що там на дні. І виринаєш цілком оновленим. Наче хтось, хто поїхав у далекі краї й повернувся, і несподівано зрозумів: усе, що йому колись здавалося природним і очевидним, є місцевим і дивакуватим. А те, що скидалося на чуже й химерне, тепер є своїм.

Але Нахман знає, що найбільше цікавить Вайґеле. Всі про це питають. Усі питають про злягання, наче це найважливіше. Не про чесноти, не про внутрішні муки через духовні питання, ні. Всіх цікавить одне. Це Нахмана дуже розчаровує. Люди не надто відрізняються від тварин. Коли розповідати їм про злягання, про всі ті речі, що нижче пояса, вони аж пашать від цікавості.

— Хіба є щось лихе в тому, що одна людина поєднується з іншою? А злягання — то хіба погано? Треба віддатися йому і не думати забагато. І врешті-решт насолода благословить цей вчинок. Але й без насолоди добре, а може, й краще. Бо усвідомлюєш, що переходиш Дністер і опиняєшся у вільній країні. Уяви собі це, коли з’явиться бажання.

— Не хочу, — каже Вайґеле.

Нахман зітхає: для жінок це завжди було більшою проблемою. Вочевидь, вони міцніше тримаються давніх законів, бо за природою своєю боязкі й соромливі. Яків каже, що з ними так, як із рабами (бо хто ж, як не вони, є рабинями світу?): вони не знають про свою свободу, бо їх не вчили бути вільними.

Люди досвідченіші, старші, використовують це, як колись микву. І тіло, і серце прагнуть цього. Коли настає час гасити свічки, починається свято. Бо любов добра, немає нічого поганого в тому, що хтось із кимось лягає. Між людьми, чиї тіла злились, виникає особливий зв’язок, тонкий і невимовний, бо немає слів, які точно описують характер такої взаємності. Буває, що після цього люди стають близькими, як брат і сестра, горнуться одне до одного, а буває й так, що відчувають сором і мусять притиратись одне до одного, звикати. Іноді навіть в очі одне одному не можуть глянути, і тоді ніхто не знає, що і як з ними буде.

Одні люди більше горнуться одне до одного, інші менше. Складні це справи. Жінки на них знаються найкраще. Вони краще, ніж чоловіки, можуть їх пояснити. Чому, наприклад, Віттель завжди уникала Нахмана, а Нахмана завжди тягнуло до Хаї Шор? І чому виникла така глибока приязнь між молодою Яхне з Буська та Ісааком Шором, хоч обоє одружені?

Те, що було досі заборонене, тепер не просто дозволене, а бажане.

Всі знають, що Яків переймає на себе ті найтяжчі Чужі Вчинки — звідти в нього та незвичайна сила. Той, хто йому в цьому допомагає, теж буде благословенний.

Втім, найбільшу силу мають вчинки не тілесні, а ті, що пов’язані зі словом. Бо ж світ створений зі слів, і слово — його підвалини. Найпотужнішим же Чужим Вчинком, Винятковим Актом, є вимовлене вголос Ім’я Бога: Шем га-Мефораш.

Невдовзі Яків зробить це в присутності найближчих — двох кіл обраних, чоловіків і жінок.

Нещодавно вони їли некошерний хліб і свинину. В однієї з жінок почалися судоми, але не від м’яса — м’ясо було цілком свіжим, — а від того, що вчинила такий переступ.

— Це не звичайний вчинок. Це — дещо особливе. Маасім Зарім, Чужі Вчинки, — каже Яків, вимовляючи ці слова так, наче щось пережовує, наче розгризає свинячий хрящ.

— У чому сенс Чужих Учинків? — питає хтось неуважний.

Яків повторює все спочатку:

— Ми маємо топтати всі закони, бо вони втратили силу, і якщо їх не зневажити, не з’явиться нове. Давні закони були для того часу, для неспасенного світу.

Потім він бере попід руки тих, хто стоїть поруч, утворюється коло. Зараз вони співатимуть, як завжди.

Яків бавиться з дітьми, роблячи дурні міни. Діти це обожнюють. Кожне його пообіддя, одразу після трапези, призначене для дітей. З найменшими приходять матері, і їм — на перший погляд, ненабагато старшим, — теж це подобається. Вони гримасують і змагаються, в кого вийде страшніше обличчя. Дитячі обличчя важко зробити потворними, а от Яків таки вміє змінюватися на лиці. Чутно вереск, коли він грає ролі потвор і монстрів, кульгавих балакабенів. Коли діти нарешті заспокоюються, Яків каже їм сісти довкола нього й розповідає їм складні казки. У них є принцеси серед скляних гір, простаки та принци. Є пригоди на морі та злі чаклунки, які перетворюють людей на звірів. Завершення казки часто відкладається на наступний день, тож уся молодь у Іваному тільки й живе тим, що трапиться завтра. Чи вдасться героєві втекти з в’язниці під машкарою віслюка, в якого його перетворила ревнива жінка?

У квітні, коли стає тепліше, гра переноситься на луги. Яків колись розповідав Нахманові таке: коли він був малий і жив у Чернівцях, з’явився там якийсь божевільний, і діти бігали за ним, мавпуючи всі його жести, страшні гримаси, його злість і його слова. Коли той пришелепкуватий зник, пішовши до іншого міста, діти й далі його перекривлювали, навіть удосконалили, збагатили арсенал того причинного. Це було схоже на якусь інфекцію, бо невдовзі всі діти в Чернівцях почали так поводитися: єврейські, польські, німецькі, русинські, аж перелякані батьки зняли зі стін різки й вибили ними ці дурниці з голів. І дарма: то була хороша гра.

Тепер Яків сам корчить гримаси, а діти їх повторюють. Здалеку видно високу постать Якова, який іде попереду й робить дивні рухи, а діти його наслідують. Викидають ноги вперед або підстрибують через кожні кілька кроків, вимахують руками. Такою вервечкою вони ходять довкола ставків, у яких після зими вода очистилася й тепер іде брижами, відбиваючи небо. До гри приєднуються деякі дорослі. Старий Моше з Підгайців, удівець, якого вже засватали з молоденькою п’ятнадцятилітньою Малкою із Лянцкоруня, набрався завзяття і теж пішов до Яковового танцю слідом за майбутньою дружиною. Це додає сміливості іншим, бо Моше — мудрець, тож знає, що робить, не боїться подати себе на сміх. Зрештою, чи варто боятися бути смішним? Хіба сміх не на нашому боці? — думає Нахман, і собі приєднуючись до веселої вервечки. Підстрибує, наче м’яч, намагається втягти в танець Вайґеле, таку делікатну, гнучку, але вона відвертається сердито. Вайґеле ще надто дитинна, аби бавитися в дитину. Зате Віттель переконувати не доводиться, вона міцно хапає за руку Нахмана, її повні перса смішно підстрибують. Слідом за Віттеллю ідуть інші жінки, покинувши розвішування білизни, годування немовлят, доїння корів і вибивання постелі. Помічаючи це, їхні чоловіки перестають рубати дрова, кидають сокири на пнях. Ще трохи поживе півень, з якого сьогодні мають зварити бульйон. Єрухім спускається з драбини, стоячи на якій лагодив стріху, і хапає за руку розсміяну Хаю. Яків веде радісну процесію поміж хатами, через повалений паркан, крізь відчинену навстіж стодолу, далі — по греблі між ставками. Кожен, хто їх бачить, або спиняється здивовано, або негайно приєднується. Нарешті всі повертаються до місця, з якого вирушили, розпашілі, втомлені сміхом і вигуками. І раптом виявляється, що їх багато, значно більше, ніж було на початку. Точніше, тут майже всі. Якби хтось чужий в цю мить опинився в Іваному, подумав би, що то село дурнів.

Увечері старші збираються в найбільшій хаті. Стоять колом, пліч-о-пліч, чоловіки й жінки поперемінно. Спершу співають, потім читають молитву, похитуючись і тримаючись за руки. Відтак до пізньої ночі Яків навчає, тобто розповідає байки, як він сам це називає. Нахман намагається їх слово в слово запам’ятовувати, а повернувшись до себе, записує, всупереч забороні. Це забирає чимало часу, тому він ходить постійно невиспаним.

Притча про скрижалі

Це притча, яку всі в Іваному знають напам’ять.

Коли євреї збиралися виходити з Єгипту, світ уже був готовий до спасіння, все лише чекало — і вгорі, і внизу. Це виглядало приголомшливо: вітер геть вщух, завмерло листя на деревах, хмари на небі пливли так повільно, що лише найтерплячіші могли помітити їхній рух. Те саме було і з водою: вона стала густою, як сметана, а земля — навпаки, рідкою, пливкою, і часто люди вгрузали в неї по кісточки. Не співав жоден птах, не літала жодна бджола, море заспокоїлося, люди замовкли, було так тихо, що було чутно, як б’ються серця найменших тваринок.

Усе спинилося в очікуванні нового Закону, всі погляди були скеровані до Мойсея, який підіймався на гору Сіон, аби взяти його з рук Бога. Сам Бог вигравіював Закон на двох кам’яних скрижалях, щоб видимий він був для людських очей і зрозумілий для людського розуму. Була це Тора де-Ацілут.

Але поки Мойсея не було, його народ віддавався спокусам і гріху. Спускаючись із гори, Мойсей побачив, що відбувається, і подумав: «Я залишив їх так ненадовго, а вони вже встигли нагрішити. Тож вони не гідні такого м’якого й поблажливого Закону, який послав їм Бог. І, охоплений розпачем, розбив скрижалі об землю. Ті розсипалися на тисячу уламків і обернулися в порох. Тоді зірвався страшний вітер, який кинув Мойсея на скелі, збурив хмари й воду, і земля знову затверднула. І збагнув Мойсей, що народ його не доріс до Закону свободи, Закону спасенного світу. Цілий день і ніч сидів він, спершись об скелю, і дивився на багаття, що палали в таборі внизу, чув голоси, удари бубнів, музику, плач дітей. Тоді прийшов до нього Самаель в образі ангела й надиктував йому заповіді, які відтепер мали тримати в шорах народ Божий.

Щоб ніхто не пізнав істинного Закону свободи, Самаель ретельно позбирав уламки розбитої Тори де-Ацілут і розсіяв їх світом, багатьма релігіями. Коли прийде Месія, то муситиме ввійти до царства Самаеля, щоб зібрати уламки скрижалей і знов явити Закон світові.

— А яким був той зниклий Закон? — питає Вайґеле Нахмана, коли вони лягають до сну.

— Хто зараз скаже? Він же розбитий, — обережно відповідає Нахман. — Добрим був той закон. Шанував людей.

Але Вайґеле не відступає.

— Чи він був протилежністю до того, який маємо тепер? Якщо в нашому сказано «не чини перелюбу», то там було «чини перелюб»? Якщо «не убий», то «убий»?

— Все не так просто.

— Ти завжди так кажеш: «Все не так просто. Все не так просто…» — передражнює вона його. Натягає на худі ноги вовняні панчохи.

— Бо людям хочеться простих пояснень. Їм треба все спрощувати. А оскільки нічого не можна записувати, все взагалі перетворюється на якусь нісенітницю… Те чорне, те біле… Ніби лан перекопати. Все, що просте, — небезпечне.

— Я хочу все зрозуміти і не можу.

— Вайґеле, на все свій час. Це благословення. Відколи прийшов Шабтай, давній закон Мойсеїв, той, що походить від Самаеля, більше не має сили. Саме так пояснюють те, що володар наш Шабтай Цві пристав на іслам. Бо побачив він, що Ізраїль, тримаючись закону Мойсеєвого, не служить Богу правди. Тому-то Володар наш відрікся Тори і перейшов у віру Магометову…

— Як ти тому всьому даєш лад, Нахмане? Навіщо воно тобі? Хіба ж істина не проста? — сонно говорить Вайґеле.

— …а ми йдемо до Едому. Бог обрав нас для таких вчинків.

Вайґеле не відповідає.

— Вайґеле?

Тиша, чути лише рівне дихання дівчини.

Нахман вилазить з-під ковдри обережно, щоб її не розбудити, і запалює маленький каганець. Затуляє його дошкою, щоб не було видно знадвору. Він писатиме. Накидає на плечі рядно. І починає:

Рештки. Вісім місяців спільноти Господньої в Іваному

В Ейн Соф, себто в самому Нескінченному, в божественному джерелі, існує абсолютне добро, що є початком і джерелом усього істинного і доброго у світі. Воно є досконалим, а досконалість не мусить змінюватися, вона достойна і незворушна, немає в ній жодного руху. Але нам, позаяк дивимося ми з самого низу сущого, ця нерухомість здасться мертвотою, тобто злом. А досконалість же унеможливлює рух, себто саму передумову нашої свободи. Тому й кажуть, що в глибинах абсолютного добра ховається корінь зла, що є запереченням усякого чуда, усякого руху, всього, що сталося і ще може статися.

Отже, для нас, людей, добро полягає в дечому іншому, ніж для Бога. Для нас воно є напругою між досконалістю Бога та його самоусуненням задля створення світу. Для нас добром є неприсутність Бога там, де він міг би бути.

Нахман розтирає задубілі пальці. Але думки самі напирають на нього, і він не може зупинитися:

Коли розбилися посудини і виник світ, він одразу почав пнутися туди, звідки впав; підійматися, набувати різних форм — від менш до більш досконалих. Світ здіймається дедалі вище, здобуває нові блага й додає їх до вже здобутих, сполучає іскри, вивільнені зі шкаралущі матерії, і творить із них світло. Це — тіккун, процес лагодження, в якому людина може допомогти. Це ненастанне піднесення світу мусить порушувати закони і творити нові, щоб далі знов через них переступати. У цьому світі мертвої шкаралущі немає нічого стабільного. Все, що не рухається вгору, падає вниз.

Це останнє речення його заспокоює. Він потягується, дивиться на сплячу Вайґеле і раптово розчулюється.

Коли ми, співаючи, переходили через Дністер — цього разу відважно, не криючись, бо мали в руці королівський лист, який давав нам усі права в цій країні, — я подумав, що все наче укладається в кам’яний візерунок: кожен із нас є окремим кольором, і коли нас розкидати, між нами не видно жодного зв’язку, жодної спільності, але коли ми укладені як слід, відразу вимальовується чіткий, ясний образ.

Іване було дане нам, аби ми створили тут велику родину, яка житиме довгі роки, і навіть якщо якась сила знов нас розкидає, якщо загубимося в далеких світах, те спільне, що виникло в Іваному, залишиться. Бо тут ми вільні.

Якби ми здобули власну землю, — каже Яків, — якби вона стала нашою на все життя наше і наших дітей, аби ми могли розпоряджатися нею згідно з нашими законами, нікому дороги не переходячи, то не боялися б смерті. Той, у кого є клапоть своєї землі, стає безсмертним.

У Вільні був один мудрець, який звався Гешель Цореф, і він учив, що, згідно з гематрією, існує нумерологічна тотожність між словом Полін, тобто Польща, та іменем біблійного онука Ісава — Зефо. Ангелом-охоронцем Ісава та його родини є Самаель, і він-таки є опікуном Польщі. Правильна назва Польщі — Царство Едому. Ім’я Зефо містить ті самі гебрайські літери, що й Зафон, тобто північ, і мають вони те ж числове значення, що й Полін-Літа, себто Польща-Литва. А в Єремії 1:14[129], як відомо, йдеться про те, що спасіння почнеться з краю на півночі, тобто з Польщі та Литви.

Едом є країною Ісава, але тут і тепер, у темряві світу, Едом означає Польщу. Піти до Едому — це вирушити до Польщі. Це очевидно. Саме тут ми маємо прийняти релігію Едому. Так казав Еліша Шор ще у Смирні, і я теж так казав. Тепер усе це здійснюється, але нічого не було б, якби не Яків.

Коли я дивлюся на нього, переконуюся, що є люди, які мають у собі щось невимовне — таке, що викликає в інших повагу та шану. Не знаю, що воно таке: може, тілесна постава, може, високо піднята голова чи проникливий погляд, а може, хода. Чи, можливо, якийсь дух, що вони його випромінюють? Чи ангел, який їх супроводжує? Досить, аби така людина десь з’явилася — чи то в убогій повітці, чи в пишній палаті, — і всі погляди вмить звернено до неї. В очах з’являється захват і повага, хоч іще нічого не зроблено, не пролунало жодного слова.

Я багато разів уважно придивлявся до його обличчя, навіть тоді, коли він спав. Уже не раз я казав: його обличчя не є красивим, але буває таким. Його обличчя не є й потворним, але буває таким. Його очі — іноді такі лагідні й сумні, як у дитини. І ті самі очі вміють дивитися жорстоко, поглядом хижака, який вистежує жертву. Вони тоді випромінюють щось таке глумливе, знущальне, що тілом пробігає мороз. Я не знаю навіть, якого вони кольору, бо й він змінюється. Іноді бувають геть чорні, без зіниць, непроникні. Іншого разу набувають золотаво-бронзових відтінків, як темне пиво. Якось я зауважив, що у своїй найсокровеннішій глибині вони жовті, як у кота, і лише у присутності інших Яків притемнює їх, наче прикриває м’якою тінню.

Я дозволяю собі писати про Якова так, бо люблю його. А позаяк люблю, даю йому більше прав і привілеїв, ніж будь-кому іншому. Лише боюся потрапити в пастку любові сліпої, надмірної й хворобливої. Як отой Гершеле, який ладний спати у нього в ногах, наче собака.

Про Двійню, Трійцю та Четверицю

Ми в Іваному багато роздумуємо про Трійцю, і здається мені, що я вже вловив її сенс.

Бо в чому ж наше завдання, якщо не у відшукуванні рівноваги між єдністю Бога та множинністю світу, ним сотвореного? А ми самі, люди, хіба не вкинуті у те «між» — між Єдиним і всіма поділами світу? Те незбагненне «між» має свою критичну точку — Двійню. Таким є перший досвід мислячої людини, коли вона помічає прірву, що відокремлює її від решти світу. Це болісне Два, фундаментальна тріщина створеного світу, яка народжує різні суперечності й дуалізми. Це і те. Я і ти. Ліве й праве. Сітра Ахра, себто другий бік, лівий бік, демонічні сили в образі потовчених посудин, з яких витік світ у мить їхнього розбиття (швірат га-келім) — ось чим є Двійня. Можливо, якби на світі не було Двох, він був би геть інший, хоч уявити це важко. Мабуть, Якову це під силу. Ми якось до пізньої ночі мордувалися над цим завданням, аж доки розум наш не почав пульсувати в цьому ритмі: два, два, два…

Свята Трійця, наче мудра жінка, погоджує суперечності. Двійня ж, як молода сарна, перестрибує через неї. Саме тому Трійця є святою — вона приборкує зло. Але оскільки Трійця ненастанно дбає про рівновагу, яку сама ж і порушує, вона хитка, і лише Четвериця є найбільшою святістю й досконалістю. Вона відновлює божественні пропорції. Недарма ім’я Бога складається з чотирьох літер, недарма Бог створив чотири стихії. Єрухім якось сказав мені, що навіть тварини вміють рахувати до чотирьох! Усе найважливіше у світі мусить складатися з чотирьох елементів.

Якось раз Моше взяв із кухні тісто для хал, приніс його і почав ліпити з нього якусь форму. Ми довго сміялися — особливо Яків, — бо важко уявити речі більш непоєднувані, ніж Моше та кухня.

— Що це таке? — запитав він нас, показуючи результат своєї роботи.

Ми побачили на столі виліплений з тіста алеф. Так в один голос йому й відповіли. Тоді Моше взяв кінці літери й кількома простими рухами їх випрямив.

— А це що таке?

Перед нами був хрест.

Адже, як розтлумачив Моше, свята літера є праобразом хреста, його первісною формою. Якби вона була живою рослиною, то виросла б у хрест. У хресті ж міститься велика таїна. Бо ж Бог — єдиний в трьох особах, і до троїстого Бога ми додаємо Шехіну.

Але це знання було призначене не для всіх. Люди, що зібралися в Іваному, були такого різного походження і мали такий розмаїтий досвід, що ми вирішили не відкривати їм істини, аби вони не зрозуміли її хибно. Коли вони питали мене про Трійцю, я торкався рукою чола і казав: «Бог Авраама, Ісаака та Якова».

Були й такі розмови, які ми вели в найтіснішому колі, впівголоса, бо стіни хат тонкі. Коли ми закінчували писати листи, пальці наші були заляпані чорнилом, очі втомлені, і ми відпочивали, дивлячись на неспокійне полум’я свічок. Тоді Молівда розповідав нам про вірування тих богомилів, як він їх називав, а ми з подивом відзначали, що в нас із ними багато спільного. Здавалося, стежка, якою всі ми йшли, спочатку була єдина, а потім розгалузилася. І може, колись вона знов зійдеться воєдино, як наші шляхи в Іваному.

Хіба саме життя не є чужим цьому світові? Хіба ми та наш Бог не є йому чужими? І чи не тому господарям цього світу ми здаємося іншими, далекими, страшними й незбагненними? Але й для нас, чужих, цей світ є незбагненним — і його закони, і його звичаї. Оскільки ми приходимо здалеку, ззовні, мусимо терпіти долю чужинця, самотнього й безборонного, нікому не зрозумілого. Ми — чужі серед чужих, чужі подвійно. Євреї серед євреїв. І весь час сумуємо за домом.

Позаяк стежки цього світу нам не відомі, ми бродимо навпомацки, беззахисні, знаючи лише те, що ми — чужі.

Молівда казав: тільки-но ми, чужі, пристосуємося, долучимося до радощів цього світу, відразу забудемо, звідки ми прийшли і де наше коріння. Тоді закінчиться наша недоля, але за це ми заплатимо власною пам’яттю. І це — найтяжче в долі чужого. Тож мусимо пам’ять про власну чужість стерегти, як найбільшу коштовність. Маємо дивитися на світ як на місце нашого вигнання і закони його сприймати як чужі…

Коли Нахман закінчує писати, вже світає, і за мить півень за вікном кукурікає таким драматичним голосом, що Нахман здригається, наче він сам — нічний демон, який боїться світла. Занурюється в теплу постіль і довго ще лежить навзнак, неспроможний заснути. Його голову заповнюють польські слова, які складаються в речення, і він несподівано для себе наново складає подумки свою молитву про душу, але вже польською. А оскільки вчора до села приходили цигани, то й вони застрибують у текст, цілим табором:

Як моряк, що поборює хвилі,

Як цигани, що довгі милі

Не лічать, — так моя душа

Тікає від вас, поспіша.

Її не зачиниш у слові,

Не замкнуть її двері дубові

Чи ґрати в’язниці тяжкої,

Де знають, хто й скільки накоїв

І хто від народження винен.

За душею не маю провини:

Невловні її речовини.

Мій Боже, впусти у покої.

Душа моя — вірний твій свідок,

Подай же їй вічний осідок.

І Нахман непомітно засинає.

Про гасіння свічок

Вночі з 14 на 15 липня, коли вже визначено дату наступного диспуту, чоловіки й жінки збираються у світлиці, щільно зачиняють віконниці й запалюють свічки. Неквапно роздягаються, дехто акуратно складає одяг, наче збирається до микви. Всі стають навколішки на дерев’яній підлозі, Яків бере хрест. Ставить його на лаву, потім цілує фігурку, маленький терафім, що його привезла Хая. Кладе його поруч із хрестом. Потім запалює високу свічку і встає. Починає ходити колом, голий волохатий чоловік. Його прутень теліпається між ногами. Полум’я свічок полохливо вихоплює з темряви інші тіла. Сірувато-солом’яні й золотаві голови схилені на груди.

Тіла — аж надто матеріальні. Видно грижу Моше та обвислий після багатьох пологів живіт Віттелі. Вони крадькома поглядають одне на одного, поки Яків ходить колом, бурмочучи молитву: «В ім’я Великого Першого… в ідеї життя зі світла від світла». Важко зосередитися на словах, коли тут, у цьому мерехтливому світлі, оголився якийсь інший світ. Одна з жінок починає нервово хихотіти, і тоді Яків зупиняється, люто задмухує свічки. Відтепер усе відбуватиметься в темряві. У справі, яка їх чекає, темрява є бальзамом.

Через кілька днів Яків велить їм стати в коло, яке називають циркулем, і так вони стоять цілий вівторок, середу й четвер до полудня. Стоять удень і вночі, усі разом, колом. Відпускають дружину Ісаака, бо вона непритомніє вже через кілька годин і мусить лягти. Решта стоїть. Розмовляти їм заборонено. Гаряче. Здається, чутно, як по їхніх обличчях стікають краплини поту.

Людина, що не має клаптика власної землі, не гідна називатися людиною

— Якщо десь є красивіше кладовище, ніж у Сатанові, то я босоніж піду до Львова, — каже Хаїмова Хава.

І хоч жодного приводу для розмов про смерть нема і мірятися кладовищами немудро, все ж цвинтар дійсно гарний: так м’яко спускається до річки. Всім він подобається.

— Точнісінько як цвинтар у Королівці, — додає Песеле, яка живе тут із сім’єю від травня. — Хай тобі буде: ваше кладовище — на другому місці.

— Але наше, заміське сатанівське, більше, — не здається Хаїмова Хава. — Звідти видно пів світу. Внизу на річці стоїть млин, довкола — вода, в якій плавають качки та гуси…

Той млин орендує її батько, і колись він перейде в їхню власність, згідно з законом хазаки — спадкового права оренди. Саме містечко розташувалося на пагорбі, і в очі одразу впадають дві речі: невеличкий панський замок, уже добряче понищений, що стоїть біля самого шляху, аби пан міг контролювати, хто їде і що везе; і синагога на горі, велика, наче фортеця, в турецькому стилі. І хоча вони вже багато років нічого спільного з тією синагогою не мають, Хава не брехатиме: вона особлива. Якщо підніматися стрімкою покрученою стежкою від шляху до містечка, обов’язково пройдеш повз синагогу. В містечку є невеличкий ринок, де щотижня в понеділок відбувається ярмарок. Довкола ринку, як і всюди, розставляють поперемінно християнські та єврейські ятки, а влітку — ще й вірменські та турецькі.

— Якщо земля, то лише на єпископських землях. Лише Церква! Хто задурно євреям землю давав би? — каже хтось.

— Або королівська… — додає інший голос. — Найкрасивіше — там, де Збруч впадає в Дністер.

— Хто євреям давав би землю біля річки? — сумнівається третій.

— Небагато… Ліс, а до лісу шматок. І річечку якусь маленьку, як-от Стрипа. Щоб стави рибні загатити і коропів розводити, — мріє Хава.

— Але хто дасть євреям таке багатство? — знов чути голос, сповнений сумнівів.

— Але ж ми вже не євреї. Чи все-таки євреї?

— Ми завжди будемо євреями, лише такими, що самі із собою.

Добре було б отак жити, самим із собою, нікому нічого не пояснювати, нікому не підкорятися, козаків не боятися, Церкви триматися, землю обробляти, торгувати, дітей народжувати, мати свій сад і крамницю, хоч би маленьку. За хатою розбити грядки, овочі вирощувати.

— А в Гусятині синагогу ти бачила? — питає раптом Хаву старий і глухий Левінський. — Не бачила? Ай-яй-яй! Тоді ти нічого не знаєш. Та — найбільша і найгарніша.

За вікном галасують діти. Вдають, що б’ють одне одного палицями і стріляють з гармат, за які їм правлять старі стебла дягелю. Разом з єврейськими дітьми бавляться християнські, які з цікавості приходять сюди з сусіднього села. Вони вже розподілили ролі, не зважаючи на походження. Одні — татари, інші — москалі. У бою палицями зникають усі відмінності.

Про конюха й науку польської мови

Польське слово «masztalerz»[130] дуже смішить Якова.

Вони вчаться польської мови пополудні, всі разом, жінки й чоловіки. Вчить їх Хаїм Варшавський і ще один Хаїм, молодий, із Шорів. Починають вони зі звичайних слів: стіл, ніж, ложка, тарілка, кухоль. Кажуть: «дай мені ніж», «візьми кухоль», «дай тарілку», «маєш тарілку, masz talerz».

Але ж «masztalerz» — це конюх! Яків добре знає це слово, і тепер його веселить це співзвуччя. За вечерею він подає Нахманові тарілку й каже:

— Masz talerz.

Всі, хто знає, у чому річ, вибухають сміхом. Нахман — ні.

Яків отримав від Шорів ту польську книжку і тепер вчиться за нею читати. Йому допомагала Віттель, але вона й сама не дуже вміє читати польською, тому найняли вчителя. Це молодий гувернер із місцевого маєтку. Приходить через день. Читають про тварин. Перший фрагмент, який Яків читає самостійно, описує тварин у Ноєвому ковчезі:

Тварин ех putri materia, або з гнилі народжених, як-от глисти чи блохи, не було, бо ті завжди можуть genus suum reparare[131], навіть коли загинуть. Де тільки щось зіпсується, зігниє, там хробаччя заводиться. Ніремберґіус, автор, у «Натуральній історії»[132] каже, що тих тварин Господь БОГ не сотворив, мати ж їхня — corruptia, сиріч гниль.

Важко зрозуміти бодай щось, коли читаєш польською. Дивна мова.

Про нові імена

Так само, як спершу обрав сімох жінок, згодом Яків обирає дванадцятьох чоловіків у свою найближчу свиту. Каже їм прибрати собі імена апостолів, як було в Євангелії. Її тут, в Іваному, читають щовечора.

Першим Яків обирає Нахмана і ставить праворуч від себе; відтепер Нахман буде Петром. З іншого боку ставить старого Моше — той буде другим Петром. До них приєднуються Осман із Чернівців і його син; вони зватимуться Яків Старший і Яків Молодший. Далі в спеціальному місці, немовби посередині, Яків ставить Шломо Шора, який вже раніше прибрав собі ім’я Францішек, тобто Франциск, і прізвище Воловський. За ним стоїть Криса, який назвався Бартоломеєм. З другого боку стає Еліша Шор, названий відтепер Лукою, тобто Лукашем Воловським, а по обидва боки від нього — Єгуда Шор, віднині Іван, себто Ян Воловський, і Хаїм з Варшави — Матей, Матеуш. Насамкінець приступають Гершеле під іменем Другий Іван, Моше з Підгайців, названий Томою, і Хаїм з Буська, який відтепер буде Павлом.

Шломо Шор, тобто Франциск Воловський, найстарший син Еліші, тлумачить усім своє вчення про імена. Хай кожен думає про нове, християнське. Перераховує їм на пальцях дванадцятьох апостолів, але сам хоче зватися Франциском. Хто такий цей Франциск? — питають його.

— Мені це ім’я найбільше сподобалося, — каже він. — І ви оберіть собі імена старанно й без поспіху. До своїх нових імен надто не звикайте. Ані до країни, ані до мови, хоч нею слід говорити. Імена наші виникають ще перед нашим народженням, звук, що їх творить, відповідає певному акордові всесвіту. Ці імена — правдиві. А ті, що їх носимо на вулиці, на базарі, їдучи бричкою по болоті, або ті, що ними кличуть нас інші, — тимчасові. Це імена ужиткові, як робочий одяг, що його, попрацювавши, знімаєш. Ціна їхня невелика. Одного разу — так, іншого — сяк.

Але Віттель це все одно турбує. Якось вона питає Якова:

— Треба ж подумки називати себе якимось іменем? Говорити про себе: я — Віттель, я — Яків, правда ж? Тож як себе називати?

Яків відповідає, що завжди називав себе «Яків». Але не   я к и й с ь   там Яків, а саме   т о й   Яків, єдиний.

— Той, що вві сні побачив драбину? — здогадується Віттель.

Але Яків заперечує:

— Ні, ні. Той, що одягнув на себе шкуру тварини й підставився під руку батька, щоб він сприйняв його за свого коханого Ісава.

Єнта це все бачить згори, дивиться, як імена відділяються від людей, що їх носять. Поки що ніхто через це не переймається, всі називають одне одного по-старому: Хаїм, Спринеле, Лея. Але ці імена вже втратили блиск, стали матовими, наче напівскинута шкіра вужа, з якої відходить життя. Так відбувається з іменем Песеле: воно сповзає з неї, наче надто велика сорочка, а під ним уже дозріває нове ім’я Гелена. Поки що воно тоненьке, як нова, ще майже прозора шкірка на місці опіку.

«Вайґеле» починає звучати якось неоковирно і ніяк не пасує до цієї делікатної, худорлявої, але сильної дівчини із завжди гарячою й сухою шкірою, яка зараз несе коромисло з відрами. Відра повні води. Вайґеле, Вайґеле… Якось перестало їй це личити. Так само й ім’я Нахман стало якимось завеликим для її чоловіка. Нагадує старий халат.

Він сам просить називати його Петром і додає до цього прізвисько Якубовський, себто той, що з Яковом. Петро Якубовський.

Ці імена, загублені в траві край Іваного, можливо, спричинили б тривогу, як і будь-які речі тимчасові, минущі, крихкі, але Єнта бачить забагато всього, що повторюється. Вона й сама повторюється. Повторюється печера. Повторюється велика ріка і її перехід убрід. Повторюється сніг, сліди саней, що позначають відкритий нескінченний простір тривожним подвійним знаком. Повторюється пляма на снігу, жовтувата, неприємна. Повторюється гусяче пір’я в траві, яке іноді чіпляється за одяг людей і мандрує з ними.

Про Пінкаса, який спускається в пекло в пошуках доньки

Пінкас, секретар, що присутній на зібраннях ради, уважно слухає дискусії і не пропускає жодного слова. Дуже рідко наважується взяти слово: боїться, що його голос почне тремтіти й він не зможе стримати плачу. Не допомогли ані палкі молитви, ані курка, за допомогою якої його дружина намагалася зняти пристріт. Курку віддали вбогим разом з усім пилом і брудом, яким була вкрита Пінкасова душа.

Для Пінкаса завжди було очевидно, що відречення від своєї віри і прийняття іншої є найгіршим, що може статися з правдивим євреєм. Із будь-яким євреєм. Навіть згадувати   п р о   т а к е — страшний гріх. Що вже й казати про те, щоб таке вчинити? Пінкас навіть уявити собі не може. Це те саме, що померти. Навіть гірше, ніж померти. Це — як утопитися й продовжувати жити лише заради того, аби щохвилини переживати ганьбу.

Нічого дивного, що Пінкас, переписуючи документи і натрапляючи на слово «шмад», тобто «хрещення», наче перечіпляється, його рука не хоче цього писати, не хоче виводити ці шин, мем і далет, наче то не невинні літери, а якесь закляття. Пригадується йому історія одного відступника, Неємії Гайона, про якого чув замолоду. Він теж ширив сабатіанське знання і, проклятий своїми, блукав по цілій Європі. Всі його гнали, перед ним лише хряскали двері. Кажуть, коли він приїхав до Відня, хворий і втомлений, місцеві євреї теж зачинили перед його носом двері, ніхто й кухля води не хотів йому подати. Сів тоді Гайон на якомусь подвір’ї і заплакав. Йому навіть соромно було зізнатися, що він єврей, а коли перехожі питали його, що він за один, то відповідав, що турок. Жоден сабатіанець у цілій Європі не міг знайти прихистку в порядного єврея. Ні їжі, ні доброго слова, нічого. Але тоді цих відступників було мало, тепер він у кожному місті знайшов би своїх.

Нещодавно Пінкас чув, як на зібранні ради рабини говорили про книгу, яку відступники вважають святою. Ні, не «говорили», радше буркали, цідили крізь зуби. Пінкас, який вів протокол, лише нашорошував вуха, бо щоразу, коли заходила мова про цю диявольську книгу, йому веліли не записувати. Рабин Рапапорт, той святий чоловік, сказав лише, що досить прочитати два-три абзаци, щоб волосся на всьому тілі стало дибки, — такі блюзнірства там написані. Той текст усе ставить з ніг на голову. Ніколи ще не було чогось схожого. Кожне слово того огидного тексту треба старанно викреслити.

Пінкас дрібними кроками скрадається вздовж обдертої стіни кам’яниці до місця, де можна винайняти підводу. Білена стіна залишає на його рукаві світлий слід. Хтось нещодавно сказав йому, що бачив Ґітлю на ринку. Що була вбрана як служниця і тримала кошик. Хоча, можливо, то була не Ґітля, а хтось дуже на неї схожий. Пінкас, закінчивши роботу в ребе Рапапорта, йде не додому, а блукає трохи вулицями Львова, заглядає в обличчя жінкам, деякі аж починають сахатися від нього, як від підстаркуватого ловеласа.

Зустрічає дорогою знайомих, старих купців, які про щось тривожно й голосно дискутують. Він підходить до них і чує те, про що ще відучора гуде ціле місто. Двоє євреїв із Кам’янця-Подільського переодяглися селянами і, озброївшись піками, намагалися викрасти доньку одного з них, яка вийшла заміж за Лейбу Абрамовича і вже готувалася до хрещення разом із дитиною. Побили їх обох — і чоловіка, і жінку. Навіть убити їх було б меншим гріхом, ніж дозволити їм охреститися.

Тому Пінкас дивується, коли дискусія рабинів повертає в інший бік. При цьому вони покликаються на якийсь лист, у якому мовиться, що слід відмежуватися від цих розкольників, позбутися їх, як кінцівки, враженої гангреною, назавжди вигнати їх зі святої спільноти, засудити і зробити так, аби про них усі забули. Хай імена їхні будуть забуті. Він знає цей лист напам’ять, бо сотні разів його переписував:

Авраам га-Коен із Замостя Якову Емдену з Альтони

Свята громада Любліна заплатила чимало за ліки для світу, охопленого заразою. Наші мудреці, що зібралися в Константинові, аби порадитися щодо цієї справи, вирішили, що немає іншої ради, ніж підступом змусити цих втрачених для Бога охреститися. Написано-бо: «Люди житимуть окремо». Хай же та зараза назавжди відтята буде від дітей Ізраїля. І, Богові дякувати, деякі з них уже охрестилися, зокрема проклятий Еліша Шор, хай ім’я його буде забуте. А за тими, які ще не охрестилися й досі носять єврейський одяг, а також приходять до домів молитви, ми пильно стежитимемо. І тільки-но з’ясуємо їхні таємні наміри, одразу повідомимо про них християнську владу. Тому ми вже вислали до Львова нашого посланця, який має прибути туди раніше за тих злочинців, зустрітися з папським нунцієм і про все йому доповісти. Сподіваємося, небавом випаде нагода ув’язнити цих відступників, зрадників, псів, які ображають Боже ім’я, та накласти на них прокляття, як було вже зроблено кілька років тому з таким собі Моше з Підгайців та їхнім проклятим проводирем, Яковом Франком.

Пінкас переконаний, що слушною є давня традиція, яка наказує щодо всього, що пов’язане з Шабтаєм Цві, зберігати мовчанку. Не говорити ні хорошого, ні поганого, не проклинати й не благословляти. Бо те, про що не говорять, перестає існувати. Він міркує над цією мудрістю, сидячи на труському возі, накритому бархановим покривалом. Ось якою могутньою є сила слова: там, де його нема, зникає світ. Поруч із ним сидять якісь селянки у святковому вбранні — мабуть, їдуть на весілля — і пара літніх євреїв. Несміливо заговорюють до нього, але Пінкас не надто охочий до балачки.

Навіщо говорити? Якщо хочеш когось звести зі світу, то чинити це варто не мечем чи вогнем. Не потрібно насильства. Досить просто про нього мовчати, не називати на ім’я. Так він назавжди втоне в непам’яті. А кожному, хто хоче про нього згадувати, пригрозити херемом.

Пінкас зупиняється у борщівського рабина як посланець ребе Рапапорта. Він привіз цілу торбу книг і листів. Серед них — і лист про відступників. Його зачитують ввечері всім членам громади в тісному приміщенні, де клаптики сажі з кіптявих свічок летять під саму стелю.

Наступного дня Пінкас іде до борщівськоі микви. Це халабуда з проваленим дахом і вікнами, забитими дошками. Всередині вона поділена на дві частини: в одній з них, закіптюженій від диму, кістлявий лазебник закидає в піч букові поліна й підігріває воду в казані; у другій, напівтемній, стоять дві дерев’яні ванни для жінок. Далі видно вкопаний у землю резервуар на сорок відер. На його бортиках — повно недогарків свічок. Нерівний шар стеарину та лою обрамлює басейн слизькою пахучою доріжкою, в якій чорніють обгорілі ґноти. Пінкас сімдесят два рази занурюється в літеплу воду, потім сідає навпочіпки, і вода доходить йому до підборіддя. Розглядає перетикану сивиною хмарку власної бороди, яка плаває на поверхні води. Лише б її знайти, — думає він і безугавно повторює подумки ці слова: лише б її знайти, знайти, знайти її цілою та неушкодженою, я пробачу їй, лише б її знайти, ту дитину з вразливою душею, лише б її знайти.

Це триває довго, ця уривчаста тривожна молитва. Таємна молитва. Бо ніхто не знає про наміри Пінкаса. Він розуміє, що вже пізно. Починає тремтіти; кістлявий лазебник кудись зник, вогонь під казаном зовсім згас. Пінкас лишився у микві сам. Витирається шорстким полотняним рушником, аж болить шкіра. Наступного дня, вірячи в Божу поміч, він вдає, ніби вертається до Львова, а насправді винаймає злиденного візника з возом і рушає в бік Іваного.

Що ближче до Іваного, то активніший рух. Він бачить підводи, завантажені різним добром. Бачить цілу хуру з мішками борошна, прикритими рядном, великий кошик горіхів, біля якого розмовляють двоє чоловіків. Бачить родину з кількома дітьми, яка мандрує звідкись із Кам’янця на возі, завантаженому добром. Це вони, — гадає собі Пінкас. Він відчуває до них відразу. Вони здаються йому якимись брудними — ті їхні капоти, їхні панчохи (деякі з них одягаються по-хасидському, інші ж — по-селянському, в сукмани). Великими, либонь, є його гріхи, якщо донька серед них.

— Ти хто такий? — непривітно питає його здоровань у дерев’яній брамі, прибраній ялиновим гіллям. Голочки осипалися, і голе гілля виглядає як колючий дріт.

— Єврей, як і ти, — спокійно каже Пінкас.

— Звідки?

— Зі Львова.

— Чого від нас хочеш?

— Шукаю свою доньку. Ґітлю… Вона висока… — Пінкас не знає, як її описати.

— Ти наш? Правовірний?

Пінкас не знає, як відповісти, бореться з собою, врешті каже:

— Ні.

Здоровань, здається, відчуває повагу до цього літнього добре одягненого чоловіка. Каже йому зачекати і через певний час приводить якусь жінку. У неї світлий фартух і ключі на поясі. На голові — чепець, як у християнок; обличчя уважне й зосереджене.

— Ґітля, — каже Пінкас, і в його голос мимоволі закрадаються благальні нотки. — Пішла торік, коли… — Пінкас не знає, як його назвати, — він їздив по селах. Її бачили в Буську. Висока, молода.

— Я тебе звідкись знаю, — каже жінка.

— Я — Пінкас Абрамович зі Львова, її батько.

— Так, уже знаю, хто ти. Немає тут твоєї Ґітлі. Я вже рік її не бачила.

Хаві хочеться додати щось неприємне. Плюнути йому під ноги. Сказати щось на кшталт: «Може, турки її грають?» Але бачить, що з цього чоловіка немовби виходить усе повітря, його груди западають, він увесь маліє. Хаві він нагадує батька. Вона просить почекати, потім приносить йому трохи їжі, але старого вже немає біля брами.

Антоній Молівда-Коссаковський пише лист до Катажини Коссаковської

Молівда в Ловичі сідає за стіл і вмочає перо в каламар. Відразу робить велику ляпку. Для нього ляпка — це завжди якесь застереження. Засипає її піском, а потім обережно здряпує кінчиком ножа. Це забирає трохи часу. Нарешті починає писати:

Ясновельможна пані добродійко,

Велика нагорода чекає Тебе в небі за Твої старання у справі антиталмудистів, які вже у великій многості мандрують до Львова і, наче якісь цигани на передмісті, розбивають намети просто на землі — так горнуться до нової віри. Але Ти, вельмиповажна добродійко, як людина кмітлива й мудра, добре знаєш, що стоїть за цим не лише раптова любов до хреста, але й інші мотиви — можливо, не такі благородні, але цілком людські й зрозумілі.

Маю сказати, що вони написали ще одне прошення, і добре, що воно якимось дивом пройшло через мої руки. Коли глянув я на імена тих, що під ним підписалися, побачив там Саломона бен Еліяху Шора з Рогатина та Єгуду бен Нуссена, тобто Крису з Надвірної. Ось хто цю петицію зліпив.

Кров мені вдарила в голову, коли я це читав. Послухай лише, чого вони вимагають.

Насамперед скаржаться, що туляться в тісних селах Кам’янецького єпископа, що живуть з милостині та завдяки допомозі братів з Угорщини, що не мають ні харчу, ні роботи. Далі я зацитую: «Вимагаємо права найперше оселитися в Буську та Глинній, позаяк поселення ці правовірними здебільшого лишаються, там достойних способів заробітку шукатимемо: чи торгівлю, чи працю рук, аби лише без образи Бога. Не гадаємо-бо, щоб хтось із наших осів у шинку, аби з пияцтва й зіпсуття крові християнської поживи собі шукати, як талмудисти звикли».

І далі висувають умови: що після хрещення далі в спільноті жити хочуть, що пейсів не зголять і святкуватимуть не лише неділю, а й шабат, й імена свої єврейські поруч із новими католицькими залишать. Що свинини не їстимуть, одружуватимуться лише поміж собою і книги святі, зокрема Зогар, не віддадуть.

Як же я мав цей лист показати примасові? Вони ще й до того видрукували його у друкарні й на багато мов переклали. Тож я загалом переказав зміст листа, самого тексту йому не читаючи, на що примас сказав тоном остаточним і беззаперечним: «Що їх слухати? Диспут — гаразд, хай буде. Але відразу після диспуту — хрещення. Без жодних умов. Згодом побачимо, як вони житимуть, якими будуть християнами. Хай більше не зволікають».

Добре було б, якби Ти, превелебна пані, оскільки живеш неподалік від Іваного, якнайстрогіше застерегла Якова, що змарнує він шанс, даний йому та його людям, дозволяючи собі отакі зухвалі випади.

Ще попередити Тебе мушу: ходять чутки, що єпископ Солтик, загрузнувши в жахливих боргах, опинився в прикрому становищі й тому легко підпадає під різні впливи. Не цурається подарунків, що в цій країні поширене вельми. На подарунках тримається Річ Посполита: всі усім їх підносять, сподіваючись на протекцію, допомогу різну тощо. Ти й сама про це добре знаєш. Порожнє колосся пнеться найвище. Отак і ті, що гордо випинаються понад усіма, найменше мають розуму, заслуг і досвіду. Тож знай, що наміри єпископа з різних стрічок плетені: одні гарні й чисті, інші в болото втоптані. Повідомляли мені, що він у Варшаві з нашим королівським касиром зустрічався…

Катажина Коссаковська відписує Антонієві Молівді-Коссаковському

…Ти єпископа нашого Каєтана не обмовляй, він серцем відданий нашій справі. Знаю, що багато справ тримає він хитро, наче сорок за хвости, але симпатії особливої відчувати до нього не мушу. Небезпечна то річ — показати зверхність свою над тими, хто думку свою вважає непомильною. Тож берімо від нього найкраще.

Маємо зате ще одного ентузіаста: вдалося мені переконати у слушності нашої справи пана Яблоновського, чоловіка моєї дорогої подруги. А позаяк він усе робить вельми методично, відразу почав вигадувати велику соціальну ідею: створити у своїх маєтностях маленьку єврейську державку, якої він буде патроном. І так він цією ідеєю запалився, що їздить тепер маєтками і всіх агітує. Мені ця вигадка була б до вподоби, якби не те, що пан Яблоновський — примхливий і ненадійний, а така річ вимагає чималих зусиль. Князь начитався про Парагвай, країну в Америці, яка з таких самих злидарів і дикунів постала. Так він цим захоплюється, що віднедавна ні про що інше не говорить. А коли я запитала, з чого ж там пани живуть, він відповів, що жодних панів там нема, всі рівні перед Богом і людьми. Отже, не для мене воно!

Пан Яблоновський відомий своєю пихою. Ходить, як король, носа задирає так, що частенько спотикається. Добре, що йому пощастило мати мудру дружину: вона ставиться до нього як до великої дитини і химерні його вигадки ігнорує. Я на власні очі бачила в нього великий образ, на якому Матір Божа намальована, а перед нею — сам Яблоновський, що знімає капелюха й каже: «Couvrez-vous mon cousin»[133].

Приєднався до нас і Єжи Марцін Любомирський, який погодився прийняти на своїх землях сто п’ятдесят неофітів і, кажуть, частує їх там щедро, бо він знаний своєю гостинністю (а дехто каже: марнотратством). Він теж став одним зі стовпів нашої справи, як і єпископ Залуський…

Про хрест і танець у безодні

Пополудні того самого березневого дня привозять із Кам’янця хрест — подарунок від єпископа, — а також лист із запрошенням.

Яків спершу радиться з ребе Моше, а відтак, вельми зворушений, каже всім після смеркання зібратися у світлиці. Сам приходить останнім, святково вбраний у турецькі шати, з турецькою шапкою на голові, яка робить його ще вищим. Жінки стають у ряд, а він із хрестом — посередині.

— Світ позначений печаттю хреста, — каже Яків.

Спершу прикладає його до голови і довго мовчить, далі починає крокувати кімнатою, туди-сюди, жінки за ним, чоловіки стають один за одним, кладучи руки на плечі попереднього, і рушають за Яковом та жінками, співаючи. Потім Яків наче впадає в несамовитість, починає кидати хрест у різні боки, тримаючи його за стрічку, так що інші мусять від нього ухилятися й ловлять його несамохіть, бо не знають, лагідний той хрест чи небезпечний. І отак упіймавши, тримають його якусь мить, перш ніж віддати Якову, — це нагадує якусь гру. Врешті-решт ребе Моше, який ступає відразу за Яковом, зганяє їх в одну купу, каже обійняти одне одного, і Яків гучним голосом починає читати відому молитву: «Forsa damus para verti, seihut grandi asser verti». Всі за ним повторюють, навіть ті, що вважають ці слова закляттям, яке вбереже їх від усякого зла. І танцюють, обхопивши руками одне одного, доки рух повітря не гасить усі лампи. Лишається одна, що висить високо, і в її світлі видно лише маківки їхніх голів, тому здається, ніби вони танцюють в якійсь темній безодні.

20

Кого бачить Єнта з-під склепіння львівської катедри 17 липня 1759 року

Квиток коштував недорого, якийсь шостак[134], тож витріщак до львівської катедри набилося чимало. Але хоч вона й величезна, всі охочі однаково не вмістилися б. Бо туди радо зійшлася б уся та голота з Галицького передмістя, всі ті сабсацвіанці та єврейська біднота, а ще місцеві львів’яни, дрібні купці, перекупки, молодь. У багатьох із них, утім, не знайшлося б і того шостака, а коли вже так, то вони краще б витратили його на булку.

За ладом довкола катедри стежить охорона з львівського гарнізону. Завдяки мудрому розпорядженню отця генерального адміністратора щодо квитків усередині ще досить місця для львівських міщан і тих, хто спеціально прибув до міста. Є тут і рогатинський староста Лабенцький з дружиною Пелагією, поруч з ними сидять отець декан Бенедикт Хмельовський і кам’янецький каштелян Коссаковський з дружиною Катажиною. І ще багато місцевих вельмож.

Є чимало євреїв — дещо незвично бачити їх у костелі, — а ще найрозмаїтіша молодь, яка прийшла через молодечу допитливість.

Попереду всіх, у перших рядах, сидять богослови з різних орденів, а також священники й церковна верхівка. Далі — звичайний клір. Поруч з лавами, що стоять півколом з правого боку, стоять контрталмудисти, невелика група, близько десяти осіб. Більше їх з Іваного приїхати не змогло, бо, як вони самі пояснили, забракло возів. Єгуда Криса та Саломон Шор стоять на чолі гурту. Розумне обличчя Криси, прорізане посередині шрамом, притягує до себе погляди. Шломо, високий, худий, у багатому плащі, викликає повагу. Навпроти них — талмудисти, схожі один на одного як дві краплі води: бородаті, чорні, в широких халатах, а ще, як помітив Ашер Рубін, що стояв поблизу виходу, на ціле покоління старші за своїх опонентів. Ці обрали з-поміж себе трьох головних дискутантів: Нутку, рабина з Богородчан, львівського рабина Рапапорта та Давида, рабина зі Станіславова. Ашер стає навшпиньки й шукає поглядом отого Якова Франка. Він хотів би нарешті його побачити, але серед присутніх нема нікого, хто був би на нього схожий.

Посередині на підвищенні сидить сам львівський адміністратор, отець Мікульський, нервовий, спітнілий, у красивій фіолетовій сутані, а також королівські достойники: ординат Замойський, маркграф Вєльопольський, а ще Лянцкоронський та Остророг — усі в парадних бганих кунтушах, підперезаних турецькими поясами; розпорені рукави відкинуті на плечі, і з-під них визирають кольорові шовкові жупани.

Єнта дивиться на них усіх з-під склепіння, бачить море голів, голівок, капелюхів, шапок, тюрбанів, це нагадує їй колонії різних грибів: схожих один на одного опеньків, лисичок із вигадливими капелюхами і міцно врослих у землю самотніх боровиків. Потім Єнта робить стрімкий пірует, і її зір спускається вниз, до розіп’ятого на хресті напівоголеного Христа: Єнта тепер дивиться крізь очі на цьому дерев’яному обличчі.

Бачить чоловіків, які намагаються виглядати спокійними і статечними, хоч видно, що нервують. Можливо, цей, що посередині, найбарвистіший, згадує про якусь жінку, яка залишилася в ліжку, точніше, про одне-єдине місце в її тілі, пахуче й вологе. Ці двоє обабіч нього теж думками далеко звідси. Один все думає про своїх бджіл: рій втік з його вулика й сів на липу — чи вдасться його загнати назад? Другий подумки щось підраховує, стовпчики цифр щоразу плутаються, і він повертається на початок. В усіх на голові сарматські шапки, запнуті брошками з гербом і прикрашені павичевим пір’ям. Їхній одяг строкатий, барвистий, мабуть, тому всі троє морщать чола, грізно суплять брови — хочуть суворістю облич компенсувати грайливі кольори шат. Вони тут — найдостойніші.

Дискутанти — ті, що ліворуч, — рижики. Їхні шапки нагадують ці гриби. Рижики найрадше чкурнули б звідси. Їх пригнали сюди під страхом в’язниці чи штрафу. Вони тут заздалегідь у програші, їхніх аргументів ніхто не зрозуміє і не вислухає до кінця. Ті, що праворуч, — опеньки. Вони тримаються разом, їхній одяг бідний, сіро-бурий. Вони стоять скупчившись, весь час хтось із них виходить, потім проштовхується назад, несучи якісь папери; вони випромінюють затятість і злість, але сподіваються тріумфу. Єнті вони не подобаються, хоч вона впізнає серед них своїх родичів — що, втім, не має жодного значення. Бо якби Єнта зважала на таке, то виявилося б, що і з одного, і з другого боку, і там, у місті, за стінами катедри, і в маленьких селах, якими обросло місто, — всюди є якісь її родичі.

Після привітань і зачитування довгого списку титулів починає свою промову господар цього диспуту — ксьондз Мікульський. Говорить він дещо нервово, але йому допомагає цитата з Євангелія, яка слугує йому якорем у морі слів; отак тримаючись за Святе Письмо, він починає говорити рівно, не затинаючись, ба навіть красномовно. Представляє контрталмудистів як заблуканих овечок, що після довгої відсутності повернулися до свого пастиря, що схилився над ними.

Потім на середину виходить Антоній Молівда-Коссаковський, шляхтич і речник контрталмудистів, як його представляє секретар. Цей — звичайної статури, з ледь випуклим черевцем, напівлисий чоловік із водянистими очима; його вигляд навряд чи справляє найкраще враження, але коли він починає говорити, стає так тихо, що чути, як дзижчить муха. Голос у нього гучний і дзвінкий, теплого тембру, й інтонує він так, що одразу бере всіх за душу. Говорить гарно, хоч і дещо заплутано. Зате пристрасно, а люди більше вірять інтонаціям, ніж словам. Відразу звертається до всіх євреїв, яких закликає навернутися. Після кожного речення робить паузу, щоб воно відбилося відлунням від склепінь, і справді, кожне з них зависає у велетенському просторі костелу, як тополиний пух.

— Не помста, гнів і жадання відплатити злом за зло привели нас сюди, щоб стати з вами лицем до лиця, і не з тих самих причин Бога та його мудрих слуг благали ми, аби вас сюди скликали. Не задля того прибули ми сюди, аби справедливого суду Божого домагатися, а заради того, аби пом’якшив Господь затверділі серця ваші й аби відкрилися їм Божі закони…

Такою є вся його промова — пишномовною та пафосною. Натовп зворушений. Єнта бачить, як слухачі час від часу прикладають до очей хустинки, і розуміє цю емоцію. Бо й справді, ці контрталмудисти біля стіни здаються якимись вбогими й беззахисними супроти рабинів, вбраних у довгі шуби й хутряні шапки, хоч надворі літо. Здаються дітьми, що їх вигнали з власного дому, заблуканими вівцями, бездомними волоцюгами, змученими й худими, що стукають у двері. Ніби й євреї, але переслідувані своїми ж братами, прокляті, нічиї. І в цій юдолі печалі їхні темні душі, наче паростки, що проросли в підземеллі, несамохіть шукають світла, пнуться до нього — бідненькі. Як же їх не прийняти в лоно християнства — католицьке, широке, гостинне?

Вони здаються статечними й розважливими: Єрухім з Озерян, Єгуда з Надвірної, знаний як Криса, Моше Давидович із Підгайців. Вони говоритимуть. За ними сидять Гірш із Лянцкоруня, зять Еліші Шора, чоловік Хаї, яка стоїть під стіною, нарешті сам Еліша Шор із Рогатина з синами, серед яких найбільше впадає в очі Шломо зі своїм кучерявим чубом і яскравим плащем. Вбраний по-турецькому Нуссен Аронович зі Львова та Шиля з Лянцкоруня є чимось на кшталт секретаріату. Перед ними лежать стоси паперів і різне письмове приладдя та стоїть каламар. У самому кінці за окремим столиком сидять Нахман з Буська та Молівда — перекладачі. Нахман одягнений на турецький манір, але стримано й скромно. Він худий, невисокий, нервово потирає руки. Молівда пітніє в елегантному темному вбранні.

За ними вирує натовп — кольоровий, спітнілий. То все дружини, сестри, матері й брати, принишклі в тисняві.

З правого боку, на лавах для талмудистів, не так людно. Сидять там кільканадцятеро заможно вбраних достойних літніх рабинів, майже однакових на вигляд. Розрізнити їх можна хіба що за довжиною та пишнотою борід. Але око Єнти впізнає рабина Рапапорта зі Львова, Менделя, сатанівського рабина, Лейбу, рабина з Меджибожа, і Берка, язловецького рабина. Йос Кременецький, рабин із Могилева, сидить на краю лави і похитується із заплющеними очима, неприсутній духом.

Пункт за пунктом починають зачитувати маніфест, видрукуваний спеціально з цієї нагоди. Коли ж починається дискусія щодо першого пункту, посполита публіка розуміє, що не отримає сподіваного. Йдеться про якісь заплутані речі, а слухати рабинів непросто, бо говорять вони через перекладача — це довго, та й перекладач кепський. Лише Рапапорт наважується говорити польською, але звучить це якось несерйозно, у нього смішний єврейський акцент, він наче продає яйця. Це не додає йому авторитету. Присутні починають шарудіти, тихо гомоніти, і не лише звичайна публіка, що стоїть у катедрі, але й панство, що сидить на лавах: перешіптуються, блукають знудженим поглядом по склепінні, звідки на них дивиться Єнта.

Після кількох годин ксьондз Мікульський вирішує перенести решту диспуту на наступний день, аби врешті вирішити, чи прийшов уже Месія, як вірять християни, чи лише має прийти, як твердять євреї.

Про родинне щастя Ашера

Коли Ашер повертається додому, надворі вже темно.

— І що? Був? Показав себе людям? — питає його Ґітля у дверях навмисне байдуже, ніби йдеться про сажотруса, який мав прийти почистити піч. Ашер знає, що цей чоловік досі якимось чином живе в його домі, хоч Ґітля про нього майже не згадує. І річ не лише в дитині, Самуелеві. Яків Франк — неначе кімнатна рослина, що живе на підвіконні в кухні, і Ґітля щодня її поливає. Ашерові здається, що саме так роблять ті, кого покинули. Одного дня ця рослина всохне.

Він зазирає до кімнати, де на вишмульганому килимі грається Самуель. Ґітля вагітна і тому така дратівлива. Не хотіла цієї дитини, але від вагітності вберегтися було непросто. Вона читала десь, що у Франції роблять такі ковпачки з баранячої кишки, що надягаються на прутень, і тоді все сім’я залишається в тому ковпачку, і жінка не вагітніє. Вона й собі хотіла б мати такі ковпачки й роздавати їх усім жінкам на базарі, аби ті давали їх своїм чоловікам і не вагітніли. Все лихо — від того безладного розмноження. Множимося, як хробаки в гнилому м’ясі, — часто каже вона, ходячи домом з уже явно опуклим животом, що виглядає смішно й сумно водночас. Людей забагато, міста смердючі та брудні, бракує чистої води, — повторює Ґітля. Її красиве обличчя викривлює гримаса огиди. А ці жінки, вічно напухлі, вічно вагітні або з грудними немовлятами… Не бідували б так євреї, якби єврейські жінки так часто не вагітніли. Навіщо людям стільки дітей?

Говорячи, Ґітля жестикулює, її густе чорне волосся до плечей рвучко розвіюється. Вдома вона ходить простоволоса. Ашер дивиться на неї закохано. Думає собі: якби з нею чи Самуелем щось трапилося, він помер би.

— Жіноче тіло, — продовжує Ґітля, — віддає свої найкращі субстанції, щоб утворити в собі майбутню людину, а вона, та людина, потім помирає, і виявляється, що все було дарма. Якось немудро то все придумано. Немає в тому розуму — ні практичного, ні якогось іншого.

Позаяк Ашер Рубін кохає Ґітлю, слухає її уважно й намагається зрозуміти. Поступово починає поділяти її погляди. День, коли вона з’явилася в його житті, він зробив великим особистим святом, яке щороку мовчки святкує.

Сідає на канапі, в ногах у нього Самуель бавиться двома сполученими віссю коліщатами, які зробив йому батько. На вже чималому животі Ґітлі лежить книжка — чи не заважка вона? Ашер підходить, бере книжку й кладе її поруч, але Ґітля негайно перекладає назад.

— Бачив я знайомих із Рогатина, — каже Ашер.

— Мабуть, усі постаріли? — питає Ґітля, дивлячись у відчинене вікно.

— Всі були пригнічені. Це все погано закінчиться. Коли ти почнеш нормально виходити з дому?

— Не знаю, — каже Ґітля. — Коли народжу.

— Весь той диспут — не для людей. Вони жонглюють премудрощами. Зачитують із книг цілі сторінки, потім їх тлумачать. Це триває довго, всім нудно. Ніхто нічого не розуміє.

Ґітля відкладає книжку і випрямляє хребет.

— Мені хочеться горіхів, — каже Ґітля, а потім зненацька бере обличчя Ашера обома руками й дивиться йому в очі. — Ашере… — каже вона і не закінчує.

Сьомий пункт диспуту

Сьогодні понеділок, 10 вересня 1759 року, за єврейським календарем — 18-й день місяця елула 5519 року. Люди сходяться поволі, ще стоять під катедрою. Знову буде спекотно. Селяни продають маленькі солодкі сливи-угорки та волоські горіхи. Можна також купити чвертки кавуна, що лежать на великих листках.

Учасники диспуту входять бічними дверима і займають свої місця. Сьогодні людей більше: контрталмудисти прийшли чималим гуртом, оточивши, наче бджоли матку, свого Франка, який з’явився власною персоною. Прибули й рабини з довколишніх містечок, а також видатні єврейські вчені, та й сам Рапапорт, згорблений, у своєму вічному довгому плащі, в якому йому, мабуть, буде гаряче. Тим часом до катедри впускають глядачів із квитками, місця всередині стає все менше. Спізнюхам доведеться стояти у притворі, де мало що чути.

О другій годині отець адміністратор Мікульський відкриває зібрання і закликає контрталмудистів навести докази сьомої тези. Він нервує, розкладає перед собою папери. Помітно, як тремтять його руки. Ксьондз кидає оком на заготовлений текст і починає промову; спершу говорить важко, затинається, повторюється, але згодом набирає темпу й розмаху:

— Жадання християнської крові серед талмудистів не лише в Польському Королівстві, але й у чужих краях є річчю явною, чимало-бо історій і в інших землях, і тут, у Польщі та Литві, трапилося. Чували ми не раз, що талмудисти невинну кров християнську жорстоко пролили і за сей вчинок безбожний смертю були скарані. Втім, завжди се заперечували, бажаючи перед світом очиститися, і твердили, буцімто звинувачення сі безпідставні.

Голос у нього ламається від хвилювання, він робить ковток води і продовжує:

— Однак ми Бога, що має прийти у славі судити живих і мертвих, беремо за свідка і стверджуємо, що не через гнів чи помсту, а з любові до віри святої та правди вчинки сих талмудистів нині маємо намір розважити й світові про них розповісти.

Натовпом пробігає гамір. Криса повторює те саме гебрайською, і тепер уже обурюється гурт рабинів. Один із них, здається, рабин із Сатанова, встає і починає погрожувати опонентам, але його стримують і заспокоюють.

Тепер говорить Криса, а Молівда читає те саме з аркуша, перекладає і тлумачить. Хоч текст усе одно лишається не надто зрозумілим:

— Книга Талмуду, звана Орах Гаїм Меґіне Ерец, себто «Стежка живих, оборона землі», автором якої є рабин Давид, каже: «Міцве лахзеур ахер яїн удим зейхер лейдам», що означає: «Звели, (ребе), аби було вино червоне, нагадування про кров». Далі той самий автор додає: «Од реймез леудим зейхер лейдам шеохою паре шойхет бенай Ісруель», себто: «Ще моргаю тобі, чому нагадування про кров: бо фараон різав дітей ізраелітів». А ще далі є речення: «Вайгуїдне німнеу мілаїках яїн удим міпней елілойс шейкурим», тобто: «Тепер покинули ми вживати червоне вино, бо ж фальшивими є напасті».

Знову встає рабин із Сатанова й каже щось гучним голосом, але ніхто його не перекладає, тож люди й не слухають. Його зацитькує ксьондз Мікульський:

— Буде ще час для оборони. Зараз належить вислухати аргументи іншої сторони.

Тепер Криса, якого перекладає Молівда, заплутано доводить, що Талмуд домагається крові християн, адже слова «яїн удим» рабини перекладають як «червоне вино», тоді як у Талмуді цими літерами (алеф, далет, вов, мем) записується як слово «удим», тобто «червоний», так і слово «едим» — «християнин». Ці два слова відрізняються тільки крапками під першою літерою алеф, які називають сиґел і кумец. Через те це слово іноді читають як «удим», іноді — як «едим».

— Але треба знати, — продовжує Криса, а Молівда прекрасно перекладає, — що книга Орах Гаїм Меґіне Ерец, яка закликає рабинів дбати про червоне вино на Пасху, містить ці два слова без жодних крапок, що створює двозначність. Цим користуються рабини, щоб тлумачити їх людям як «яїн удим», тобто «червоне вино», а собі розуміти як «яїн едим», себто «християнська кров».

— Це така алегорія вина, — перекладає Молівда. Зрештою, невідомо, чи перекладає, чи додає від себе. Він не відводить очей від паперу, кудись зникли його красномовність і харизма.

— Що ви робите? — гукає хтось із натовпу польською і повторює гебрайською: — Що ви робите?!

Криса далі доводить, що те буцімто «червоне вино» і є «нагадуванням про кров».

— Хай скажуть нам талмудисти, про яку кров це нагадування?! — вигукує Криса і тицяє пальцем у рабинів, що сидять навпроти. — І що це за «м о р г а н н я». Навіщо те моргання? — гримить він, його обличчя червоніє.

У костелі тихо як у домовині. Криса набирає в легені повітря й каже задоволено:

— Вочевидь, ішлося про те, щоб таємницю знали лише рабини, а люд аби думав, що йдеться лише про вино.

Тепер, підштовхуваний товаришами, встає Моше з Підгайців. Його руки тремтять:

— На свята великодні, себто Пасху, придумано талмудичну церемонію, яку мають здійснювати всі. Першого святкового вечора на стіл ставлять келих вина, в яке кожен присутній вмочає мізинець правої руки, після чого струшує краплі на підлогу і згадує десять кар єгипетських: 1) «дам» (кров), 2) «цефардая» (жаби), 3) «кінім» (воші), 4) «уроїв» (мухи), 5) «дийвер» (повітря), 6) «шехін» (короста), 7) «бурод» (град), 8) «арби» (сарана), 9) «хойшех» (темрява), 10) «бейхорос» (смерть первістків). Ця церемонія описана в книзі, автор якої, рабин Юда, ці десять кар означує трьома гебрайськими словами: «дейцах», «ейдаш», «беяхав». Ці слова складені з початкових літер назв усіх кар. Простолюдові рабини пояснюють, що ті десять літер — то лише десять кар. Але ми в цих словах виявили таємницю, яку вони, — Моше знову вказує пальцем на рабинів, — приховують. Ми ж побачили, що варто під ці перші літери підставити інші слова, й отримуємо щось зовсім інакше: «Дам церухін кілуні ал дийрех шиюсі беойсой іш хахумим бийрушулаїм», що означає: «Крові потребують усі, як робили це з отим мудрим чоловіком у Єрусалимі».

Настає тиша, всі перезираються. Зрозуміло одне: нічого з цього зрозуміти неможливо. Чутно шепіт, коментарі півголосом, кроки тих, що виходять, бо найнетерплячішим і найбільш розчарованим усе це вже набридло. Надворі, попри спеку, якось свіжіше, ніж у костелі. Незворушний Моше продовжує:

— Ще скажу вам, що в книзі Орах Гаїм у пункті 460-му про випікання маци на першу ніч Пасхи написано: «Аїн люшоїн мацес міцве ваїлое оїсін оїсо ал ідей акім ваїлое ал ідей хейреш шойте вейкутен», що означає: «Не годиться ані місити ту мацу, що на міцву, ані пекти її при чужому, глухому, дурному а чи малому». В інші ж дні можна місити тісто в присутності будь-кого. Хай же нам скажуть талмудисти, чому тієї першої маци не можна місити при чужому, глухому, дурному й малому? Знаємо, яку вони дадуть відповідь! Щоб не скиснуло тісто. А чого ж би воно мало скиснути? Вони скажуть: ті люди могли б його зурочити. Дурниці! Річ у тім, що до маци на Пасху додають християнську кров, і при змішуванні не має бути свідків.

Моше заспокоюється. Останні слова він уже майже кричав. Язловецький рабин хапається за голову й починає розхитуватися. Пінкас спочатку вовтузиться, слухаючи промову Моше, а потім кров ударяє йому в голову, він встає, проштовхується наперед, хоч його хапають за поли й рукави плаща.

— Моше, що ти робиш? Ти ж гидиш у власне гніздо! Моше, ми ж знайомі, вчилися в одній єшиві. Моше, отямся!

Але до Пінкаса вже прямує сторожа з гарнізону з войовничими виразами облич, і той відступає. Моше ж поводиться так, ніби нічого не помічає. Продовжує:

— І ще третій пункт. Давній закон забороняє євреям вживати кров як тварин, так і птахів. Але книга Рамбам, частина друга, розділ шостий, каже: «Дам гоудим айн хаювин улов». Це означає, що всіляка кров нам заказана, хіба що то кров людська. А ще в книзі Масегет Кетубот, частина 60-та, мовиться: «Кров тих, що ходять на двох ногах, є чистою». То хай вони нам скажуть, чия то кров є чистою? Адже не птахів? Таких прикладів сила-силенна: всі вони туманні, але слугують прикриттям для справжніх намірів. Ми відкрили правду. Про решту промовляють убивства невинних дітей.

Коли Моше закінчує, у катедрі зчиняється рейвах. А оскільки день уже хилиться до вечора, Мікульський завершує зібрання і велить рабинам приготувати відповідь за три дні. Усіх присутніх закликає до спокою. З’являється сторожа, але всі розходяться доволі спокійно. Невідомо лише, коли і як із катедри виходять рабини.

Таємний знак пальцем, таємний знак оком

Дня 13 вересня 1759 року, за єврейським календарем — 21-го дня місяця елула 5519 року, перед не меншим натовпом встає львівський рабин Хаїм Коген Рапапорт і промовляє від імені своїх одновірців, називаючи звинувачення актом гніву та помсти і просто злісними нападками. Усі ж аргументи вважає безпідставними і такими, що суперечать законам природи.

Довгожданий дощ нарешті проливається на дах собору важкими краплями.

Рапапорт говорить польською, повільно, старанно, ніби вивчив усе напам’ять. Покликається на Святе Письмо та уявлення про євреїв, описані Гуґо Ґроцієм і християнськими вченими. Низьким спокійним голосом запевняє, що Талмуд не містить нічого супроти християн, завершує ж красномовним звертанням до ласки й заступництва адміністратора ксьондза Мікульського і просить його мудро зважити на те, що закиди контрталмудистів керовані злими намірами.

Тепер його секретар подає йому стос паперів, і рабин Рапапорт починає читати гебрайською. Через кожні кілька речень Бяловольський читає переклад польською. Щодо питання червоного вина: Талмуд наказує євреям пити на Пасху чотири порції червоного вина, а оскільки червоне у Святому Письмі вважається найкращим, його й треба вживати. Якщо ж кращим виявляється біле, можна й білого. Робиться це в пам’ять про кров ізраїльських дітей, яку пролив фараон. Хоч у Святому Письмі про це явно не написано, воно є в традиції. Те вино — також і кров ягняти, зарізаного на Великдень у Єгипті. Якщо двері дому були нею позначені, ангел, що убивав первістків, оминав доми ізраелітів. Слова ж «м о р г а т и» в Талмуді нема взагалі — видно, кепсько контрталмудисти гебрайську вчили. Таким же хибним є і тлумачення слів «едом» та «едим». Адже «едим» означає не християнина, а єгиптянина.

Твердження, ніби три слова — «дейцах», «ейдаш», «бей-ахав», складені з початкових літер десяти кар, — означають те, про що кажуть контрталмудисти, — нісенітниця. Адже ці слова придумали лише для кращого запам’ятовування десяти кар, а не на позначення християнської крові. Це називається «мнемотехніка» — наука запам’ятовування.

Мацу, спечену на Пасху, і справді стережуть, аби та випадково не скисла, бо Святе Письмо забороняє споживати скислий хліб. Книга Орах Гаїм забороняє не пекти її при чужому, глухому, дурному й малому, а щоб замішував і пік її чужий, глухий, дурний чи малий. Тож контрталмудисти знову наплутали, коли стверджували, що то все — через християнську кров. Що ж до закиду, буцімто книга Рамбам «дозволяє вживати людську кров», то все якраз навпаки, і контрталмудистам точно не зашкодив би урок гебрайської.

І знов на катедру опускається темрява, що її розсіюють лише маленькі пломені свічок. Отець Мікульський перериває диспут і відтерміновує слухання, на яких має прозвучати вирок.

Катажина Коссаковська пише до єпископа Каєтана Солтика

…Чуття мої, які мене рідко обманюють, підказують, що Ви, Ексцеленціє, почали втрачати інтерес до нашої справи, позаяк маєте важливіші турботи в новій єпископській столиці. Я, однак, людина вперта і дозволю собі про все Вам нагадати, бо мені воно небайдуже. Змішуються в мені почуття материнські, бо ті наші пуритани схожі на осиротілих дітей, та батьківські, бо годі й уявити, яким благим ділом була б їхня відмова від помилкової віри і навернення в лоно нашої польської Церкви!

Як перед тим наші пуритани, так і рабини подали слово на свій захист до консисторської канцелярії. На присутніх воно не справило такого враження, як саме звинувачення. Було визнано, що оборона їхня — слабка, що немає в ній ані сенсу, ані переконливих контраргументів. Впадало в очі, що рабини боронили Талмуд або цитатами зі Святого Письма, або сліпо заперечували вину. Врешті-решт ішлося про якісь дрібниці, як-от про те, чи якийсь рабин Давид у своєму Талмуді подав таємний знак оком чи пальцем. Або про те, навіщо талмудистам вживати червоне вино. Менше з тим. Цього все одно ніхто не слухав.

Правда одна: всі ми, що там зібралися, таки домоглися справедливості. Вирок був для нас великою радістю. Отець адміністратор Мікульський оголосив усім: щодо шести перших тез, то талмудистів треба вважати переможеними й розгромленими; якщо ж ідеться про тезу сьому, про християнську кров, її, за письмовою порадою нунція Серри, має ще розглянути консисторський суд і ухвалити щодо неї остаточне рішення. На мою думку, це слушно. Справа дражлива, емоції вирують, тож вирок церковної влади, що визнавав слушність звинувачень, висловлених нашими підопічними, а заразом і небезпідставність стародавніх чуток, міг обернутися для євреїв на найгірші наслідки. Хоч публіка була дещо розчарована, всі погодилися з вироком і розійшлися по домах.

Отже, повідомляю Вам, Ексцеленціє, що питання про хрещення вирішене. Визначено й дату для самого Якова Франка, що мене вельми втішило.

Що він може нам запропонувати? Багато! Каже (а я через кузена мого, того Молівду-Коссаковського, знаю), що досить, аби умови в Речі Посполитій стали трохи кращими, і за ним піде кільканадцять тисяч осіб, не лише з Польщі й Литви, а й з Валахії, Молдавії, Угорщини та навіть Туреччини. Ще він мудро застерігає, що весь той люд, наших польських звичаїв не знаючи, має селитися разом, громадами, інакше розпорошиться й загине.

Уклінно благаю Вас, Ексцеленціє, аби Ви у столиці ґрунт для хрещення підготували і своїм авторитетом нас підтримували.

А я тут, на місці, шукатиму підтримки у вельмож і посполитих львів’ян. Ідеться про підтримку грошову чи будь-яку іншу для тієї велетенської юрби євреїв, які сплять на вулицях. Повірте мені, Ваше Преосвященство: нагадує це циганські табори; ще трохи — і місто розвалиться від тих вуличних таборовищ. На жаль, крім браку харчу, існують і інші, набагато менш приємні тілесні потреби, і це потроху перетворюється на проблему. Важко пройти Галицьким передмістям, не затуляючи носа; до того ж стоїть спека, через яку дух стає геть нестерпним. І хоч сабсацвіанці здаються дуже добре організованими, у мене з’явилася думка, чи не варто було б відвести їм якусь землю за містом. З цим, власне, звертаюся до Тебе, а також до Його Преосвященства єпископа Залуського і лист у цій справі висилаю до примаса. Сама вже я міркувала, чи не віддати тимчасово свій маєток у Войславицях родині Франка та його найближчим прибічникам, доки не знайдеться для них якесь постійне місце. Треба лиш там полагодити дах і облаштувати зручності…

Про клопоти ксьондза Хмельовського

Рік комети для ксьондза Хмельовського — то рік проблем. Він гадав, що на старість сховається у своїй плебанії серед мальв і жерухи (вона допомагає йому від болю в суглобах), а тут весь час якась ворохобня, галас. Тепер ще й той втікач, якого недолюблює Рошко. Ксьондз тримає в себе втікача зі страшним обличчям і не видає його владі. Хоч мав би. Це добрий чоловік, м’якої вдачі й такий нещасний, що сам його вигляд крає ксьондзові серце і змушує замислитися про Боже милосердя та ласку. Рошко ж на того втікача завзявся, і ксьондз боїться, щоб він комусь не доніс. Видно, що Рошко відчуває суперництво, тож Хмельовський мусив до нього стати м’якшим і докинути гріш до платні. Але той все одно ходить насупившись. А тепер, коли він поїхав на кілька днів до Львова, побоюється, щоб вони там, чого доброго, не побилися. Але про це він у листі до пані Дружбацької не згадує, хоч вона, може, й порадила б щось мудре. Ті листи його вельми тішать, бо здається йому, що його хтось нарешті слухає, до того ж у справах людських, а не вчених. Буває, що він складає їх подумки цілими днями. Як ось зараз, коли сидить ще сонний на ранковій службі в бернардинів. Замість молитися, думає про те, як і що написати. Може, так:

…Суперечку мою з паном Яблоновським розглядатиме суд. Я сам буду своїм захисником, тож зараз пишу промову, в якій довести намагаюся, що книжки та знання, що в них міститься, є спільним благом. Знання-бо належить нікому й усім, так само, як небо, повітря, запахи квітів і краса веселки. Чи можна вкрасти в когось знання, яке сам він узяв з інших книг?

Прибув він до Львова якраз у розпал диспуту: єпископ зайнятий, ціле місто на вухах, нікому нема діла до справи отця Бенедикта. Тож зупинився у бернардинів, ходить на всі слухання, робить нотатки і потроху все переказує пані Дружбацькій.

…Ти питаєш мене, пані добродійко, чи я на власні очі все бачив, то я запитаю у відповідь: чи змогла б Ти встояти на ногах чи хоча б всидіти на одному місці стільки, скільки я всидів? Повір, нудні ті слухання, і всіх цікавило лише одне: чи євреї крові християнської потребують.

Ксьондз Ґаудентій Пікульський, вчений бернардин зі Львова, професор богослов’я і добрий знавець гебрайської, зробив велику роботу. Разом із ксьондзом Аведиком занотували вони всі львівські слухання і додали до них знання, що його містять книги і всілякі оповіді. З ретельністю та знанням справи сей вчений бернардин проаналізував питання ритуальних убивств.

Підтримуючи цілковито звинувачення, що їх висунули ті антиталмудисти, спробував він їх підкріпити новими аргументами, взятими з рукопису такого собі Серафиновича, рабина з Бреста-Литовського, який року 1710-го в Жовкві прийняв хрещення і зізнався привселюдно, що сам у Литві двічі чинив ритуальні вбивства, а також описав усі злочини й блюзнірства, що їх упродовж цілого року здійснюють євреї згідно з календарем своїх свят. Зізнання Серафиновича мали вже йти в друк, але євреї викупили їх і спалили. Отже, муки християнських дітей та використання їхньої крові почалися через кільканадцять років після смерті Христової з причини, яку я Тобі, пані добродійко, цитатою з ксьондза Пікульського та Аведика поясню, щоб не думала Ти, ніби я все вигадую:

«Коли поширилася свята віра Христова і християни почали проти євреїв повставати і їм докоряти, скликали євреї раду, щоб вирішити, яким то чином серця християн до себе прихилити. Вирушили вони до рабина Єрусалимського, найстаршого з-поміж них, на ім’я Раваше. Той спробував усі способи природні й протиприродні, аби гнів супроти євреїв угамувати, аж нарешті звернувся до книги Рамбам, найславнішої поміж ученими євреями. У ній вичитав він, що будь-яку шкідливу річ можна здолати, якщо прикласти до неї способом симпатії іншу річ тієї ж природи. І розтлумачив сей рабин євреям, що ніяк інакше не можна полум’я гніву християнського приборкати, ніж проливши ту-таки християнську кров. Відтоді почали вони хапати християнських дітей і жорстоко їх убивати, аби за допомогою крові їхньої зробити християн прихильнішими та милосерднішими. І взяли вони собі се за правило, що детально описане в Талмуді, у книзі Зивхе Лев».

Мене ця справа вельми схвилювала, і якби я цих джерел сам на власні очі не бачив, ніколи в таке не повірив би. Все у тих книгах записане, але позаяк — як твердить Пікульський — пишеться в них із крапками, тобто наголосами, яких у мові гебрайській є дев’ять, а Талмуди друкують без них, багато слів можна розуміти двозначно. Рабини розуміють їх по одному, а людям тлумачать інакше — аби зберігати таємницю.

Мене це, вельможна пані, приголомшує більше, ніж Ти можеш собі уявити. Повертатимуся до мого Фірлеєва, либонь, у страху і тривозі, бо якщо діються на світі такі речі, як же їх умістити в голові? Але ж учені книги брехати не можуть!

Хіба можна вірити талмудистам, які й у звичайних речах брешуть і католиків обдурюють, то що вже й казати про справи такої ваги? А ту потребу крові християнської самі рабини тримають у великій таємниці. Прості й невчені євреї нічого про неї не знають, але стільки вже є доказів і свідчень та суворих вироків, що сумніватися не випадає…

Про Пінкаса, який не знає, у чому його гріх

Він же тримався всіх заповідей, був милосердний, молився більше за інших. А чим завинив ребе Рапапорт — чоловік, що є втіленням доброти? А всі ті подільські євреї, яких спіткало таке лихо в особі тих відступників?

Посивілий, хоч і не старий, сидить він за столом у розхристаній сорочці, згорбившись. Не може читати, хоч і хотів би сховатися між рядками літер, які викликають такі знайомі образи. Цього разу не виходить: вони ніби вислизають Пінкасові з рук.

Входить його дружина зі свічкою, вже готова до сну. На ній довга сорочка, голова пов’язана білою хусткою, дивиться на нього стривожено, а потім сідає поруч і притуляється щокою до його плеча. Пінкас відчуває її ніжне, вразливе тіло й починає плакати.

Поки у Львові ці безбожники, рабини звеліли залишатися вдома, затулити вікна фіранками, позачиняти віконниці. А якщо вже доводиться вийти, слід уникати їхніх поглядів. Не можна допустити, аби Франк, той байстрюк, зустрівся очима з правдивим євреєм. Тому дивитися треба вниз, де бруківка, канава — щоб зір випадково не ковзнув угору, до демонічних облич цих грішників.

Наступного дня Пінкас вирушає до Варшави, до нунція. Він має відвезти останні документи. Цей диспут збурює людські уми, закликає до ненависті, під’юджує до злочинств. Сьомий пункт звинувачує євреїв у використанні християнської крові, а вони ж від самого папи отримали лист, який стверджує, що всі ті закиди — нісенітниця. Секта того Франка здійснює якісь таємничі ритуали, в яких легко буде звинуватити всіх євреїв. Рабин Рапапорт мав рацію, кажучи: «Вони більше не євреї, тож щодо них наші правила не чинні. Вони — як та наволоч, юрба байстрюків, що приєдналася до дітей Мойсеєвих, коли останні тікали з Єгипту: всі ті покручі й блудниці, пройдисвіти і злодії, підозрілі типи й божевільні. Вони — саме такі».

У Константинові, де мають зібратися всі рабини землі польської, Рапапорт переконуватиме, що немає іншого способу спекатися тих безбожників, крім як спонукати їх охреститися, тобто самим спричинитися до того, аби ці пси прийняли хрещення. На цю справу вже збирають гроші, всі важелі задіяні, аби її пришвидшити. Пінкас, воюючи з кіптявою свічкою, звіряє суми, записані в таблицю, схожу на записи в бухгалтерських гросбухах. Ліворуч — прізвище, ім’я та посада, справа — сума пожертви.

Зненацька чути гупання у двері, і Пінкас блідне. Почалося, — думає він. Поглядом велить дружині зачинитися в спальні. Один із близнюків починає плакати. Пінкас наближається до дверей і наслухує, його серце ледь не вистрибує з грудей, у роті сухо. З другого боку чути дряпання нігтями, а потім голос:

— Відчини, дядьку.

— Хто це? — питає Пінкас пошепки.

Голос відповідає:

— Це я, Янкель.

— Який Янкель?

— Ну, Янкель, син Натана з Глинної. Небіж твій.

— Ти сам?

— Сам.

Пінкас повільно відчиняє двері, крізь вузьку шпарину протискується молодий чоловік. Пінкас дивиться на нього недовірливо, а потім з полегшенням обіймає. Янкель високий, кремезний, гарної статури, дядько ледве сягає йому до плечей. Обіймає його за пояс і стоїть так доволі довго, аж Янкель прокашлюється від незручності.

— Я бачив Ґітлю, — каже він.

Пінкас відпускає його і відступає на крок.

— Сьогодні вранці, — продовжує Янкель. — Вона допомагала тому медикові, коли він лікував хворих на Галицькому передмісті.

Пінкас хапається за серце.

— Тут? У Львові?

— А де ж іще?

Пінкас веде небожа до кухні й садить за стіл. Наливає йому горілки і сам випиває чарку. Не звиклий до міцних напоїв, здригається від огиди. Звідкись виймає сир. Янкель розповідає: всі ті прибульці живуть на вулиці, з ними маленькі діти, хворіють. Той Ашер, єврейський медик із Рогатина, їх лікує. Мабуть, йому це оплачує міська влада.

У Янкеля великі гарні очі небаченого кольору, який нагадує барву морської хвилі. Всміхається до стривоженого дядька. Крізь відхилені двері зазирає дружина Пінкаса в нічній сорочці.

— І знай, дядьку, — каже Янкель з повним ротом. — У Ґітлі є дитина.

Про людську повінь, яка заливає вулиці Львова

Вози такі завантажені, що доводиться з них злазити, щоб видряпатися на навіть найменший горбок. Ноги збивають пилюку, бо вересень цього року гарячий і сухий, трави вздовж доріг поруділи на сонці. Проте переважно люди йдуть пішки, що кілька миль зупиняючись відпочити в затінку горіхів. Під час відпочинку діти й дорослі шукають серед опалого листя їхні плоди, завбільшки з половину долоні.

На перехрестях, як ось це, паломники з різних країв вітають одне одного. Більшість із них — злидарі, дрібні торговці й ремісники, які власними руками годують родини: тчуть, лагодять, гострять і латають. Чоловіки хиляться під вагою інструментів, що їх від ранку до вечора двигають на плечах. Вони, обдерті, запилюжені й змучені, обмінюються новинами і пригощають одне одного простою їжею. Досить шматка хліба і ковтка води, щоб дожити до великої події. Якщо дивитися на все саме так, то людині мало що потрібне для життя. Навіть їсти щодня не мусить. Навіщо ті гребені, стрічки, глиняні дзбани, гострі ножі, якщо от-от зміниться світ? Все буде інакшим, хоч невідомо, яким саме. Про це вони й розмовляють.

На возах — жінки й діти. До підвод прив’язано колиски, які під час відпочинку підвішують на гілки дерев і з полегшенням кладуть туди немовля, бо руки вже терпнуть від тягаря. Старші діти, босі й замурзані, аж умлілі від спеки, дрімають на спідницях матерів чи на обтягнутих брудним полотном сінниках.

У деяких селах до них виходять інші євреї й плюють їм під ноги, а діти всіх національностей — поляки, русини та євреї — кричать їм услід: «Цяпцюхи! Цяпцюхи! Трійця! Трійця!»

Вечорами вони навіть не просяться на нічліг, а лягають біля води, край верболозів, під якимось розігрітим упродовж дня муром. Жінки вішають колиски, пелюшки, розводять багаття, а чоловіки вирушають до сіл по якийсь харч, збирають дорогою опалі яблука й сливи, що аж бубнявіють від сонця і ваблять своїми розгнузданими солодкими тілами ос і ґедзів.

Єнта бачить, як у сні над ними розчахується небо, і спиться їм навдивовижу легко, і все — якесь наче святе, святкове, свіжо вимите й випрасуване. І йти слід прямо та обережно. Може, той, хто на них дивиться, нарешті прокинеться після тисячолітнього сну? А під Божим поглядом усе стає дивним і сповненим значень. Скажімо, діти знаходять металевий хрестик, так глибоко врослий у кору дерева, що вийняти його неможливо. Хмари набувають незвичайних форм: здається, то якісь біблійні тварини, може, леви, яких ніхто ніде не бачив, тож і невідомо, як вони виглядають. Або з’являється хмара, схожа на рибину, яка проковтнула Йону, і пливе собі понад обрієм. А у хмарині поруч хтось добачив самого Йону, кривого, як недогризок. Іноді на небі з’являється Ноїв ковчег. Велетенський, він суне небесною твердю, і на ньому порається Ной, годуючи своїх тварин упродовж ста п’ятдесяти днів. А отам, на даху ковчега, дивіться, хто це? Це ж непрошений гість, велетень Оґ, який під час потопу в останню мить учепився за ковчег.

Вони кажуть: ми не помремо. Хрещення врятує нас від смерті. Але як це відбуватиметься? Ми не постаріємо? Зупинимося в якомусь віці й отак житимемо вічно? Кажуть, ніби всі ми будемо тридцятилітніми. Старих це тішить, молодих лякає. А це ж найкращий вік, у якому рівною мірою здоров’я, мудрість і досвід гармонійно сплетені. І як це — не помирати? Це означає мати досить часу на все, накопичити купу грошей, збудувати дім, трохи помандрувати (бо як же можна вічність перебувати в одному місці)?

Досі все у світі було недосконалим, бракувало то одного, то іншого. А чому воно так? Чи не могло б бути всього вдосталь — і їжі, і дахів над головою, і краси? Кому було б від цього погано? Чому світ такий? Немає нічого стабільного під сонцем, все тече, навіть не встигаєш роздивитися. І чому не даровано нам більше часу, щоб порозглядати все та обміркувати?

Але тільки-но ми станемо гідними дару бути наново народженими, Добрий Істинний Бог дасть нам нову душу — повну, завершену. Людина буде такою ж вічною, як і Бог.

Майорковичі

А це — Сроль Майоркович і його дружина Бейля. Бейля сидить на возі й тримає на колінах свою наймолодшу доньку Симу. Бейля дрімає, час від часу її голова схиляється на груди. Мабуть, вона хвора. На її худих щоках грає нездоровий рум’янець, вона кашляє. Сиві пасма волосся вибиваються з-під лляної хустини невизначеного кольору, яка торочиться по краях. Старші дівчатка йдуть разом з батьком поруч із возом. Елії — сім років, вона така ж худенька, як її мати, її заплетене в коси темне волосся перев’язане шмате, вузликом; вона йде босоніж. Поряд крокує висока тринадцятилітня Фрейна. Колись вона стане красивою жінкою, у неї світле кучеряве волосся і чорні очі. Фрейна тримає за руку свою молодшу сестру Масю, яка кульгає на одну ногу — такою народилася, з кривим стегном. Може, тому й не виросла. Мася темна, наче закіптюжена — здається, ніби на неї осів увесь дим їхньої вбогої хатки в Буську. Вона рідко виходить з дому, соромиться свого каліцтва. Але, кажуть люди, з-поміж усіх сестер вона найрозумніша. Не хоче спати з сестрами в одному ліжку і щовечора стелить собі скромну постіль на підлозі — маленький матрац, набитий сіном. Накривається рядном, що його батько у кращі часи виткав із якихось ганчірок.

Сроль веде за руку одинадцятилітню Міріам, свою улюбленицю, щебетуху. Її рот не закривається, але говорить вона розумно. Батько щиро шкодує, що вона не народилася хлопчиком — тоді, мабуть, стала б рабином.

За ними йде найстарша, Естера. Вона, невисока, міцна, затята, з тонким миловидим обличчям, уже перейняла обов’язки матері. Була заручена з хлопцем з Озерян, і батько вже заплатив майбутньому нареченому посаг, важко накопичений за роки бідування. Але хлопець помер від тифу чотири роки тому, а його батько посагу так і не віддав. Тепер Сроль судиться. Тривожиться за Естеру, бо хто її нині візьме — таку вбогу, без грошей? Сролеві сорок два роки, але виглядає він як дід: потемніле зморшкувате обличчя, розкуйовджена борода, темні запалі очі, в яких вічно гніздиться якась тінь. Мабуть, єврейському Богові він чимось не вгодив, інакше чому Він йому посилає самих доньок? За які гріхи в нього стільки дівчат? Може, він спокутує якусь давню провину предків? Він переконаний, що то — якийсь неправильний Бог. Є інший, правдивіший і кращий, не схожий на того економа й орендаря. До того іншого можна молитися через Барухію, співаючи пісні або вірячи в Якова.

Вони жили в Іваному з квітня. Якби не добрі люди там, то, певно, померли б від голоду. Іване врятувало їм життя і здоров’я, Бейля тепер почувається краще і вже не кашляє так, як раніше. Сроль вірить, що після хрещення їм буде так само добре, як християнам. Вони отримають шматок землі, Бейля облаштує грядки, а він, Сроль, ткатиме килими, бо це він добре уміє. На старість, коли видасть доньок заміж, ті візьмуть їх до себе. Більше мрій у нього нема.

Нахман і його одіж із добродійств

Поки Нахман виголошує промову в катедрі, його молоденька дружина Вайґеле в Іваному народжує доньку. Дитина велика, здорова, і Нахман полегшено видихає. У нього вже є син від першого шлюбу, Арон, який живе з Леєю в Буську. Лея досі не вийшла заміж. Кажуть, що душа її блукає в пітьмі, а серце гризе тривога. Тож у Нахмана — двоє дітей, можна сказати, що в певному сенсі він виконав свій обов’язок. Народження доньки він сприймає як знак Божого благословення: вони на істинному шляху. Відтепер він не мусить мати нічого спільного з жінками.

Але того вечора, коли вони виходять із катедри після обговорення сьомого пункту диспуту, Нахман втрачає запал, який сповнював його останніми днями. Навіть не запал, а затятість у надії. Радісну впертість. Піднесення купця чи гравця, який поставив на карту все своє майно, аби отримати багатство. Нахман під час диспуту був у якійсь ейфорії, дуже спітнів і тепер відчуває від себе щурячий запах, неначе з кимось бився. Йому хотілося б залишитися наодинці, але вони йдуть гуртом. Яків зупинився в будинку Лабенцького — вони прямують саме туди. Замовляють багато горілки, а до неї сушену рибу на закуску. Тому того вечора Нахман записує лише кілька речень:

Протягом життя душі тчуть зі своїх доброчинств міцвот, тобто одіж, яку після смерті носитимуть у горішньому світі. Одіж злих людей дірява.

Часто я уявляю, як виглядатиме там мій одяг. Багато людей думають про те саме і, либонь, бачать себе кращими, ніж здаються іншим. Бачать свої шати білими й чистими, а ще красивими, тобто гармонійними.

Але я вже знаю, що не сподобаюся собі в небесному дзеркалі.

Потім, як завжди, гучно й пафосно до нього входить Яків і забирає до себе. Вони бенкетуватимуть.

Коли починається хрещення, Нахман велить послати по Вайґеле та донечку. Він їх чекає біля міської брами, зазирає в кожну підводу, що проїжджає шляхом, аж доки їх не зустрічає: разом із Вайґеле їдуть її мати та сестра. Дитина лежить у кошику, накрита тоненькою пелюшкою. Нахман швидко знімає її з обличчя немовляти — боїться, аби не задихнулося. У дівчинки — маленьке зморщене личко, затиснуті крихітні кулачки завбільшки з горіхи. Вайґеле, рум’яна й повна молока, дивиться на чоловіка з тріумфом. Такою він її ще не бачив.

Молода мати навіть не помічає, в якій розкішній кімнаті живе Нахман. На різьблених спинках ліжка розвішує пелюшки. Вони сплять у великому ложі, поклавши дитину посередині, і Нахман відчуває, що відтепер усе буде добре. Стався якийсь злам. Навіть сьомий пункт не був зайвий.

Він каже до Вайґеле:

— Твоє ім’я — Софія.

Для дитини вибирають ім’я Ребека, Рифка. Так звали матір біблійного Якова. Це буде її таємне колишнє ім’я. А при хрещенні їй дадуть ім’я Аґнєшка. Нахман записує Вайґеле на католицькі науки разом з іншими жінками, але вона така зайнята дитиною, що нічим іншим і не цікавиться. Ледь навчилася хреститися.

Рахунки ксьондза Мікульського та ярмарок християнських імен

Клопоти з прибульцями, що отаборилися на вулицях Львова, впали на плечі отця Мікульського. Щотижня він витрачає на них тридцять п’ять дукатів. Добре, що всім його двором та справами, пов’язаними з неофітами (так він їх називає, уникаючи слова «вихрести»), керує твердою рукою його племінниця, жінка лише трохи від нього молодша, кмітлива й метка. На базарі її вже всі знають. Коли вона замовляє свіжі продукти, ніхто не сміє з нею торгуватися. Місто, зі свого боку, робить, що може, та й самі люди не стоять осторонь. Селяни діляться тим, що росте в них на городах. Ось селянин у чотиригранній шапці з пером і брунатній бурці привіз цілу хуру молодих зелених яблук і сипле їх просто у фартухи жінкам і в шапки чоловікам. Хтось притягнув віз кавунів і кілька кошиків огірків. Жіночі монастирі приймають у себе жінок та їхніх доньок, пропонують їм їжу й дах над головою. Черницям це додало силу роботи. Але є й такі, що плюють на єврейок. Чоловічі ордени годують по кілька десятків чоловіків. Найчастіше роздають гороховий суп і хліб.

Перед самим хрещенням у Львові утворюється щось на кшталт ярмарку християнських імен. Найвищу вартість має ім’я Маріанна. Це ім’я — на честь Марії Анни Брюль, дружини першого королівського міністра, який щедро підтримує контрталмудистів. Але кажуть, що це ще й дуже хитре ім’я: у ньому є і Марія, мати Христа, і Анна, його бабуся. Крім того, воно гарно звучить, як дитяча лічилка: Маріанна, Маріанна… Тому багато дівчат і молодих жінок хочуть стати Маріаннами.

Доньки Сроля Майорковича з Буська вже поділили між собою імена. Сима стала Вікторією, Елія — Саломеєю, Фрейна — Розою, Мася — Теклею, а Міріам — Марією. Найдовше вибирає собі ім’я Естера і врешті-решт бере перше-ліпше: вона буде Тересою.

Ось так виникають наче дві версії однієї людини: у кожного тепер є двійник з іншим ім’ям. Кожен немовби роздвоївся. Сроль Майоркович, син Майорка та Масі з Королівки, стає Міколаєм Пьотровським, а його дружина Бейля — Барбарою Пьотровською.

Вже відомо, що дехто отримає прізвища своїх хрещених. Моше з Підгайців, який добре знає пані Лабенцьку, та й з її чоловіком мав справи, перейме їхнє прізвище. А позаяк цей жилавий розумний рабин має фантазію і трохи нахабства, а ще найкраще з усіх знається на кабалі, то й розуміє, яку силу мають слова й імена. Він бере собі ім’я невірного Хоми. Зватиметься Томаш Підгаєцький-Лабенцький. Його малолітні сини Давид і Саломон матимуть імена Йосиф-Бонавентура та Казимир-Шимон Лабенцькі.

Але не всі вельможі так щедро діляться своїми прізвищами. Пан Дідушицький, наприклад, не такий схильний розкидатися власним прізвищем, як Лабенцький. Він буде хрещеним старого Гірша, ребе Шабтая з Лянцкоруня, та його дружини, Хаї з Шорів. Хая зовсім посивіла. З-під її чіпця вибиваються побілені сивиною кучері, її бліде обличчя наче посіріло, але вона й досі надзвичайно красива. Чи цей схожий на чаплю пихатий аристократ в англійському фраку, якого тут іще ніхто не бачив, знає, що хрестить пророчицю?

— Візьміть собі щось просте, легке, нащо тобі ламати язика моїм прізвищем? Ось ви руді, — каже він Гіршеві, — то й назвіться Рудніцькими. Хіба погано? А ще ви з Лянцкоруня, то будьте Лянцкоронськими. Звучить як прізвище князя.

Вони трохи вагаються, ким же бути: Рудніцькими чи Лянцкоронськими — але насправді їм байдуже. Старому Гіршеві не пасує ні те, ні інше. Він стоїть у своєму коричневому халаті й хутряній шапці, якої не знімає навіть улітку, довгобородий, з якоюсь тінню на обличчі. Не надто він щасливий.

Високо цінується на цій біржі імен Францішек. Кожен третій чоловік зветься Францішеком. Кажуть, що це — на честь Францішека Жевуського, який погодився бути хрещеним самого Якова Франка і щедро підкинув грошенят. Але це неправда. Справжню причину популярності святого з Ассізі відкрили отці, що здійснювали хрещення, та завжди повний підозр ксьондз Мікульський: це ім’я нагадує їм про Франка, їхнього ватажка.

На Галицькому передмісті — вечір п’ятниці. Надвечірнє сонце обливає помаранчевою барвою дахи будинків і людей, які сидять гуртиками. Їм зненацька стає якось незатишно. Западає дивна незручна тиша. Цей ще пів години тому галасливий натовп, який розсівся довкола вчорашніх багать, серед кошиків та перин, що ними вимощені вбогі плетені вози, серед прив’язаних до підвод кіз, тепер принишк, знерухомів. Дивляться в землю, пальцями перебирають торочки хусток.

Якийсь чоловічий голос починає співати «Шема Ізраель», але інші його відразу зацитькують.

Цариця Шабат проходить понад їхніми головами, навіть не торкаючись їх, і прямує просто до єврейського кварталу на іншому кінці міста.

Про те, що трапляється у Львові з ксьондзом Хмельовським

— Отче, ви мене впізнаєте? — звертається до ксьондза Хмельовського на львівській вулиці якийсь хлопчина.

Ксьондз уважно на нього дивиться: не впізнає, хоч і має неприємне відчуття, що десь він цього хлопця вже бачив. Ох, кепські справи з його пам’яттю. Хто ж це такий? Здається, він уже згадав ім’я, але ця борода, цей єврейський одяг…

— Я перекладав, коли ви, отче, приходили до Шорів кілька років тому.

Ксьондз крутить головою, не пам’ятає.

— Я Грицько. Ну, з Рогатина… — каже хлопчина з легким руським акцентом.

І раптом ксьондз пригадує цього молодого перекладача. Але щось тут не так.

— Як це, сину? — каже він безпорадно й дивиться на його широко всміхнене обличчя. У нього бракує одного зуба спереду, зате ці штани, цей капот… — Матір Божа, а чого це ти по-єврейському вбраний?

Грицько відвертає погляд, дивиться кудись на дахи. Здається, вже шкодує, що заговорив до цього отця. Йому й кортить розповісти все, що в його житті трапилося, і якось лячно.

— Ти далі в Шорів? — розпитує отець декан.

— О, Шор — то великий пан. Учений. А грошей у нього… — Грицько махає рукою так, ніби такі гроші людині годі й уявити. — А що в тому, отче, дивного, що він нам із братом як батько?

— Боже милосердний! Який же ти дурний! — ксьондз злякано роззирається, чи на них, бува, хтось не дивиться. Так, на них дивиться ціле місто. — Чи ти блекоти наївся? Він мав вас, християн, не до себе приймати, а до сиротинця віддати. А якщо це випливе? Мені до того діла не має бути, бо ви — православні, але все одно християни.

— Ага. І до притулку якогось церковного потрапили б! — каже гнівно Грицько й раптом піднімає на ксьондза погляд. — Але ж ви, отче, нікому не скажете, правда? Нащо воно вам? Нам там добре. Брат вчиться читати та писати. І на кухні порається з жінками, бо він такий фейґеле, — хихоче Грицько. Ксьондз піднімає брови, не розуміє.

З натовпу до Грицька виходить дівчина, але, побачивши, що він розмовляє зі священником, злякано відступає. Вона молода, худорлява, з уже помітним вагітним животиком. Єврейка, як не глянь.

— Ісусе Христе… То ти не лише наймит єврейський, а й ловелас? Мати пресвята! Життя такими гріхами занапащати…

Ксьондз не знає, що ще сказати, — так його приголомшило побачене. Меткий хлопець використовує мить його збентеження і продовжує півголосом, мало не ксьондзові на вухо:

— Ми тепер із турками торгуємо, через Дністер до Молдавії та Валахії їздимо. Непогано йде гендель… Найкраще — горілка. Хоч за річкою — край турецький, мусульманський, але багато християн там живуть, горілку хорошу в нас купують. Зрештою, в їхній книзі Аль-Корані написано, що їм не можна пити вина. Вина! А про горілку — нічого, — пояснює Грицько.

— А ти знаєш, що то — смертний гріх? Те, що ти єврей… — нарешті отямлюється ксьондз. І додає тихо, нахилившись до хлопцевого вуха: — Під суд можеш піти, сину.

Грицько всміхається. Ксьондзові та усмішка здається якоюсь дуже дурною.

— Але ж ви, отче, нікому не розкажете? Це як на сповіді.

— Ісусе Христе… — повторює ксьондз. Від тих нервів він відчув аж якесь поколювання у щоки.

— Ви не кажіть нікому. Я у Шорів в Рогатині був завжди, ще від часу потопу. Люди забули, що і як. Нащо про те говорити? А тепер ми все одно до Ісуса і Матінки Божої разом ідемо…

Раптом ксьондз пригадує, звідки й навіщо сюди прибули ті натовпи євреїв, і розуміє, в якій парадоксальній ситуації опинився цей хлопчина з вибитим зубом. Вони ж зараз хрестяться, а він стає тим, ким і був, тобто стоїть на місці. Вони наче самі до нього приходять. Ксьондз намагається це Грицькові якось незграбно пояснити, але той каже таємничо:

— Це не те саме.

І зникає в натовпі.

Невдалий час вибрав отець декан Бенедикт Хмельовський для приїзду до Львова у своїй справі.

Звідусіль сунуть вози, повні євреїв, за ними з вереском біжать християнські діти, а львів’яни стоять уздовж вулиць і з подивом за всім тим спостерігають. Його випадково штовхає якась міщанка і, наче просячи пробачення, намагається поцілувати в руку, але квапиться і не влучає, лише гукає йому через плече: «Хреститимуть євреїв», — наче це має виправдати її неуважність і поспіх.

— Сабсацвіанці, — вигукують поодинокі голоси, але язики заплітаються, намагаючись вимовити це складне слово. Воно мандрує з вуст до вуст, аж доки спрощується, вигладжується. «Сабсасвинянці», — кидає хтось, але цього теж ніхто не підхоплює. Як же це скандувати? Зненацька слово повертається з іншого краю натовпу, гладеньке, ніби камінь, яким роками гралася вода. «Шабласвинки, шабласвинки», — вигукує протилежний бік вулиці, але на цьому вже чути: «Цяпцюхи, цяпцюхи». Люди, які йдуть крізь цей коридор прізвиськ (бо ці слова звучать як образливі прізвиська), здається, чують, але не розуміють. Може, не впізнають себе в цьому польському галасі.

Ксьондз не може забути про Грицька, і його бездонна пам’ять, яка тримає у собі все, що він коли-небудь бачив чи чув, повертається в давні часи, коли ще на початку століття Радзивілл (здається, Кароль) видав указ, який забороняв євреям брати на службу християн. А ще були раз і назавжди заборонені всілякі змішані шлюби. Двічі, в 1716-му чи 1717-му (ксьондз тоді був послушником у єзуїтів), траплялися великі скандали, коли дві християнки перейшли в юдейську віру і переселилися до єврейських кварталів. Одна з них, удова, була донькою (ксьондз чудово це пам’ятає) якогось попа Охрида з Вітебська, і вона своє навернення боронила завзято й не виявляла жодного жалю. Другою була молоденька дівчина з Лежайська, яка через любов пристала на юдаїзм і пішла слідом за своїм коханим. І коли обох упіймали, старшу спалили на вогнищі, а молодшій відрубали голову. Така доля спіткала нещасних. Ще ксьондз пам’ятає, що їхні чоловіки відбулися значно меншими карами. Обидва отримали по сто ударів батогом, а також оплатили судові витрати й мали пожертвувати костелам віск і лій. Сьогодні за таке на смерть нікого не скарали б, але скандал був би великий. Але, зрештою, кого такий сирота Грицько обходить? Кого він хвилює? І чи не краще було б для його безсмертної душі, якби хтось його виказав? Це погана думка, і ксьондз чимшвидше її відганяє. Все ж рахунок плюсовий: один перейшов до євреїв, а невдовзі сотні, а може, тисячі перейдуть у християнство.

Оскільки до єпископа ксьондз пробитися у своїй справі не може, вирішує скористатися нагодою, щоб видрукувати у Львові трохи своїх оповідок. Він має намір розсилати їх друзям, зокрема єпископові Залуському, а ще — пані Дружбацькій на добру згадку. Зібрав усі найцікавіші історії і трохи віршиків, серед яких — один спеціально для неї. Він соромиться йти до єзуїтів, де кілька років тому друкували його «Нові Атени», тому знайшов невеличку друкарню Ґольчевського. Тепер стоїть перед її скромною вітринкою, розглядає виставлені в ній брошури, вдає, ніби читає, і думає, що сказати, коли зайде досередини.

Натовп шукає затінку в брамах, яблуку ніде впасти, надворі спека, тож ксьондз заходить у подвір’я триповерхової кам’яниці з темним фасадом. Перевіряє, чи все добре з торбою, чи на місці документи, які засвідчують його невинуватість. А ще згадує, що сьогодні двадцять п’яте серпня 1759 року — день, коли моляться за Людовика Святого, короля Франції, а позаяк цей король любив спокій, ксьондз вірить, що і його проблема сьогодні розв’яжеться мирно.

Тієї миті з ринку чутно якийсь гамір і наче зітхання натовпу. Ксьондз дрібним кроком, важко дихаючи, виходить на сонце й прямує до площі. Тепер бачить, що так здивувало роззяв: ринком їде карета, запряжена трьома парами коней, і кожна пара іншої масті; поруч із каретою — дванадцять вершників у багатих турецьких строях. Карета об’їжджає площу і звертає на Галицьке передмістя, де отаборилися євреї зі своїми возами. Там ксьондз помічає барвистий турецький намет, оточений євреями. І раптом на нього сходить справжнє осяяння щодо справи втікача Яна. Старий Шор ще дещо йому винен за книжки, які він тримав у коморі. Ксьондз квапливо вибирається з рухливого, збудженого натовпу і всміхається до кожного зустрічного.

Під вивіскою друкарні Павела Юзефа Ґольчевського, привілейованого друкаря Його Величності короля

Вірменських міщанок від польок у Львові можна відрізнити за розмірами чіпця. Дружини купців-вірмен носять чіпці величезні, обличчя обрамлене зеленими бганками, над чолом — стрічка. Польки ж надівають чіпці білі, накрохмалені й дещо менші, зате увагу притягує комір, точніше, жабо, доповнене двома-трьома разками намиста.

Катажина Деймова, поштмейстерка, дружина начальника королівської пошти у Львові, теж носить польський чепець і жабо. Але без намиста, бо в жалобі. Йде, як завжди, рішучим кроком через Галицьке передмістя й не може надивуватися натовпові. Всі одягнені в темне, чужі, шепочуться по-своєму — євреї. Жінки з дітьми на руках, худі чоловіки, які про щось жваво сперечаються в невеликих групках. Усіх пече немилосердне сонце. Якщо десь лишився клаптик незайнятої землі, вони сідають просто на траву і їдять. Міщани носять буханці хліба, солоні огірки та кавалки сиру. Над усім цим літають мухи, нахабні, серпневі, вони лізуть просто в очі, обсідають їжу. Якісь хлопці несуть два кошики великих горіхів.

Деймова дивиться на все те неприязно — рівно доти, доки її служниця Марта не повідомляє, що то євреї, які приїхали охреститися. І тоді з її носа наче спадають якісь окуляри, хоча вона їх ніколи не носила. Її охоплює розчулення: Матір Божа! Приїхали охреститися! Правду кажуть, що наближається кінець світу. Тепер вже й найбільші вороги Ісуса Христа хреститимуться. Минула їхня впертість. Тепер і вони збагнули, що немає спасіння поза святою католицькою Церквою. Наче блудні сини, вони приходять до нас. Дарма що вони наразі виглядають інакше, дивно, у цих капотах, із бородами по пояс, — невдовзі вони будуть як ми.

Вона спостерігає за якоюсь родиною: самі дівчатка, мати з немовлям якраз незграбно сходить з воза, візник її підганяє, бо хура має вертатися по інших на передмістя. Падає вузлик, який вона несла на плечах, звідти висипається трохи посірілих ганчірок і разок намиста — дрібного, потемнілого. Жінка збирає все це засоромлено, наче щойно весь світ ненароком побачив щось дуже таємне, інтимне. Деймова проходить повз, і враз до неї підбігає хлопчик шести чи семи років і, дивлячись на неї всміхненими очима, каже, задоволений собою: «Слава Ісусу Христу!» Вона відповідає звично, але водночас урочисто: «Слава навіки-віків, амінь». І тут-таки хапається за серце, на очі їй навертаються сльози. Сідає навпочіпки біля хлопчика, бере його за зап’ястя, а той — всміхнений малий шибеник — дивиться їй просто в очі, повні сліз.

— Як тебе звати?

Малий рішуче відповідає трохи непевною польською:

— Гілелик.

— Гарно.

— А потім я звуся Войцех Маєвський.

Деймова вже не може стримати сліз.

— Хочеш претцель?

— Так. Претцель.

Вона розповідає про це своїй сестрі Ґольчевській у майстерні покійного свояка під красивою кованою вивіскою.

— …малий єврейчик і каже: «Слава Ісусу Христу!» Ти таке бачила?

Деймова знову розклеюється, на очі набігають сльози. Відколи помер чоловік, вона часто плаче, все їй здається нестерпно сумним, їй жаль усього світу. А тепер з-під того жалю виринає гнів, який надто легко переходить у зворушення, і зненацька перед тією нескінченністю страждань цього світу в неї опускаються руки, і хочеться плакати.

Обидві сестри — вдови, але друга краще дає собі раду з самотністю, бо успадкувала від чоловіка маленьку друкарню, де виконує різні замовлення й намагається конкурувати з великою друкарнею єзуїтів. Вона саме розмовляє з якимось отцем, сестру слухає одним вухом.

— Ось, глянь-но! — вона вручає їй надруковану (треба визнати, трохи нерівним шрифтом) відозву, підписану примасом Лубєнським, у якій він закликає шляхту й міщан ставати хрещеними батьками для контрталмудистів.

— Контрталмудисти… — поважно повторює Деймова, а її сестра додає:

— Цяпцюхи.

Ксьондз Хмельовський замовляє друк кільканадцяти сторінок оповідок. Ґольчевська намагається не втручатися, але це вийде дорого, бо він хоче всього кілька примірників, тож — пояснює вона — краще було б зробити більше за майже таку ж ціну. Але ксьондз якийсь нерішучий, не може зважитися, каже, що це лише подарунок з нагоди іменин і що йому не треба так багато цих папірців. Зрештою, вони все одно адресовані одній людині.

— То чому б вам, отче, не переписати це від руки? Можливо, якимось амарантовим чи золотим чорнилом?

Але ксьондз каже, що лише друк додає належної статечності кожному слову.

— Слово, писане від руки, — то наче  б у р м о т і н н я. Друк же говорить гучно і виразно, — пояснює ксьондз.

Ґольчевська залишає ксьондза з його ваганнями й повертається до сестри.

Мабуть, на всьому Поділлі немає двох таких різних сестер. Деймова — висока і повна, у неї світла шкіра й блакитні очі. Ґольчевська — маленька і темноволоса, посивілі пасма вибиваються з-під чепчика, хоч їй виповнилося лише сорок. Деймова — багатша, тому добротно одягнена, на ній — бганий салоп із багатьма накрохмаленими нижніми спідницями. На той салоп пішло тридцять ліктів чорного шовку. Поверх салопу — легка полотняна юпка, теж чорна, вона вдова як-не-як. На голові — сніжно-білий чепець. Молодша сестра, підперезана фартухом, заляпаним друкарською фарбою, біля неї схожа на служницю. А проте вони розуміють одна одну без слів. Читають відозву примаса і час від часу схвально переглядаються.

У відозві примаса Лубєнського написано, що кожен хрещений має одягти свого хрещеника у відповідний польський стрій, а також зобов’язується утримувати його, доки той не повернеться додому. Сестри знають одна одну так добре і так багато разом пережили, що їм не доводиться дуже довго це обговорювати.

Ксьондз, добряче повагавшись, погоджується на більшу кількість примірників. Додає ще сварливим тоном, що заголовок має бути жирним шрифтом і щоб місця для нього не шкодували. Дата й місце обов’язкові: Leopolis, Augustus 1759.

Про правильні пропорції

Пінкас не витримує і виходить на вулиці міста. Скрадається попід стінами будинків у вузькій смузі тіні й зиркає на карету, яка саме спиняється на ринку. Її відразу оточує натовп людей. Пінкас боїться глянути на її пасажира, а коли врешті наважується, не може відвести від нього очей, ловить кожну деталь, і кожна подробиця, здається, примножує його біль.

Чоловік, який вийшов з карети, — високий, гарної статури — здається ще вищим завдяки турецькій шапці, яку, схоже, неможливо відокремити від його постаті. З-під шапки спливає темне хвилясте волосся, дещо пом’якшуючи виразні, правильні риси обличчя. Погляд у нього якийсь наче нахабний — так здається Пінкасові; дивиться він угору, ледь закотивши очі, наче от-от знепритомніє. Ковзає поглядом по людях, що оточили карету, по головах натовпу. Пінкас бачить рух його виразних, гарно окреслених вуст. Щось говорить до людей, сміється, і тоді зблискують рівні білі зуби. Його обличчя здається молодим, а темна борода неначе приховує якусь ще зухвалішу молодість. Можливо, вона — в ямочках на щоках. Виглядає він владно й дитинно водночас. Тепер Пінкас розуміє, що цей чоловік може подобатися жінкам, зрештою, і чоловікам теж, усім — він красивий, і через це Пінкас ще дужче його ненавидить. Коли Франк випростовується, інші ледь сягають йому до підборіддя. Зеленувато-синій турецький плащ з фіолетовими аплікаціями робить його плечі ще ширшими. Парча виблискує на сонці. Ця людина здається павичем серед курей, рубіном серед простих камінців. Пінкас вражений, приголомшений, він не сподівався, що Франк справить на нього таке враження, і вже зовсім нестерпним йому здається те, що ця людина йому подобається.

Ох, думає Пінкас, він, либонь, геть порожній всередині, якщо стільки золота на себе одягнув. І, певно, дурний, якщо йому подобається така карета, — дарма що його називають Мудрим Яковом. Іноді краса перебуває на службі зла, перетворюється на принаду для очей, аби отуманювати натовп.

Коли Франк іде, люди розступаються, роблячи йому прохід. Затамовують подих. Дехто простягає руки, щоб торкнутися його.

Пінкас намагається згадати, як він собі його уявляв. Не пригадує. Перед його очима кружляють лазурово-фіолетові плями, його млоїть. Він відвертається від цього гордовитого маршу Якова Франка крізь захоплений натовп і спльовує з удаваною огидою. Яків не виходить йому з голови.

Пізно вночі, майже опівночі, коли Пінкаса мучить безсоння, він вирішує для заспокоєння написати рапорт і віднести його до кагалу. Хай долучать його до інших документів. Записане слово залишиться назавжди, а барви, навіть найяскравіші, поблякнуть. Писане слово — святе, кожна літера наприкінці часів повернеться до Бога, ніщо не буде забуте. Що таке образ? Ніщо. Барвиста пустка. Яким би виразним і кольоровим він не був, все це розвіється, як дим.

Ця ідея додає йому сил, і він бачить те, що, на його думку, є справжніми пропорціями. Що таке постава, врода, гучний голос? Лише форма. В яскравому сонячному світлі все це сліпить, а от уночі форми бліднуть і видно приховане.

Він розмашисто пише перші слова: «Я бачив на власні очі…» Намагається бути справедливим, забути про плащ і карету, силкується навіть уявити Якова голим. Тримається цієї картинки. Бачить худі покарлючені ноги, впалі груди, порослі ріденьким волоссям, одне плече вище за друге. Пінкас вмочає перо в чорнило і якусь мить тримає його в повітрі, аж на кінчик набігає небезпечна чорна крапля; тоді він обережно струшує її в каламар і пише:

Постава його була миршава, сутула, обличчя потворне, скривлене. Ніс, здається, зламаний. Волосся розкуйовджене, матове, зуби чорні.

Пишучи «зуби чорні», Пінкас наче перетинає якусь невидиму межу, але зовсім цього не усвідомлює.

Він узагалі не був схожий на людину, нагадував якогось демона чи звіра. Рухався рвучко, в його жестах не було й сліду грації.

Він знову вмочає перо в чорнило й замислюється (думки з піднятим пером зазвичай закінчуються ляпкою), але за мить енергійно продовжує:

Говорив багатьма мовами одночасно, але жодною з них не вмів нічого путнього сказати чи написати. Коли він звернувся до присутніх, всі почули голос неприємний для вуха, хрипкий і писклявий, і лише ті, що добре його знали, могли зрозуміти, що він каже.

До того ж він ніде не здобув достойної освіти, знав лише те, що почув там і сям, тож знання його зяяли дірами. Він знався хіба що на казках, що їх дітям розповідають, а його послідовники, всі як один, у ті казки вірили.

І раптом здалося Пінкасові, що він не людину бачив, а триголову бестію.

Хрещення

Дня 17 вересня 1759 року після урочистої меси хрещення приймає Яків Франк. Його нове ім’я — Йосиф, Юзеф. Хрещення отримує з рук митрополита Львівського Самуеля Ґловінського з Ґловна. Хрещені батьки: приблизно тридцятилітній, елегантний, одягнений по-французькому Францішек Жевуський та Марія Анна Брюль. Яків Франк схиляє голову, і свячена вода стікає по його волоссю, омиває обличчя.

Відразу після Якова приступає Криса, одягнений по-шляхетському, і в цьому новому строї його асиметричне обличчя здається навіть достойним. Тепер він — Бартоломей Валентій Крисінський; його хрещені — львівський уніатський єпископ Шептицький та дружина чернігівського воєводи Мьончинська.

За його спиною стоїть цілий гурт, із якого час від часу виходить хтось один і прямує до вівтаря. Змінюються хрещені в урочистому багатому одязі. Грає орган, від чого високе красиве склепіння катедри здається ще вищим. Десь там, над стрілкуватими арками, вивищується небо, куди всі щойно охрещені, безперечно, потраплять. Терпкий запах високих жовтих квітів, якими прикрашено вівтар, змішується із запахом ладану, і утворюється якась вишукана суміш, наче в костелі побризкали найкращими східними пахощами.

Тепер підходять елегантні юнаки з волоссям підстриженим, наче у пажів, — це небожі Якова Павел, Ян і Антоній. А четвертий, який нервово мне в руках шапку, — то син Хаїма з Єзерян (тепер — Єзерянського), Іґнацій. На мить западає тиша, орган змовкає, і втомлений органіст перегортає сторінки нот, щоб почати новий твір. У паузі чутно шарудіння аркушів — так тихо в катедрі. Потім знову вибухає музика, урочиста, патетична, і до вівтаря підходить Францішек Воловський, ще донедавна Шломо Шор, син Еліші, з синочком, семилітнім Войцехом. Слідом за ним — його батько, найстарший з-поміж людей Франка, якому вже більше шістдесяти, — Еліша Шор. Достойний старець, якого підтримують дві невістки — Розалія та Роза. Він так і не одужав після побиття. Наступною підходить красива дружина Хаїма Турчинка, тепер Каплінського — Барбара з Валахії, яка усвідомлює свою вроду і дозволяє, аби допитливі погляди її роздивлялися. Помітно, що всі ті люди, які схиляють голови перед дотиком мокрих пальців митрополита, — наче велика родина, розросла, як дерево.

Саме так думає ксьондз Мікульський, який дивиться на них, намагаючись знайти докази їхньої спорідненості у вигляді, поставах. Так, вони зараз хрестять одну велику подільсько-волосько-турецьку сім’ю. Тепер, коли ці люди добротно одягнені й урочисті, з них промениться щось нове, якась гідність і впевненість у собі. Цього не було ще вчора, коли він зустрічав їх на вулицях міста. Його приголомшує ця переміна. Ще трохи, і вони захочуть шляхетства, бо охрещений єврей має на це право. Якщо добре заплатить. Ксьондза охоплює якийсь сумнів, ба навіть переляк: вони впускають до своїх кімнат чужих із непроникними обличчями й неясними, заплутаними намірами. Йому здається, ніби до костелу вливається вся вулиця, і вони ось так ітимуть до вівтаря до пізнього вечора, і не буде цьому кінця.

Але в костелі — не всі. Наприклад, немає Нахмана. Він мусив бути біля своєї маленької донечки, яка раптово захворіла. У неї був пронос і гарячка. Вайґеле намагалася силою годувати її молоком, але все дарма, обличчя дівчинки почало марніти, риси загострюватися, і вона померла під ранок 18 вересня. Сам Нахман звелів тримати це в таємниці. Її квапливо поховали наступної ночі.

Про зголену бороду Якова Франка і нове обличчя, яке визирає з-під неї

Хана Франк, яка щойно прибула на хрещення з Іваного, не впізнала чоловіка. Стоїть перед ним і дивиться на його обличчя так, наче воно щойно народжене: бліда ніжна шкіра довкола вуст світліша, ніж на чолі та щоках, губи темні, нижня дещо випинається вперед, підборіддя м’яке, ледь помітно розділене навпіл. Лише тепер Хана помічає родимку під правим вухом — вона наче знак. Він усміхається, і відтепер увагу притягують його білі зуби. Це зовсім інша людина. Віттель, яка його голила, виходить, несучи миску, повну піни.

— Скажи щось, — просить його Хана, — я впізнаю тебе за голосом.

Яків сміється гучно, відкинувши голову, так, як уміє лише він.

Хана вражена. Перед нею стоїть Яків-хлопчик, нова людина, неначе оголена, вся як на долоні, беззахисна. Обережно торкається його рукою. Його шкіра — незвично гладенька. Хана відчуває неясну тривогу і не може стримати сліз.

Обличчя мають лишатися прихованими, — думає вона. Як вчинки, як слова.

21

Про те, як восени 1759 року до Львова приходить пошесть

Ще донедавна вважали, думає Ашер, що причиною мору є невдале розташування планет. Він роздягається догола і думає, що робити з одягом. Викинути? Бо якщо на ньому — якісь виділення хворих, він може заразити весь дім. А немає страшнішого, ніж впустити заразу у власний дім.

Погода у Львові раптово змінилася: була спекотною й сухою, а стала теплою й вологою. Всюди, де є хоч трохи землі чи трухляви, виростають гриби. Щоранку в місті стоїть туман, як густа сметана, яку лише вуличний рух трохи струшує, каламутить.

Сьогодні він зафіксував чотири смерті. Відвідував недужих. Знає, що кількість мертвих зростатиме. В усіх — ті самі симптоми: рідкий пронос, біль у животі, дедалі більша слабкість.

Прописує пити багато свіжої води, а ще краще — відвари трав. Але позаяк хворі ночують на вулиці, де їм кип’ятити воду? Не дивно, що найбільше недужих — серед євреїв-неофітів. Тому вони так поспішають охреститися: вірять, що охрестившись, не захворіють і не помруть. Ашер бачив сьогодні кількох таких, уже зі знаком на обличчі; двоє з них були діти. То було обличчя Гіппократа: гострі риси, запалі очі, зморшки. Вочевидь, тіло мусить мати певний об’єм; якщо з нього витікає забагато води, воно починає нагадувати всохлий листок. Потім Ашер ішов від Галицького передмістя через ринок і бачив, як місто зачинилося в собі: віконниці замкнуті, на вулицях порожньо, невідомо, чи відбудеться ярмарок. Либонь, приїдуть селяни, які ще не знають про пошесть. Ті, що здорові й мають куди втекти, виїжджають.

Ашер намагається уявити собі, як хвороба передається від однієї людини до іншої. Мабуть, недуга виникає з якогось невловного густого туману, задухи, а може, ядучої пари. Ці міазми, потрапляючи разом із повітрям у легені, запалюють їх і заражують. Тому Ашер, коли його викликали до одного міщанського дому, де захворіла господиня, стояв біля вікна, крізь яке завівав вітер, а вона, недужа, лежала там, де вітер виходив. Родина вимагала зробити їй кровопускання, але Ашер — проти цієї процедури. Деяких хворих це дуже ослаблює, особливо жінок, хоч, безперечно, зменшує вміст отрути у крові.

Ашер також чув про інфекції, такі собі маленькі створіння, які найохочіше застрибують у хутра, мотуззя, шовк, вовну та пір’я і вилітають звідти з кожним порухом. Досить їх вдихнути, і вони потрапляють у кров і отруюють її. Їхня сила залежить від повітря: якщо воно чисте, інфекції розпадаються й гинуть. На запитання, як довго може жити інфекція, лікарі відповідають, що в речах, які зберігаються в льохах, — навіть п’ятнадцять років, у провітрюваних приміщеннях — до тридцяти днів. У людині ж — не довше ніж сорок днів. Люди ж головною причиною пошестей вважають Божий гнів через людські гріхи. До того ж так вважають усі: євреї, християни, турки. Гнів Божий. Саломон Вольф, берлінський лікар, з яким листується Ашер, каже, що мор ніколи не виникав у Європі, його завжди приносили з інших частин світу, а колиска його — Єгипет. Звідти пошесті зазвичай мандрують до Стамбула, а далі ширяться цілою Європою. Тож, мабуть, ту заразу до Львова принесли волоські євреї, що прибули на хрещення. Принаймні так тут кажуть.

Тепер усі чекають зими як спасіння, бо мороз усяку гниль нищить, і взимку моровиця геть зникає чи відступає.

Ашер не дозволяє Ґітлі виходити з дому, каже їй сидіти з Самуелем за заштореними вікнами.

Одного вечора в Ашера з’являються двоє чоловіків — старший і молодший. На старшому — чорний плащ і шапка. Борода статечно лежить на дещо завеликому животі. У нього ясне сумне обличчя, проникливі блакитні очі просвердлюють Ашера наскрізь. Молодший, який тут, вочевидь, лише задля солідності, — кремезний, зеленоокий і блідолиций. Стоячи у дверях, старший промовисто зітхає.

— Вельмишановний пане докторе, — починає він їдишем, — у вас, здається, є одна річ, яка вам не належить.

— Цікаво, — відповідає Ашер. — Не пригадую, щоб коли-небудь я привласнив собі якусь  р і ч.

— Я — Пінкас бен Зелік із Козової, рабин, а це — мій небіж Янкель. Ми прийшли по Ґітлю, мою доньку.

Ашер мовчить, приголомшений. За хвилю до нього повертаються голос і глузд.

— То це і є та річ, про яку ви кажете? Але вона — жива людина, а не річ.

— Ну, я лише сказав так, — каже Пінкас примирливо й дивиться вглиб помешкання за його спиною. — Можна нам зайти на кілька слів?

Ашер неохоче їх впускає.

— Коли ти лікар, то бачиш лише людське нещастя, — каже йому Пінкас, його, так би мовити, тесть, коли наступного дня Ашер Рубін знову відвідує хворих у шпиталі. — А життя — то велика сила, і ми на його боці. Що має бути, того не минути.

Пінкас вдає, ніби прийшов сюди випадково. Його рот і ніс прикриті клаптем білого полотна, що має вберегти від міазмів. Сморід стоїть жахливий. Це радше дім смерті, ніж одужання. Через брак місця хворих кладуть на підлогу.

Ашер мовчить.

Пінкас продовжує говорити понад його головою, наче не до нього.

— Віденській громаді потрібен лікар, до того ж такий, що розуміється на очах. Вони засновують єврейський шпиталь. Ашер Рубін міг би взяти дружину і, — Пінкас затинається на мить, перш ніж вимовити це, — дітей та виїхати звідси. Все погане забудеться. Можна взяти шлюб і все владнати.

За мить додає заохотливо:

— То все через тих невірних псів.

Коли він вимовляє «невірних псів», його голос стає хрипким, і Ашер мимоволі підводить на нього погляд.

— Ідіть звідси. Поговоримо ще про це. І прошу нічого не торкатися. Мені потрібно до хворого.

Смерть — швидка й милосердна. Спершу болить голова, потім нудить і болить живіт, далі починається пронос, і йому немає кінця. Тіло висихає, людина марніє на очах, знесилюється і врешті непритомніє. Це може тривати два-три дні. Далі — кінець. Спершу померла дитина, потім — її брати й сестри, врешті — мати й батько. Ашер дивився на це все. Так усе почалося. Від них заразилися інші, яких і привезли сюди.

Побожні євреї, до яких він прийшов через пухлину господаря, дивляться на нього по-змовницькому, випитуючи, яка там ситуація в місті. Вони немовби горді, що в них — усього лише пухлина. Жінка в збитому набік чіпці промовисто піднімає брови: то все — прокляття, могутній херем, що його накладено на негідників. Бог карає зрадників, відступників, дияволів, які гидять у власне гніздо.

— Його успіх не міг довго тривати. Це все — від нечистого. Звідки те золото, ті карети з купою коней, ті горностаї? Тепер Бог покарав його, щоб іншим не кортіло. Відступники вмирають від пошесті, один за одним. Така кара, — бурмоче вона.

Ашер відвертається від неї й дивиться на віконні штори, вицвілі й запилюжені. Візерунок на них уже майже неможливо розібрати, це колір пилюки. Йому пригадується Пінкас, його нібито-тесть, і він замислюється: чи не може й справді ненависть перетворитися на недугу? Може, саме так і діє херем? Ашер часто бачив, як проклята людина швидко ставала беззахисною, починала хворіти, і досить було зняти з неї прокляття, як вона одужувала.

Але Ашер радше заразився б сам, ніж повірив у такі речі. Він знає, що всьому виною вода: досить однієї отруєної криниці, щоб занедужало ціле місто. Хворі п’ють таку воду, а потім їхні заражені екскременти потрапляють до інших водних джерел. Ашер пішов до ратуші й описав свої спостереження. Це точно пов’язано з криницями. Йому, євреєві, повірили й наказали забити всі колодязі. І справді, пошесть трохи вщухла. Але потім вибухнула з подвоєною силою — мабуть, перенеслася на інші водні артерії. Неможливо забити криниці в цілому Львові. Можна лише сподіватися, що частина людей з якихось причин лишається невразливою до зарази. Одні хворіють легко і коротко, швидко одужують. Інші взагалі не заражуються, наче мають якийсь невидимий захист.

Нарешті посеред усього цього шарварку Ашер бачить того помазаника Божого, обранця. Може досхочу на нього надивитися. Відколи він з’явився у Львові наприкінці серпня, його можна зустріти то тут, то там: у багатій кареті або серед збідованих вірних, що сплять просто неба. Схоже, він не боїться. Хоч надворі тепло, на ньому завжди його висока турецька шапка та турецький плащ кольору красивої зелені, що нагадує озерну гладінь або скло, з якого роблять пляшечки для ліків. Він схожий на велетенську бабку, що перелітає з місця на місце. Підходить до хворих, і тоді Ашер, який там присутній, мовчки відступає вбік. Той кладе руку на чоло хворого й заплющує очі. Хворий блаженно всміхається, якщо, звісно, ще притомний. Нещодавно один хворий єврей сам пішов до костелу і вимагав хрещення. І коли його квапливо охрестили, він одразу видужав. Принаймні так розповідають на Галицькому передмісті. Під синагогою стверджують інше: що він одразу помер.

Ашерові доводиться визнати, що той Франк — красивий чоловік. Можливо, саме таким буде колись його син Самуель. Він не мав би нічого проти. Але його сила — не в красі. Ашер знає таких людей, переважно магнатів, спадкових шляхтичів: у них є якась непоясненна впевненість у собі, якась незбагненна внутрішня сила тяжіння, завдяки якій вони в будь-якій ситуації почуваються королями.

Відколи цей чужий перебуває в місті, Ґітля не може заспокоїтися. Одягається, але врешті-решт таки не виходить з дому. Стоїть певний час перед дверима, а потім іде назад до кімнати й роздягається. Ашер, повертаючись додому, застає її на канапі. Її живіт великий, круглястий, твердий. Все її тіло здається наче ледь набряклим, обважнілим. Вона весь час у поганому настрої, повторює, що помре під час пологів. Сердиться на нього: якби не він, вона повернулася б до батька або пішла з тим Франком. Лежачи отак у темряві, вона, мабуть, уявляє всі можливі, але не здійснені версії свого життя.

У другій половині жовтня, коли настають холоди, пошесть аж ніяк не відступає — навпаки, стає ще могутнішою. Галицьке передмістя спорожніло, для прибульців знайшли притулок у сусідів, у монастирях чи панських маєтках. Щодня в катедрі та міських костелах відбуваються хрещення. Утворилася ціла черга. Тільки-но хтось помирає, інші одразу хочуть хреститися.

Коли ж починають умирати охрещені, Яків перестає з’являтися на вулиці та лікувати дотиком своїх довгих пальців. Кажуть, що він поїхав до Варшави, до короля — просити землю для новонавернених. А дехто стверджує, що злякався зарази і знов утік до Туреччини.

Так вважає й Ашер, пригадуючи вчорашні смерті. Ось, скажімо, родина Майорковичів. Протягом двох днів у шпиталі померли мати, батько та чотири доньки. П’ята помирає, але вона така виснажена, що нагадує радше якусь похмуру мару, привид, упиря, а не дитину. Шоста, найстарша, якій уже сімнадцять, кажуть, посивіла від розпачу.

Майорковичам справили порядний похорон, християнський, купили за кошти міста дерев’яні домовини й місце на кладовищі. Поховали їх під новими прізвищами, до яких вони так і не встигли звикнути: Міколай Пьотровський, Барбара Пьотровська та доньки: Вікторія, Роза, Текля й Марія. Ашер наказує собі запам’ятати: Сроль Майоркович, Бейля Майорковичева, а також Сима, Фрейна, Мася, Міріам.

Тепер, якраз після похорону цих Майорковичів-Пьотровських, він стоїть у передпокої і повільно знімає весь одяг. Скручує його жмутом і наказує служниці спалити. Можливо, смерть чаїться в ґудзиках, швах, комірі. Входить до кімнати Ґітлі цілком голий. Вона здивовано дивиться на нього і вибухає сміхом. Ашер мовчить.

Усе ж ту маленьку худу дівчинку Майорковичів вдається врятувати. Це Елія. Тепер вона зветься Саломеєю Пьотровською. Ашер тримає її в шпиталі й добре годує. Спершу розвареним рисом на воді, потім сам купує їй курчат і наказує готувати бульйон, власноруч кладе їй до рота шматки м’яса, потрошки, маленькими шматочками. Дівчинка всміхається щоразу, коли його бачить.

Тим часом Ашер пише лист до старости Лабенцького і ще один, окремий — його дружині. Через два дні отримує відповідь із Рогатина: кажуть привезти малу Саломею.

Чому він не написав у цій справі до Рапапорта, до громади? У нього була така думка. Проте Ашер вирішив, що малій Саломеї буде краще в палаці Лабенцьких, ніж у домі багатого Рапапорта, навіть якби він — що сумнівно — погодився її прийняти. Сьогодні єврей — багатий і впливовий, а завтра — вбогий і безпорадний; це Ашер знає добре.

Після Хануки та християнського Нового року, на початку січня, у Ґітлі народжуються дві доньки. У березні, коли сходять останні сніги, Ашер і Ґітля пакують своє добро і вирушають з дітьми до Відня.

Що Молівда пише до своєї кузини Катажини Коссаковської

Ясновельможна пані добродійко, моя найясніша кузино,

Добре, що Ти швидко звідси виїхала, позаяк пошесть тут шаліє і повсюди видно сліди Смерті, яка ступає вулицями Львова. Найприкріше ж те, що моровиця вподобала собі Твоїх підопічних, серед яких чимало є вбогих і напівголодних. І попри старання ксьондза Мікульського та багатьох шляхетних людей, вони й далі живуть у злиднях і недолі, а отже, є легкою здобиччю для недуги.

Я й сам спакував речі і через кілька днів супроводжуватиму Якова та його товаришів до Варшави, де сподіваюся з Тобою, пані добродійко, зустрітися й обговорити наші майбутні дії. Дякую, що так щедро винагородила мою працю — знаю, що то пожертви багатьох шляхетних вельмож, серед яких найщедрішим виявився пан Яблоновський. Я щиро шаную його й ціную, а проте ідея Парагваю під Буськом здається мені сумнівною. Твої підопічні, шановна пані, не такі покірні, як парагвайські індіанці. А релігія їхня, звичаї та письмо старіші від наших. З усією повагою і вдячністю до пана Яблоновського порадив би йому якось приїхати до Іваного чи сюди, на Галицьке передмістя.

Дозволь не описувати всього — надто воно прикре мені й неприємне. Після смерті доньки Нахмана, тепер уже Пьотра Якубовського, — однієї з перших жертв пошесті — одразу почали шепотіти, що то нове єврейське прокляття впало на невірних. А ще та дивовижна швидкість, із якою вона шириться… З людини виходить вода, і тіло наче стискається, шкіра морщиться, риси обличчя стають гострими й хижими. Людина за два дні втрачає всі сили і помирає. Нахман-Якубовський в розпачі поринув у свою кабалу, щось там рахує, сподіваючись, що знайде пояснення свого нещастя.

Дедалі холодніше, і невідомо, що робити з усіма тими безпритульними та хворими. Потрібно ще грошей, одягу і харчів, позаяк ксьондз Мікульський, інтендант усієї цієї затії, вже не годен упоратися.

Лікарі домагаються, щоб усі, хто прибуває до міста, показували посвідчення, що їдуть вони із земель, вільних від зарази. Всіх підозрілих мають «провітрювати» в карантині за містом протягом шести тижнів. У самому ж місті має бути досить лікарів, цирульників, доглядачів за хворими, носіїв і гробарів. Усі, хто мав справу з хворими, повинні носити спеціальні знаки, наприклад, білі хрести на грудях і спинах. Має бути запас грошей на харчі й ліки для вбогих. Вирішено позбутися бездомних собак і котів, стежити за кожним домом, чи не з’явилася там зараза, збудувати за містом достатньо дощаних хатинок для хворих і підозрілих, а сумнівні товари в тих-таки будиночках «провітрювати». Але все як завжди у нас: на словах одне, на ділі інше.

Ти, мудра добродійко, вигадаєш, що робити, аби тим людям гідне житло та харч надати. Чимало з них, на хрещення вирушаючи, своє майно продали і тепер хіба що на милосердя наше сподіваються.

Катажина Коссаковська наважується турбувати сильних світу цього

Янові Клеменсові Браніцькому, Великому Коронному Гетьманові, дня 14 грудня 1759 року

Високо ціную гостинність, якою зустрів Ти мене, ясновельможний пане добродію, нещодавно, коли я знову була в дорозі. У Мостиськах гарно й затишно, я довго їх пам’ятатиму. А позаяк зволив Ти сказати, що бажаєш добра всім моїм починанням, звертаюся до Тебе, пане добродію, з проханням розважити справу, про яку я вже Тобі розповідала. Чи не могли б ми спільним зусиллям — яко шляхетно народжені й приязню між собою пов’язані, — пам’ятаючи французьку приказку «noblesse oblige», якось зарадити тим нещасним неофітам, пуританам, яких тут, на Поділлі, премногість. Ти, вельможний пане добродію, либонь, уже чув, що вони тепер вирушили до Варшави й домагаються аудієнції в короля (щодо можливості якої я вельми сумніваюся), а також земель у королівських володіннях, щоб там оселитися. Ідея наша в тому, щоб прийняти їх на наших землях, що було б по-християнському, та й душ у наших волостях у такий спосіб прибуло б.

В окремому листі, переданому через Каліцького, розповіла я Тобі, вельможний пане, що тут діялося з сеймиком…

Євстахієві Потоцькому, Ясновельможному Пану Братові, генералові артилерії Великого Князівства Литовського, 14 грудня 1759 року

У листі отримала я, вельможний пане добродію, прохання вислати Тобі портрет нашого батька, що я радо вчиню, тільки-но випаде така нагода, бо на пошту не варто надто покладатися.

А ще нагадую моє запитання з попередніх листів: чи Ти, вельможний пане добродію, не міркував ще про маєток, який можна неофітам передати.

Ти знаєш мене все моє життя і відаєш добре, що я не схильна надто розчулюватися над недолею людською, у цих справах я переважно тверда. Можна крізь окуляри видивлятися доброчесність і не побачити її. Але тут бачу наш обов’язок: ці люди опинилися в найгіршому становищі з можливих, гіршому, ніж наші селяни, бо вони — наче ті жебраки, вигнані своїми ж, позбавлені майна та місця під сонцем. До того ж вони погано знають мову і в багатьох справах геть безпорадні. Тому-то так міцно одне за одного тримаються. Якби їх розподілити по наших маєтках, зажили б вони по-християнському, займаючись ремеслом чи торгівлею і нікому не заважаючи, і був би то з нашого боку вчинок побожний. Бо ж ми їх приручили і під крило нашої Церкви прийняли.

Пелагії Потоцькій, каштеляновій львівській, 17 грудня 1759 року

Не хотілося б мені турбувати й тривожити Тебе, вельможна пані добродійко, різними речами архістаросвітської моди, сиріч бажати такого, що минуло давно і до чого Ти не маєш прихильності. А зокрема, того, аби свої любилися між собою і бажали одне одному всілякого добра. Але, позаяк хочу бути не модною, а чесною і щирою, прошу Бога, який от-от прийде у світ, аби обдарував Тебе здоров’ям і довгими літами. А ще бажаю щастя й успіхів, але тут кожен сам собі коваль.

Ти, вельможна пані, вже, либонь, чула новий заклик, не так модний, як милосердний: брати до себе дівчат-неофіток, колись єврейок, а тепер християнок. Лабенцька, жона старости, таку маленьку дівчинку вже до себе прийняла. Якби я мала менше справ, теж про таке подумала б. Учинок такий дає їм надію на краще життя та освіту, яка паннам личить. Дівча виявилося вельми тямущим, уже має гувернера і вчиться водночас польської та французької. Та й пані Лабенцька аж ожила, тож і користь обопільна…

Про топтання монет і завертання ножем ключа журавлів

Напередодні виїзду до Варшави Яків велить вибраним жінкам і чоловікам зібратися. Вони чекають на нього приблизно годину. Яків приходить одягнений по-турецькому, з ним Хана, чепурна й урочиста. Тепер вони цілим гуртом швидко йдуть у бік Високого замку, їм услід озираються допитливі перехожі. Яків мчить попереду, швидким кроком, нахилившись уперед; старий ребе Мордке ледве за ним встигає. Врешті-таки відстає разом із Гершеле. Хана не нарікає, що зіпсує вишиті шовкові пантофлі, йде крок у крок за чоловіком, лише підбирає поли довгого плаща і дивиться під ноги. Яків знає, що робить.

Дивний день. Повітря — м’яке й гладеньке; вони наче рухаються серед порозвішуваного мусліну. Пахне чимось тривожним, солодким, несвіжим, чимось, про що забули, і воно поросло пліснявою. У декого на обличчях невеликі маски, але що вище вони підіймаються, то відважніше їх скидають.

Всі розуміють, що пошесть — то частина війни, яку з ними ведуть вороги. Хто сумнівається у своїй вірі, помре. Житиме той, хто щиро вірить Якову. Відійшовши далеко від міста, вони сповільнюють крок і починають розмову, зокрема ті, що йдуть позаду. Дехто спирається на палицю, точаться розмови, дедалі відважніші, вони зайшли вже далеко й високо, шпигуни сюди не дістануться, ніхто їх не підслухає, немає тут пронозливих секретарів, катехітів, ревних вірян. Вони кажуть:

— Молівда і стара Коссаковська домагатимуться тепер у Варшаві аудієнції в короля…

— Хай Бог їм допоможе.

— Якщо так станеться, підтвердимо наше шляхетство…

— Але ми їдемо просити землі королівської, не магнатської.

— Цього пані Коссаковська ще не знає…

— Нащо їй знати? Ми не хочемо палити за собою мостів.

— Король дасть нам землю. Від нього отримати — краще, ніж від панів чи церкви. Але де певність?

— І хто такий король?

— У короля є честь, і слово його цінніше за золото…

— У Буську буде та земля.

— В Сатанові…

— Рогатин — уже наш.

— Байдуже де, аби була…

Вони стоять на горі й бачать звідти все місто. Дерева — червоні й жовті, ніби якась рука підпалила світ. Ллється світло, золоте, медове, важке; теплими хвилями спливає воно вниз, укриваючи позолотою львівські дахи. І водночас місто згори нагадує струп на шкірі, нерівний шрам. Здалеку не чути гамору, місто здається невинним, а там же зараз ховають померлих, споліскують водою заражену бруківку. Раптом вітер приносить звідкись запах деревного диму; Яків змовкає і зупиняється. Ніхто не наважується промовити й слова.

Тоді Яків робить дивну річ: встромлює в землю ніж і піднімає очі до неба. Всі стежать за його поглядом. Ключ журавлів, який летить у небі, раптом рветься у двох місцях, як намисто, розсипається й завертає. Птахи налітають одне на одного, плутаються й починають хаотично кружляти над їхніми головами. Прикре видовище. Хая затуляє обличчя. Всі дивляться на Якова вражено.

— Дивіться тепер, — каже він і витягає ножа із землі.

Журавлі ще якусь мить кружляють безладно, а далі знов вишиковуються в ключ, який описує два великі кола і рушає своєю дорогою на південь.

Яків каже:

— Те, що ви побачили, означає: горе вам, якщо забудете, хто я і хто ви.

Він наказує розпалити багаття. Всі стають довкола нього, без чужих очей, без шпигунів і донощиків, і не можуть наговоритися. Плутають нові імена. Коли Шломо звернувся до Нахмана по-старому, Яків дав йому стусана. Немає більше єврейських імен, є лише християнські.

— Ти хто? — питає він Хаїма з Варшави, який стоїть перед ним.

— Матеуш Матушевський, — відповідає Хаїм якимось наче сумним, пригніченим тоном.

— А це — його дружина Ева. Немає більше Віттелі, — додає Нахман, хоч його й не просили.

Яків наказує кожному повторити своє нове ім’я. Вони називаються один за одним, і так — кілька кіл.

Всім присутнім чоловікам близько тридцяти, вони в розквіті сил, добре одягнені, у плащах, підбитих повстю чи хутром, бородаті, в теплих хутряних шапках, хоч до зими ще далеко. Жінки в чіпцях, як міщанки; деякі ще мають на головах кольорові тюрбани, як-от Хана. Якби хтось — якийсь підглядач — побачив цей гурт людей, що зібрався на пагорбі наді Львовом, нізащо не збагнув би, хто вони й навіщо повторюють свої імена.

Яків ходить серед них із товстим дрючком, який підняв із землі. Ділить їх на дві групи. У першій — ребе Мордке, який зветься тепер Пьотром-старшим, далі — Гершеле, тобто Ян, другий улюбленець Якова. Поруч — Нахман, себто Пьотр Якубовський, і Хаїм з Буська, по-новому — Павел Павловський. До цієї групи Яків додає ще Іцека Миньковіцера, тепер — Тадеуша Миньковецького, та Єрухіма Ліпмановича, тобто Дембовського. Всі вони завтра поїдуть із Яковом до Варшави.

Хана з дітьми тим часом будуть під опікою пані Коссаковської. Завтра вона пришле коней. З ними поїдуть ще Лейбко Гірш із Сатанова — тобто Юзеф Звєжховський — і його дружина Анна. Прізвище їм дав ксьондз, який їх хрестив. Язик можна зламати. Залишаються також Яків Шимонович, який тепер зветься Шимановським, обидва Шори, тепер Воловські, і ребе Шаєс, який досі лишається Рабіновичем, бо ще не охрестився.

Два гурти дивляться один на одного скоса, але триває це недовго, бо Яків велить усім добре потрусити кишенями — чи немає там монет. Бере від кожного лише по одній. Вибирає великі золоті дукати, аж доки назбирується дванадцять. Старанно складає їх у купку на землі, серед сухої трави. Потім чоботом втоптує їх у багнюку. Далі знов згортає в купку і знову топче. Всі дивляться на це мовчки, затамувавши подих. Що це означає? Що він хоче цим сказати? Тепер вони по черзі мають підходити до монет і втоптувати їх у землю.

Ввечері до Якова приходить Францішек, тобто Шломо, і докоряє, що той не вибрав його та братів для подорожі до Варшави.

— Чому ж, скажи? У нас там є справи, ми багато чим допомогли б. Як шляхтич і католик я тепер маю іншу позицію. У мене є голова на плечах.

— Мене твоє шляхетство не обходить. Скільки ти за нього дав? — Яків буває ущипливим.

— Я був із тобою з самого початку. Я — один із найвірніших, а тепер ти мене відкидаєш.

— Так має бути, — каже Яків, і на його обличчі розквітає широка тепла усмішка. Він часто так робить. — Я не відкидаю тебе, дорогий брате, я залишаю тобі владу над тим, що ми тут зробили. Ти — другий після мене, то хто ж пильнуватиме той весь люд, який бідує тут, наче худоба, по стодолах і курниках? Будь тут господарем.

— Але ти до короля їдеш… Нас, мене і братів моїх, не береш із собою. Чому?

— Небезпечна ця мандрівка. Візьму її на себе.

— Але ж хто, як не я з батьком і братами, поки ти в Туреччині сидів…

— Сидів, бо інакше мене вбили б.

— Тепер ти бундючишся, а тебе навіть у катедрі з нами не було! — вибухає Шломо. Це не схоже на нього, зазвичай він стриманий.

Яків робить крок і намагається обійняти Шломо — Францішека Шора-Воловського. Але той вислизає з його обіймів і виходить, гримають двері, відбившись від одвірка, і ще довго хитаються на іржавих завісах, поскрипуючи.

Через годину Яків кличе до себе Гершеле, тобто Яна. Каже йому принести вина й печеного м’яса. Нахман Якубовський, який прийшов поговорити з Яковом, застає біля його дверей Хану. Хана каже йому пошепки, що Володар одягнув тфеліни і здійснює разом із Гершеле таємний обряд, який називається «внесення Тори до нужника».

— З Яном, — м’яко виправляє її Нахман.

Рештки. У Радзивілла

Кожна жива істота має своє неповторне і єдине покликання, яке втілити під силу лише їй. Хіба ж не так? Це означає, що протягом життя в неї є одне-єдине завдання, і вона не може його занехаяти. Я завжди так думав, але дні, які настали після знаменної львівської події, виявилися такими непередбачуваними й гіркими, що я довго не міг ані описати їх, ані впорядкувати в голові. І навіть тепер, коли починаю молитися, збиваюся на жалі й скарги, і сльози підступають мені до очей. Час-бо минає, але біль не вщухає. Ребе Мордке помер. Гершеле помер. Донечка моя новонароджена пішла на той світ.

Якби донька моя Аґнєшка була щасливою і успішною, я не побивався б так. Якби ребе Мордке став свідком спасіння, я так не журився б. Якби Гершеле втомився від життя, посмакувавши його вдосталь, я так не плакав би. Я був першим, хто став віч-на-віч із пошестю, бо зачепила вона мене і мою так довго сподівану дитину. А я ж був обраний! Як же так?

Перш ніж ми вирушили в дорогу, відбулася невелика урочистість — скромна, бо через пошесть Яків звелів постити. Наш старий ребе Моше з Підгайців, великий наш чудотворець і мудрець, узяв за дружину молоду дівчину, сироту Тересу (колись — Естеру Майорковичеву), в якої мор забрав родину. То був жест милосердної людини, бо сестру її вже забрав до себе хрещений ребе Моше пан Лабенцький. Тепер обидві сестри носили прізвище Лабенцькі. Хоч на той єдиний вечір піст було скасовано, все відбулося стримано: трохи вина, хліба й масного бульйону. Наречена весь час плакала.

На шлюбі Яків оголосив, що збирається до Варшави, до короля, а потім поблагословив молодих, і видно було, що він серед нас найвищий, що він бере на свої плечі все наше збентеження, наші біль і гнів. Та помітив я, що є між нами й суперечності. Брати Воловські, що сиділи поряд із Валентієм Крисінським, сином Нуссена, бурчали й супилися, що мають лишитися у Львові, і відчував я за весільним столом якусь невидиму боротьбу, якийсь поєдинок, що тривав над головами присутніх, над худою нареченою, яка тільки-но вислизнула з лабет смерті, і її уже старим кавалером. То була боротьба за владу над душами. Найбільше ж у тому всьому було страху. А коли людям страшно, вони, як відомо, кидаються одне на одного, аби знайти винного в тому, що діється.

Через кілька днів ми вже були в дорозі. Слушно написано в Шохар Тов, 31, що чотири речі виснажують людину: голод, подорож, піст і влада. Так, ми дозволили собі втомитися. Втім, голод нам у дорозі не загрожував: нас радо приймали в панських дворах і плебаніях як навернених євреїв, ласкавих і добрих, наче грішник, що покаявся. Ми ж із якогось доброго дива цю роль охоче грали.

Вирушили ми другого листопада зі Львова до Варшави трьома каретами, і ще кілька осіб їхали верхи. Серед них — Молівда, наш провідник і охоронець. Усюди, куди б ми не приїхали, він красномовно нас представляв — не так, як нам хотілося б. Але вже на другий день ми почувалися саме так, як про нас говорив Молівда — цей Антоній Коссаковський, якого я так і не збагнув, і завжди сумнівався, серйозно він говорить чи жартує.

Коли ми приїхали до Красностава, де винайняли на ніч цілу корчму, Молівда оголосив, що з Яковом хоче зустрітися польський пан, бо його слава як великого мудреця дійшла аж сюди. Та й сам цей пан — теж мудрець. Він мав заїхати до нас. Тому Яків, хоч і втомлений, не знімав дорожнього одягу, навпаки, накинув поверх нього підбитий хутром плащ і грів руки біля вогню, бо вдень дощило і звідкись зі сходу, з поліських боліт, повіяло пронизливим холодом. Ми розташувалися в найбільшій кімнаті покотом на матрацах, що пахли свіжим сіном. У світлиці було темно й кіптяво. Християнин-корчмар переселив усю свою родину до крихітної кімнатки і не дозволив дітям виходити: мав-бо нас за вельможних гостей, євреїв у нас не добачивши. Але його замурзані діти все одно визирали крізь широкі шпари у дверях. Із настанням ранніх зимових сутінків вони позникали — мабуть, їх зморив сон.

Біля опівночі вбіг Іцек Миньковіцер, який вартував надворі, і повідомив, що під’їхав якийсь екіпаж. Яків сів на лаву, ніби на трон, плащ вільно опадав йому з плечей, відкриваючи хутряну підкладку.

Першим увійшов єврей у ярмулці, невисокий, повнуватий, але впевнений у собі, ба навіть зухвалий. Позаду нього у дверях стояли здоровенні озброєні селяни. Єврей мовчки обвів поглядом кімнату і, побачивши Якова, ледь вклонився йому рухом голови.

— Ти хто? — запитав я, не витримавши мовчання.

— Шимон, — відповів чоловічок глибоким голосом, який не пасував до його опецькуватого тіла.

Він повернувся до дверей і невдовзі з’явився з низеньким зморщеним літнім євреєм, схожим на рабина. Геть дрібним. З-під хутряної шапки блискали його темні проникливі очі. Він підійшов просто до Якова, аж той від несподіванки встав. Коротун обійняв його, як давнього знайомого. Лише недовірливо глипнув на Молівду, який стояв у кутку з вином.

— Це — Марцін Міколай Радзивілл, — мовив той Шимон, обійшовшись без титулів.

Запала коротка мовчанка. Ми стояли непорушно, вражені відвідинами такого вельможного і приязного гостя. Ходило багато чуток про цього магната, який перейшов у віру єврейську, хоча євреї ставилися до нього з підозрою великою, оскільки він гарем у домі тримав і дивні речі чинив. Яків теж був здивований поведінкою Радзивілла, але, як зазвичай, стримався, відповів на обійми і запропонував йому сісти поруч. Принесли свічки, і тепер обличчя обох чоловіків було добре видно. На поораних зморшками щоках магната світло розпадалося на безліч дрібних плям. Шимон, наче сторожовий пес, став на чатах біля дверей. Селянам наказав оточити корчму. Небавом стало зрозуміло, навіщо потрібна така конспірація.

Радзивілл, за його ж словами, перебував під домашнім арештом. Начебто за сприяння євреям. Прийшов він інкогніто, почувши, який знаменитий і вчений гість проїжджатиме через Красностав. Сам він тут випадково, адже відбуває арешт у Слуцьку. Потім нахилився до Якова і довго й повільно щось шепотів, наче декламував.

Я спостерігав за виразом обличчя Якова: він слухав незворушно, напівзаплющивши очі. Краєм вуха почув я, що магнат говорить гебрайською, але то була якась нісенітниця, наче повисмикувані цитати з різних джерел. Не чувши всього, я нічого з того не зрозумів. Але виглядало це так, наче той великий магнат звіряв Якову великі таємниці. Якову, либонь, хотілося, щоб і ми в це вірили.

Яків завжди змінюється, коли має справу з вельможами. Обличчя його стає наче дитинним, невинним; багато він може пробачити шляхтичеві. Тоді Яків промениться доброзичливістю і якоюсь покірністю, мало не як пес, що кориться більшому й сильнішому за нього. Спочатку мене це дуже сердило. Але кожен, хто знає Якова, розуміє, що й це — теж гра і забавка.

Кожен із нас поводиться по-різному з тим, хто стоїть вище і нижче від нас. На цьому тримається світ. Ієрархія ця десь глибоко в нас сидить. Я, гніваючись, не раз повчав Якова — якщо він, звісно, хотів мене слухати, — щоб він тримався суворо й достойно і ні перед ким не гнув шиї. Чув я, як одного разу Молівда сказав йому: «Таж більшість тих вельможних панів — ідіоти».

Після цих відвідин Молівда розповів, що Радзивілл роками тримав у неволі своїх дружину й дітей, на самому хлібі й воді, в тісній кімнатці. Аж доки родина не вирішила покласти цьому край і не домоглася в короля, аби той визнав його божевільним. Ось через що зараз Радзивілл перебуває під домашнім арештом у Слуцьку. Кажуть, ніби в нього — цілий гарем з викрадених дівчат і полонянок, викуплених у турків. Місцеві селяни шепочуться, ніби він бере в них кров, із якої робить еліксир вічної молодості. Якщо це так, мабуть, той еліксир не діє, бо виглядав той чоловік старшим за свій вік. Багато в нього було гріхів на совісті: напади на подорожніх, грабунки сусідніх маєтків… Усе це він робив наче в нападах якогось шалу, але тепер, у цій кімнаті, аж ніяк не скидався на бандита. Згода, обличчя не надто красиве, але ж за потворним обличчям не завжди криється зла душа.

Корчмар подав горілку та їжу, але гість навіть не торкнувся частунку, пояснивши, що його не раз труїли. Просив не ображатися через це, бо за привітністю часто ховаються недобрі наміри. Він сидів з нами до світанку, і дехто з нас, досить надивувавшись гостем, почав було придрімувати. А він приндився знанням кількох мов, зокрема умінням вільно читати й писати гебрайською. Зізнався також, що хотів би офіційно перейти на юдейську віру, але боїться.

— У Вільні, — розповів він, — рівно десять років тому спалили на вогнищі такого перекинчика. Був то нерозумний Валентій Потоцький, який у Амстердамі щиро і всім серцем прийняв віру Мойсеєву, а прибувши назад до Польщі, відмовився повернутися в лоно Церкви. Його катували і врешті-решт спалили. Я сам бачив у Вільні його могилу. Знаю, що євреї його шанують, але життя йому ніхто не поверне.

— Не буде нам із нього користі, — сказав Яків, коли Радзивілл пішов. Потягнувся й голосно позіхнув.

Ми всі заснули просто за столом, а вранці час був вирушати до Любліна.

Про сумні події в Любліні

Через два дні, коли ми в’їжджали на передмістя Любліна, яке називають Калінівщизною, у нас зненацька полетів град каміння. Сила ударів була такою, що каменюки проламували стіни й дверцята екіпажа, пробивали дах. Оскільки я сидів поруч із Яковом, то прикрив його собою — сам не знаю чому. Тож я таки дістав прочуханки, але не від тих, що закидали нас камінням, а від Якова — він скинув мене з люттю. Добре, що наш екіпаж був оточений вісьмома озброєними вершниками: вони, вирвані з дрімоти, вийняли шаблі та спробували розігнати ту сільську галайстру. Але з-за хат, із бічних вулиць прибігали інші з вилами та палицями. Якась міцна жіночка прийшла з кошиком болота і влучно шпурляла його просто в карету. Почався справжній, хоч і безладний бій. Ці євреї з передмістя, втім, наробили більше галасу, ніж шкоди. Було то якесь недолуге збіговисько, яке врешті-решт кинулося врозтіч, побачивши солдатів з міської сторожі: їх привели Молівда і Криса, які помчали до міста по допомогу.

До втоми від попередньої ночі додалися смуток і біль, спричинені цим нападом. Багато кого з нас було поранено, мені розсікли брову і набили велику ґулю на голові (відтоді мені часто докучають головні болі). Так ми й дісталися до Любліна. Проте найгірше трапилося ввечері, коли ми завдяки старанням Молівди та Коссаковської вже відпочивали в палаці воєводи. Виявилося, що ребе Мордке захворів, і недуга його була дуже схожою на ту, від якої помирали люди у Львові. Ми поклали його до окремої кімнати, але він не хотів лежати і запевняв нас, що здоровий. Коли хтось сахався хворого, Яків велів йому сідати поряд і сам дбав про ребе Мордке, подаючи воду. Старенький марнів на очах.

Гершеле, що вмів по-жіночому спритно й делікатно піклуватися про інших, зайнявся недужим. Я бігав Любліном, шукаючи бульйону та курячої грудинки. Ребе Мордке, попри хворобу, дуже хотів побачити Люблін — тут він учився замолоду, і з цим містом у нього було пов’язано чимало спогадів. Тож ми з Гершеле повели його до міста, обережно провадячи вулицями аж до єврейського кладовища, де спочивав його вчитель. Коли ми йшли поміж могилами, ребе Мордке вказав на красивий нещодавно збудований склеп і сказав: «Оцей мені подобається. Такий хочу мати».

Ми насварили його тоді й посміялися — не час нам думати про могили. Бо ж смерть не має над нами влади. Так із запалом і сльозами на очах твердив Гершеле. Про себе ж можу одне сказати: я ніколи в те не вірив. А Гершеле — так, та й багато наших теж. А може, і я вірив? Уже не пригадаю. Повертаючись до палацу, ми вже майже несли знесиленого ребе Мордке.

Тієї ночі ми сиділи біля старого в палаці воєводи — занедбаному, вологому і брудному. Тиньк порепався від вогкості, крізь шпари у вікнах задував вітер. Ми бігали на кухню по гарячу воду, але кривавий пронос не минав, і ребе Мордке слабнув на очах. Він попросив запалити йому люльку, але вже не міг її курити, просто тримав у руках, і дедалі слабший жар грів йому змерзлі пальці. Всі крадькома позирали на Якова: що він скаже. Та й сам ребе Мордке поглядав на нього: чи не врятує Яків його від смерті? Адже ребе Мордке був його найвірнішим довголітнім адептом, ще з часів сонячної Смирни, пропахлих морем Салонік. Не може ж він, охрещений, померти!

Наступної ночі Яків вийшов сам на мокре подвір’я, не було його зо дві години, повернувся змерзлий, блідий і впав на ліжко. Я був біля нього.

— Куди ти зник? Ребе Мордке помирає, — сказав я докірливо.

— Я не зміг його перемогти, — сказав він ніби собі, але я його добре почув. Я та Іцек Миньковецький, який вже злякався, чи Якова, бува, не викрали.

— Про кого ти говориш?! — крикнув я до нього. — З ким ти змагався? Хто тут був? Адже замкова сторожа повсюди.

— Сам знаєш хто… — сказав він, а мені по спині пробігли мурашки.

Під ранок ребе Мордке помер. Ми, занімілі, сиділи біля нього до полудня. Гершеле почав дивно сміятися, казав, що саме так воно й відбувається: спершу помираєш, а потім оживаєш. Що смерть мусить ненадовго прийти, бо інакше ніхто не вірив би у воскресіння. І невідомо було б, хто з людей безсмертний. «Дурень ти», — злісно сказав я йому. Тепер шкодую. Бо він аж ніяк не був дурнем. Я й сам не міг повірити, що все це відбувається насправді, гадав, що зараз станеться щось виняткове, бо й час, у який ми живемо, особливий. І самі ми — особливі. Яків тим часом вештався, як непритомний, зі спітнілим чолом, з-під ледь прикритих повік лилося якесь темне світло. Він майже весь час мовчав, і я збагнув, що над нами борються великі сили, темні та найсвітліші, ніби на небі перед грозою, коли чорні хмари затуляють сонце й блакить. Мені вже здавалося, що я чую якийсь скрегіт, якийсь низький, похмурий гул. Мій погляд помандрував слідом за цим шумом, і я побачив нас, зібраних довкола смертного ложа ребе Мордке, пригнічених, з плачем на вустах. Ми були наче ті хлібні фігурки з Хаїноі гри — смішні й неоковирні.

Ми не перемогли смерть. Цього разу — ні.

Третього дня був урочистий похорон. Ми винесли відкриту, як велить католицький звичай, труну й поклали її на багато прибраний віз. А позаяк містом розійшлася чутка, що був то великий єврейський мудрець, який прийшов до Христа, зібралася величезна процесія з цеховими братствами, сурмами, черницями й міщанством, яке хотіло подивитися, як вихреста ховатимуть у посвяченій землі. Люди чомусь дуже плакали, хоч не були знайомі з небіжчиком, та й не знали до ладу, ким він був. Коли у фарній церкві[135] місцевий єпископ виголошував проповідь, плакали всі присутні, адже багато разів звучало слово «марнота», а воно — ще гірше, ніж «смерть». І я плакав, бо охопив мене жаль великий і споконвічний, і зміг я нарешті оплакати свою донечку і всіх своїх померлих.

Пригадую, Гершеле запитав мене, що означає те «марнота». «Гарно», — сказав він.

Марнота — це тоді, коли будуєш на піску, коли ситом черпаєш воду, коли тяжко зароблена копійка виявляється фальшивою. Коли всі зусилля — даремні. Так я йому пояснив.

Коли ми виходили з костелу, надворі було похмуро, сльотаво. Вітер здіймав із землі заболочене золоте листя; воно нападало на нас, ніби якийсь чудний різновид кажанів. І я, завжди такий чутливий до знаків, які дає нам Бог, тоді не зрозумів, що це означає. Побачив, як Яків плаче, і ця картина вразила мене так сильно, що мої ноги підігнулися і я не міг далі йти. Я ніколи не бачив його в сльозах.

Коли ми поверталися додому з похорону, Яків наказав нам узяти довгі поли наших турецьких плащів і тримати їх так, наче це крила. Так ми й зробили. Ми думали лише про ті крила, попри смуток і крижаний дощ, який шмагав наші щоки. Вперто йшли, як сліпі, за плащем Якова, і кожен хотів потримати його хоча б мить, тож ми змінювали один одного цілу дорогу з кладовища до палацу. Перехожі розступалися перед нами, чудернацькими, наче комахи. Людьми з очима, повними сліз. «Хто це?» — шепотіли вони, коли ми вузькими вуличками міста крокували до палацу, тримаючись за плащ Якова. Що більше вони нам дивувалися, що зачудованіше на нас дивилися, то краще було. Нас відокремлювали від них наш розпач, наша скорбота. Ми знов були іншими. Так і мало бути. У тому, що ти чужий, є якась радість, привабливість. Це — наче ласощі. Добре воно: не розуміти мови, не знати звичаїв, блукати, як дух, серед інших — далеких, незбагненних. Тоді прокидається особлива мудрість: уміння здогадуватися, ловити неочевидне. Прокидаються кмітливість і уважність. Чужий віднаходить особливий кут зору і хоч-не-хоч стає своєрідним мудрецем. Хто переконав нас, що бути своїм — так добре і зручно? Лише чужий по-справжньому розуміє, яким є світ.

Наступного дня після похорону ребе Мордке помер Гершеле. Тихо і швидко, як кролик. Яків зачинився у своїй кімнаті й не виходив два дні. Ми не знали, що робити. Я шкрябав у двері й просив, щоб він хоча б подав голос. Я знав, що він любив Гершеле по-особливому, як люблять дружину, хоч він був звичайним добрим хлопцем.

Під час похорону Яків підійшов просто до вівтаря, став там навколішки і раптом на повен голос почав співати «Signor Mostro abascharo», тобто «Господь наш сходить», — пісню, яку співають у миті тривоги. До нього відразу приєдналися наші потужні голоси, ми стали навколішки позаду нього. Останні слова потонули у схлипі, і хтось із нас, здається, Матушевський, почав нашу святу пісню, «Іґадель»:

І проллє Месія світло Твого Царства

На люд покривджений, нещасний, гнаний,

Ти пануватимеш вовік, опоро наша.

«Non aj otro commemetu», себто «Немає нікого, крім Тебе», — додав Яків давньою мовою.

Наші скорботні голоси наповнювали костел, здіймалися під саме склепіння й поверталися десятками відлунь, наче ціла армія співала тією мовою, якої ніхто тут не знав і в якій бриніли звуки з іншого світу. Мені згадалися Смирна, порт, солоне морське повітря, запахло спеціями, які тут, у Любліні, нікому й не снилися. Костел немовби завмер від подиву, навіть пломені свічок перестали тремтіти. Монах, який щойно порядкував квіти в бічному вівтарі, тепер стояв біля колони й дивився на нас, як на духів. Про всяк випадок непомітно перехрестився.

Нарешті так гучно, що аж, здавалося, дрижали кольорові скельця у вітражах, ми молилися гебрайською, щоб Бог простяг нам свою десницю в чужому краї, краї Ісава. Нам, дітям Якова, загубленим у тумані, дощі та цій страшній осені 1759 року; осені, після якої мала настати ще страшніша зима. І зрозумів я дещо того вечора. Що робимо ми перший крок у безодню.

Наступного дня після похорону Яків із Молівдою вирушили до Варшави. Ми ж, усі решта, залишилися в Любліні, позаяк Криса подав до суду скаргу про напад і побиття й зажадав від місцевої єврейської громади чималого відшкодування. А оскільки всі були на нашому боці, суд мав відбутися швидко і для нас успішно. Мене це не надто хвилювало. Я приходив до люблінських костелів, сідав на лаву і думав.

Найбільше я роздумував про Шехіну. Відчував, що в цей страшний час вона виходить із темряви, мечеться серед черепків і посилає мені знаки. Пригадалося мені, як ми з ребе Мордке подорожували до Стамбула. Вона, Божа Присутність, оселилася в цьому мерзенному світі. Вона — це хтось, кого неможливо уявити, хтось, позбавлений форми, та все ж матеріальний; діамант у брилі чорного вугілля. Не хто інший, як ребе Мордке, ввів мене в таємницю Шехіни. Вільний від упереджень, таких поширених серед євреїв, він приводив мене в різні місця. Тільки-но ми прибули до Стамбула, наступного ж дня пішли до Софії — великого храму тієї християнської Марії, матері Ісуса, яку ребе Мордке вважав такою близькою до Шехіни. Мене це вразило. Сам я ніколи не ввійшов би до християнського храму. Та й у цьому — дарма що його перетворили на мечеть — мені було якось незручно. Я радо перескочив би цей етап моєї освіти. Мої очі не звикли до стінописів. Коли я побачив на стіні велике зображення жінки, яка до того ж пильно в мене вдивлялася, мені стало якось задушливо, такого я ніколи раніше не відчував, серце загупало, я вже ладен був вийти звідти, але ребе Мордке схопив мене за руку і завернув. Я сидів на холодній підлозі біля стіни, на якій було щось написано грецькою — мабуть, багато століть тому, — і поступово повертався до тями, аж доки моє дихання не вирівнялося і я знову не зміг глянути на ту дивовижу:

Жінка виходить зі стіни, високо під куполом, над головами; вона могутня. У неї на колінах дитина, вона тримає її, наче плід дерева. Але найважливішою є не дитина. Її лагідне обличчя не виражає жодних почуттів, крім одного, найфундаментальнішого: безумовної любові. «Я знаю, — каже вона, не ворушачи вустами. — Я все знаю і бачу, і нічого немає поза моїм розумінням. Я тут від початку віків, присутня в найменшій крихті матерії, у камені, мушлі, крильці комахи, листку дерева, краплі води. Розколи дерево — і побачиш мене там, розбий скелю — і мене там знайдеш».

Так, здавалося, промовляла та велетенська постать.

Я відчував, що та велична фігура відкриває мені якусь очевидну істину, але збагнути її тоді не міг.

22

Корчма на правому березі Вісли

Молівда з Яковом дивляться на Варшаву з боку передмістя, що зветься Прагою. Бачать місто, розташоване на високому березі ріки, почасти іржаве, почасти брунатне — такою є барва стін і дахів міських кам’яниць, що стоять стиснуті, наче вулики. Оборонний мур із червоної цегли в кількох місцях геть обвалився і поріс деревами-самосійками. Над містом вивищуються вежі костелів: гострий шпиль колегіати Святого Яна, купол костелу єзуїтів, кутаста башта костелу Святого Мартина на вулиці Пивній, і нарешті, з боку Вісли — висока Маршалковська вежа. Молівда вказує на кожну вежу рукою і називає, неначе хвалиться своїми маєтками. Ще показує Королівський замок з годинником на вежі й красиво розпланованими садами внизу: там лежить іще несміливий перший сніг. Кручі й місто на них схожі на якусь аномалію серед цього плаского, рівнинного ландшафту.

Западає темрява, пором уже не відчалюватиме на лівий берег. Тож вони знаходять прихисток у прибережній корчмі, низькій і задимленій. Оскільки вони одягнені як вельможі й вимагають кімнати чистої й з окремими ліжками, корчмар ставиться до них по-особливому. На вечерю вони замовляють печених курчат і кашу з салом, а до того — сир і квашені огірки. Огірки Якову не смакують, він їх не їсть. Сьогодні Яків якийсь тихий і зосереджений. Він поголився, на підборідді — м’яка ямочка, під очима — вічні тіні, які зараз особливо помітні, бо нижня частина обличчя світла. На ньому — висока хутряна шапка, тож корчмар гадає, що він — якийсь турок, можливо, посол.

Молівді вже трохи зашуміло в голові від горілки. Він не звик до міцної мазовецької оковитої. Простягає руку через стіл і торкається пальцем щоки Якова, мабуть, усе ще дивуючись цьому безбородому обличчю. Яків здивовано поглядає на нього, не припиняючи жувати. Розмовляють турецькою, тож почуваються в безпеці.

— Ти не переймайся. Король тебе прийме, — каже Молівда. — До нього писав Солтик. І ще багато хто замовив слово.

Яків доливає йому горілки, сам п’є небагато.

— Баба (так кажуть про Коссаковську) на цей час дає тобі безкоштовно помешкання і прислугу. Привезеш сюди Хану, якось влаштуєшся.

Молівда його втішає, але самому йому здається, ніби він штовхає Якова у лев’ячу пащеку. Особливо сьогодні, коли він побачив це місто — набундючене й порожнє водночас. Його й самого мучить якась тривога. Але що ще може статися після львівської пошесті й похоронів у Любліні?

— Мені не треба влаштовуватися, — каже Яків похмуро. — Я хочу, щоб мені дали землю і владу над тією землею…

Молівда розуміє, що Яків хоче багато. Змінює тему.

— Візьмімо собі шльондру, — каже він заохотливо. — Одну на двох. Обидва з нею побавимося, — додає не надто впевнено.

Але Яків хитає заперечно. Срібною зубочисткою, яку завжди має при собі, виколупує з-поміж зубів шматочки м’яса.

— Якось довго нема відповіді. Мені вже здається, він не хоче мене приймати.

— А чого ти сподівався? Це королівська канцелярія. Таких прошень, як твоє, там сотні. Король не всі папери уважно читає. А листів і петицій у нього гора. У мене там є хороший знайомий. Він покладе твій лист на видне місце. Треба зачекати.

Молівда бере ще м’яса і тримає перед собою куряче стегно, наче іграшкову шабельку. Йому кортить подражнити Якова. Передражнює його.

— Тоді я скажу замість тебе, — копіює він акцент, із яким говорять польські євреї. — Ми з довірою до святої Церкви приступили, долю нашу в руки Його Величності віддавши, і сподіваємося, що своїх найменших підданих не кине він напризволяще…

— Припини, — каже Яків.

Молівда замовкає. Яків наливає собі горілки й випиває залпом. В його очах з’являється блиск, похмурість тане, як весняний сніг. Молівда підсувається ближче до нього і кладе руку Якову на плече. Обертається за його поглядом і бачить двох дівчат: одна виглядає як куртизанка, інша, світліша, схожа на шляхтянку. Видно, що це повії не найгіршого ґатунку; вони й самі зацікавлено поглядають на гостей, вважаючи, їх, певно, якимись заморськими шляхтичами. Чи послами, які подорожують. Молівда їм по-змовницькому підморгує, але Яків стримує його: тут повно шпигунів, усяке може бути. Не пасує.

Сплять вони в одній кімнаті, на ліжках, що нагадують нари. Не роздягаються. Яків підклав собі під голову сорочку, аби йому не муляла шорстка тканина сінника. Молівда засинає, але прокидається від шуму знизу: там досі триває гулянка. Чути п’яні вигуки, корчмар, здається, виганяє найбуйніших. Молівда дивиться на ліжко Якова, але воно порожнє. Злякавшись, сідає і бачить Якова біля вікна — він похитується взад-уперед і шепоче щось до себе, бурмоче. Молівда лягає знов і вже в напівсні усвідомлює, що вперше бачив, як Яків молиться наодинці. Це дивно; йому завжди здавалося, що Яків не вірить у те, що розповідає іншим: у потрійних, почетвірних богів, у порядок Месій, навіть у самого Месію. Яка частина нашого серця вірить, а яка здогадується, що все це неправда? — запитує себе сонний Молівда. І остання думка, яка з’являється в його голові перед тим, як він знов падає в сон: важко від себе втекти.

Про події у Варшаві та папського нунція

Прибувши до Варшави, Яків насамперед винаймає карету з трьома кіньми. Тепер їздить столицею, самотужки керуючи кіньми; вони запряжені незвичайно, один за одним, і це так дивує всіх, що ціла вулиця спиняється, щоб надивитися на таку чудасію. Ще він винаймає невеликий палацик за Залізною брамою, з каретним двором і стайнею, семикімнатний, вмебльований: у ньому мають поміститися всі, хто приїде з Любліна. Меблі — гарні й чисті, оббиті дамастом, є кілька дзеркал, скринь і диванів. Ще тут стоять кахельні печі. На горішньому поверсі — велике ліжко, яке він одразу по-панському велить застелити чистою постіллю. З допомогою Молівди набирає челядь: лакея, кухарку та дівчину для розпалювання печей і прибирання.

Також спрацьовують контакти каштелянової Коссаковської: першим запрошує його пан Браніцький, а далі кожен хоче приймати у своєму салоні цього неофіта й пуританина. Його кличуть до себе Яблоновські, у яких Яків робить фурор завдяки своєму кольоровому турецькому одягу. Всі присутні, одягнені на французький манір, з інтересом і симпатією дивляться крізь лорнети на цього дивного, побитого віспою, але красивого чоловіка. У Польщі чуже завжди користується більшою шаною, ніж своє. Всі розхвалюють його екзотичне вбрання, а чоловіки задоволено зазначають, що він більше скидається на турка чи перса, ніж на єврея; це такий панський комплімент. Пробігає хихотіння, коли песик княгині Анни піднімає лапку і обсикує красиві жовті чоботи гостя. Княгиня вважає це ще одним доказом великої симпатії, цього разу — з боку собаки, і всі тішаться хорошою прикметою. Наступними після Яблоновських Якова запрошують Потоцькі, також прихильні й гостинні. Відтепер усі великі доми хочуть мати в себе цю дивовижу.

Яків говорить небагато й загадково. Намагається відповідати на запитання допитливих гостей, а Молівда дещо прикрашає те, що каже Яків, і складається враження, що він — людина від природи розсудлива і статечна. Яків розповідає якийсь анекдот, а Молівда красиво згладжує подробиці. Йому доводиться гамувати Яковове самовихваляння — воно не пасує до високих порогів аристократичних салонів, де в моді скромність. Зате бундючність Якова подобається в шинках на передмісті, куди вони кілька разів заїжджали після нудних опер.

Далі їх приймає папський нунцій Серра.

Цей доглянутий літній чоловік із геть сивим волоссям дивиться на них із кам’яним виразом обличчя. Поки вони говорять, він ледь помітно киває головою, неначе повністю з ними погоджується. Яків уже мало не клюнув на цю показну ввічливість, але Молівда знає, що нунцій — лис, і ніколи напевне не знаєш, що він думає. Так їх вчать: зберігати спокій, уважно дивитися, старанно зважувати аргументи. Яків говорить турецькою, Молівда перекладає його латиною. Красивий молодий клірик байдуже занотовує все, сидячи за окремим столиком.

— Ось цей Яків Франк, — каже слідом за Яковом Молівда, — виїхав із дружиною, дітьми та шістдесятьма побратимами з турецьких країв. Вони втратили весь свій набуток, а оскільки жодних мов, окрім цілком непридатних тут східних, він не знає, мушу я перекладачем при них бути. Ось так тягнуло їх до віри християнської. Жодних тутешніх традицій не знають, важко їм тут, бо живуть з милостині добрих людей…

Молівда бачить зацікавлений і дещо іронічний погляд нунція й додає:

— Все, що у нього є, — то завдяки щедротам наших вельмож… До того ж чимало кривди від талмудистів зазнає цей побожний люд. Як-от зовсім недавно у Любліні, де стався кривавий напад на безневинних подорожніх. Найгірше ж те, що подітися цим людям нікуди, — мусять вони проситися під чужий дах.

Яків киває головою, наче все розуміє. Може, й розуміє.

— Протягом стількох віків нас гнали звідусіль, ніде ми не почувалися впевнено, ніде не могли пустити коріння, як годиться порядним людям. А якщо немає в тебе коріння, ти ніхто, — додає Молівда від себе. — Ти — мов билинка. Лише в Речі Посполитій знайшли ми притулок, захищені королівськими указами та прихильністю Церкви, — тут Молівда кидає погляд на Якова, який уважно слухає переклад. — Яка ж була б радість для Господа, якби нам тепер дозволили оселитися на своїх землях. Ми — жменька людей, які хочуть жити з іншими у злагоді. Це було б так, наче історія замкнулася в коло й повернулися давні порядки. І які ж заслуги мала б за це Польща — більші, ніж увесь світ, який так неприязно ставиться до євреїв.

Молівда навіть не помічає миті, коли замість «вони» починає казати «ми». Він уже стільки разів усе це повторював, що речення в нього виходять підозріло гладенькими та красивими. Все це таке очевидне, аж нудне. Невже хтось може вважати інакше?

— …Тому ми поновлюємо наше прохання передати нам якусь окрему територію поблизу турецького кордону…

— Di formar un intera popolazione, in sito prossimo allo stato Ottomano, — мимоволі повторює італійською молодий клірик незвичайної краси і замовкає, зарум’янівши.

Нунцій, витримавши паузу, звертає увагу, що деякі магнати радо запросили б до своїх володінь цей «божий люд». На це Яків вустами Молівди відповідає:

— Побоюємося, щоб на нас не наклали якихось повинностей, як на нещасних мешканців польських сіл.

— …miseri abitatori della campagna… — чути шепотіння клірика, який, вочевидь, таким чином допомагає собі записувати.

Тому-то Яків від імені своїх послідовників благає (implora), щоб відвели їм якесь окреме місце, найкраще — ціле поселення (un luogo particolare), присягаючи водночас, що, оселившись там усі разом (uniti), вони займатимуться ремеслом і не потраплятимуть на очі своїм переслідувачам.

Тоді нунцій дещо пожвавлюється і приязно повідомляє, що розмовляв із великим коронним канцлером, який виявив добру волю оселити їх у королівських володіннях. Таким чином вони стануть королівськими підданими. Церква ж готова прийняти їх у містах, які залишаються під єпископською юрисдикцією.

Молівда гучно видихає, але Яків навіть не моргає оком, зачувши цю добру звістку.

Далі розмова повертається до теми хрещення: що треба повторити його урочисто і привселюдно. Аби відбулося воно ще раз, помпезно, в присутності короля. Можливо, хтось із найбільш високопоставлених погодиться бути хрещеним.

Аудієнція завершена. Нунцій одягає маску ввічливості. Він блідий, ніби вже давно не виходив із цього розкішного палацу. Якщо уважно придивитися, можна помітити, що в нього тремтять руки. Яків крокує палацовими коридорами впевнено, ляскаючи рукавичками об руку. Молівда мовчки дріботить позаду. Якісь отці секретарі розступаються, даючи їм дорогу.

Аж у кареті вони з полегшенням видихають. Задоволений Яків, як колись у Смирні, притягує до себе обличчя Молівди і, сміючись, цілує його в губи.

Біля дому Якова чекають Нахман-Пьотр Якубовський та Єрухім Дембовський.

Яків вітається з ними в якийсь новий химерний спосіб, якого Молівда раніше не бачив: торкається долонею вуст, а потім прикладає її до серця. Вони ж довірливо, як завжди, повторюють цей жест. Здається, ніби вони віталися так завжди. Допитуються, як там усе минуло, але Яків проходить повз них і зникає у дверях. Молівда ж, наче його речник, наче королівський міністр, іде слідом і коментує:

— Він переконав нунція завиграшки. Розмовляв із ним, як з дитиною.

Молівда знає, що вони хочуть почути саме це. Бачить, яке враження на них справляють його слова. Відчиняє Якову всі двері, потім заходить сам, а Нахман та Єрухім поспішають слідом. Їм здається, ніби повернулося те, що було колись: приємність бути поруч із Яковом, грітися в його незвичайному, хоч і невидимому для людських очей промінні.

Про Катажину та її справи у Варшаві

Коссаковська їздить невеликим скромним екіпажем, одягнена завжди в темне, в її улюблені брунатний і сірий, з великим хрестом на грудях. Зсутулившись, вона швидко проходить своїм широким кроком відстані між екіпажем та дверима чергового дому. Щодня вона здійснює чотири-п’ять візитів, дарма що надворі холодно й одяг на ній не гостьовий. Лакеям біля дверей кидає лише: «Коссаковська прийшла», — і рушає в плащі до покоїв. Позаду Аґнєшка намагається заспокоїти приголомшеного лакея. Останнім часом їх часто супроводжує Молівда, якого Коссаковська представляє як свого вельми освіченого кузена. Тепер Молівда допомагає Коссаковській купити все необхідне, бо вона на свята збирається додому. На Краківському передмісті у крамниці з товарами з Відня вони пів дня розглядали ляльок.

Молівда розповідає їй про смерть ребе Мордке та Гершеле.

— Чи Хана Франк уже про те знає? — питає Коссаковська, зазираючи елегантним лялькам під широкі спідниці, щоб переконатися, що там у них — довгі облямовані мереживом панталони. — Може, не варто їй цього казати? Тим більше, що вона, здається, знов чекає дитину. Він лише торкнеться її — а вона знов вагітна. Просто диво якесь, особливо якщо зважити, що вони так рідко бачаться.

Коссаковська облаштовує для Хани невеличкий маєток у Войславицях. Неймовірна щедрість як на зазвичай скупу Коссаковську. Вона тягне Молівду на вулицю Медову, де продають красивий фарфор, китайські цяцьки, делікатні чашечки, які просвічують наскрізь. Усі вони розписані пейзажами. Коссаковській кортить купити такі в новий дім Хани. Молівда намагається її відрадити: навіщо їй такі крихкі речі, які не переживуть жодної подорожі? Але змовкає, усвідомлюючи, що Хана та всі пуритани, як Коссаковська їх називає, стали для неї дітьми — непростими, проблемними, та все ж дітьми. Саме тому замість того, щоб залишитися у Варшаві на друге урочисте хрещення в присутності короля, вона вирішила повертатися на Поділля. Коли востаннє бачилася з Франком, сказала йому займатися тут своїми справами, а вона тим часом займеться тими, хто залишився. Містечко Войславиці — це власність її двоюрідної сестри та подруги Маріанни Потоцької. Містечко заможне, з великим ярмарком і брукованою ринковою площею. Маєток, що належить Коссаковській, орендував тамтешній економ; там уже все готово до приїзду нової господині, відремонтоване, пофарбоване. Хаїна свита може жити у фільварку, доки Яків не виборе землю, на якій можна було б оселитися назавжди.

— З чого ж вони житимуть? — розсудливо питає Молівда, спостерігаючи, як продавець пакує в обгортковий папір кожну чашку окремо і вмощує їх у клоччя.

— З допомоги. І з того, що мають. Зрештою, для торгівлі зима не перешкода. А навесні отримають зерно й можуть сіяти.

Молівда кривиться.

— Я вже це бачу.

— Там же є той ярмарок, крамниці…

— Тим усім займаються інші євреї — вже десятки, а може, й сотні років. Не можна отак оселити людей поміж інших і чекати, що з цього вийде.

— Побачимо, — каже Коссаковська й задоволено платить.

Молівда з жахом усвідомлює, що ляльки коштували цілий маєток. Вони повертаються до екіпажа, ступаючи по брудному від кінського гною снігу.

Складаючи пакунки в екіпаж, Молівда скаржиться, що з-поміж них усіх хіба що Якова можна впускати до салонів. А ще він вражений, скільки грошей Франк витрачає в столиці. Вся ця пишнота, позолота лише муляє людям очі. Коссаковська погоджується:

— Навіщо та карета з шісткою коней? Навіщо ті хутра, шапки і коштовності? Ми тут намагаємося представити їх як шляхетних бідолах, а він отаке виробляє в місті. Ти з ним говорив?

— Говорив, але він і слухати мене не хоче, — похмуро відповідає Молівда й допомагає Коссаковській сісти в екіпаж. Вони прощаються, і Катажина їде геть. Молівда залишається на Краківському передмісті сам. З боку Козячої вулиці дме вітер, шарпаючи поли його зимового кунтуша. Його тіло прошиває холод, наче в якомусь Петербурку.

Він забуває повідомити Коссаковській, що Яків не отримує з Поділля жодних листів. На єдиному, який прийшов від Хани, була зламана печатка.

Усе готове до другого, офіційного хрещення. Воно відбудеться в королівській каплиці у Саському палаці. Перед ним відслужать урочисту месу за участі хору, службу проведе сам Київський єпископ Юзеф Анджей Залуський. Короля, мабуть, не буде, у нього справи в Дрездені. Ну й добре! Навіщо нам тут якийсь король? Без нього Варшава чудово дає собі раду.

Катажина Коссаковська пише до кузена

Дорогий Кузене,

Фарфор я довезла. Лише в однієї чашки відкололося вушко, а так усе гаразд. Дуже нам Тебе бракує, тим паче, що вже тривалий час не маємо тут жодних новин, а їмость Хана Франкова просто-таки з’їжджає з глузду і просить тим самим кур’єром передати їй відповідь на її лист чоловікові. Поки що вона гостює в мене з донькою та двома служницями. Всі нетерпляче чекаємо новин про те, що ви там вирішили. Найгірше ж те, що ви там ніби крізь землю провалились усі, бо ні наші навернені друзі, ні родини їхні не мають із Варшави жодних звісток. Може, в усьому винна зима? Чи якась пошесть зморила польську пошту? Сподіваємося, однак, що то все через безліч справ, які ви маєте у столиці.

Дізналась я, що на аудієнцію в короля надто сподіватися не варто. Я тут уже спакована і прибуду до вас, тільки-но минуть найгірші морози. Мабуть, то буде десь у березні, бо зараз у коней слина на губах замерзає. А тим часом через холоди і якісь зимові лінощі залишаю все на Твоїх плечах, адже знаю, що Ти не в тім’я битий і знаєш столицю як свої п’ять пальців.

Переконую я тим часом і його милість Браніцького, і Потоцьких написати листи про всиновлення і таким чином докластися до нашої справи. Але знаю, що гетьман євреїв недолюблює, а вихрестів усіляких — іще більше. Найдужче ж людей дратують їхні шляхетські амбіції, а чула я, що ціла родина Воловських отримала шляхетство, так само, як і отой Крисінський зі шрамом на обличчі. Він часто мені пише. Чесно кажучи, це і в мене викликає якийсь моральний спротив: тільки-но ввійшли в наш світ, а вже беруться чванитись і гороїжитись. Ми на наші шляхетські титули поколіннями працювали, і діди наші заслужили їх перед Вітчизною. А вони: от, жменя золота на столі. Не кажучи про те, що шляхтичеві не пасує пивну в місті тримати, як один із тих Воловських. Хтось йому має це сказати. Писала мені про це моя кузина Потоцька, син якої в січні одружуватиметься і на заручини запрошує. Але раніше, ніж навесні, мабуть, до Варшави я не поїду. Літа вже не ті, щоб вештатися туди-сюди по морозі.

До цього листа додаю ще два листи їмості Хани до вельможного Якова, а також малюнки маленької Евки. Попроси шановного чоловіка, щоб озвався до неї хоч півсловом, бо ще трохи, і вона свої красиві чорні очі виплаче від туги. Вона — жінка екзотична, не звична ні до наших холодних маєтків, ні до нашої їжі…

Що подавали на Святвечір у Коссаковської

Над святвечірнім столом висить зірка з облатки. Подали два різновиди супу: мигдалевий і грибний. Є оселедець в олії, посипаний кропом і подрібненим часником. А ще — горох і пшениця з медом, каша з грибами. У мисці парують вареники.

В кутку кімнати поставили сніп пшениці, на якому висить паперова золочена зірка.

Гості обмінюються побажаннями. Всі з великою ніжністю звертаються до Хани, говорять щось м’яко польською, то серйозно, то весело, зі сміхом. Мала Авача здається переляканою, не відпускає материної спідниці. Малого Емануеля Хана віддає няні — чистій, охайній Звєжховській. Хлопчик рветься до матері, але він ще замалий, щоб брати участь в урочистій вечері. Звєжховська забирає його до кімнат вглибині великого будинку Коссаковських. На жаль, Хана небагато розуміє з того, що їй кажуть. Киває головою і розгублено всміхається. Допитливий погляд гостей, розчарованих її мовчанням, ласо — як їй здається — переповзає на п’ятилітню Авачу, одягнену як принцеса. Вона недовірливо спостерігає за цим щебетливим товариством.

— Я ще не бачив, щоб у людської істоти були такі велетенські очі, — каже каштелян Коссаковський. — То, мабуть, янгол або мавка лісова.

Не заперечиш: дитина справді неймовірно красива. Ніби й серйозна, але якась дикувата, наче привезена сюди просто з якогось поганського арабського ярмарку. Хана одягає донечку як даму. На ній — сукенка кольору небесної блакиті з твердою нижньою спідничкою, нижче — білі панчохи, на ногах — темно-сині атласні черевички, вишиті перлинами. У таких вона навіть до екіпажа не дійде по снігу. Доведеться її нести. Перш ніж вони сядуть за стіл, Коссаковський ставить дівчинку на дзиґлик, щоб усі могли нею досхочу намилуватися.

— Ну-бо, вклонися, Евуню, — звертається до неї пані Коссаковська. — Вклонися гарно, як я тебе вчила.

Але Авача стоїть нерухомо, наче лялька. Гості, дещо розчаровані, дають їй спокій і сідають за стіл.

Авача сидить біля матері й дивиться на свої нижні спідниці, обережно поправляє накрохмалені краєчки тюлю. Їсти не хоче. На тарілку їй поклали кілька вареників, але вони вже вистигли.

Між побажаннями і сіданням за стіл западає тиша, але каштелян кидає щось дуже дотепне, з чого сміються всі, крім Хани. Нарешті спеціально найнятий перекладач-вірменин нахиляється до неї і перекладає турецькою жарт каштеляна, але так непослідовно, що Хана все одно не розуміє, про що йдеться.

Хана сидить струнко і не зводить очей з Катажини. Їй гидко торкатися тих страв, хоч виглядають вони апетитно, а вона голодна. Хто їх робив і як? Як їсти вареники з квашеною капустою і грибами? Яків велів їй не вередувати і їсти те, що всі, але з тими варениками в неї справжній клопіт: вони не хочуть лізти в горло, капуста якась наче гнила, а до того ще гриби. А ті світлі галушки невиразного кольору, посипані маком — по них наче лазила якась комашня.

Хана пожвавлюється, коли вносять коропа. Він не в желе, а запечений. Запах риби одразу наповнює кімнату, і в Хани аж слинка тече. Вона не знає, чекати їй, поки подадуть, чи брати самій.

— Поводься як дама, — казала їй нещодавно Коссаковська, — не церемонься. Ти — та, ким себе вважаєш. А ти ж вважаєш себе дамою, правда? Ти — дружина Якова Франка, а не якогось Іцека, розумієш? Такі, як ти, не мусять гратися в чемність. Тому носи голову високо. Ось так, — Коссаковська високо задирає голову і поплескує Хану по сідницях.

Тепер Катажина заохочує її брати різдвяні страви. Називає її «вельможна пані Франк», а звертається до неї самої «дорогесенька». Хана дивиться на неї довірливо й відвертається від вареників, щоб потягтися рукою по коропа. Ось так! Вона кладе собі чималий шматок із запеченою шкоринкою. Коссаковська здивовано кліпає, але всі зайняті розмовою, ніхто на неї не дивиться. Хана Франк коротко позирає на Коссаковську, вона задоволена собою. Хто вона — ця жінка, яка тут усім так упевнено керує, говорить гучним низьким голосом, очікує уваги й послуху, перебиває всіх, неначе земля та привілеї дають їй виняткове право говорити? На ній — темно-сіра сукня з мереживом, із якого в одному місці вибивається нитка: Аґнєшка не встежила. Ця нитка викликає в Хани огиду, так само, як і страви на столі, і сама Коссаковська, і її Аґнєшка, і її кульгавий горбатий чоловік.

Яка примха долі привела її в цей дім, переповнений липкою ввічливістю, обмовами, незрозумілими шепотами по кутках? Вона намагається здушити цей гнів десь глибоко в собі, у неї є там спеціальне місце, де бушує лють, наче звірі у клітці. Вона не дозволить їм вийти назовні, принаймні не тепер. Хана залежна від цієї Коссаковської і по-своєму навіть симпатизує їй, хоч доторки цієї жінки їй відразливі, а та ще й полюбляє її поплескувати й погладжувати. Зараз Хана далеко від усього, що знає і любить. Залишилися Звєжховська й Павловська. Про них Хана думає, не називаючи імен. Імена в її голові залишилися єврейські. Решта товариства далі чекає у Львові. Хані непросто висловлюватися, вона постійно підшукує слова, часом ця мова доводить її до відчаю. Вона ніколи її не вивчить. Що з Яковом, чому від нього немає жодної звістки? Де Молівда? Якби він був тут, їй було б спокійніше. Де всі решта, чому її тут кинули на самоті? Їй краще було б у продимленій хаті в Іваному, ніж у маєтку Катажини Коссаковської.

На десерт подають сирник із марципанами та пиріг з лимоном і горіхами. Авача маленькими ручками бере собі солодощі про запас і ховає до кишені блакитної сукенки. Вони їстимуть їх разом уночі.

Сплять вони тут, міцно притулившись одна до одної. Авача гладить обличчя матері, коли бачить, що Хана плаче. Хана тулиться до цієї окатої дитини, хапається за неї, як комашка на воді хапається за трав’яну стеблину, міцно тримається за це маленьке тільце, і так вони пливуть удвох крізь ніч. Часто Хана бере з колиски Емануеля й годує його грудьми досхочу, бо в неї знову з’явилося молоко, хоча Коссаковська втручається навіть у це. Вона вважає, що годувати дітей мають спеціальні жінки-годувальниці. Хана гидує годувальницею, яку їй підшукала каштелянова, — її білою шкірою, світлим волоссям, важкими ногами. Її великі рожеві перса привалюють Емануеля, Хана боїться, що одного разу ця сільська дівчина задушить дитину.

І ось маєш: доки вона про це думає тут, за святковим столом, на її сукні з’являється плямка. Хана її непомітно прикриває турецькою шаллю.

Авача та дві ляльки

Для малої Авачі цей вечір буде інакшим, ніж усі інші. Він наче скасує все, що було до того. Воно перетвориться на якусь невиразну, туманну смугу, розтягнуту в часі.

Після вечері Коссаковська веде малу Авачу до кімнати поруч і наказує їй заплющити очі. Далі підводить до якогось місця й велить їй подивитися. Перед Авачею сидять дві красиві ляльки. Одна — брюнетка, одягнена в бірюзове. Друга — блондинка в елегантному ніжно-зеленому. Авача дивиться на них мовчки, її щоки заливають рум’янці.

— Вибери собі ту, яка тобі більше подобається, — каже їй на вухо Коссаковська. — Одна з них твоя.

Авача переступає з ноги на ногу. Вона помічає кожну деталь їхнього одягу, але не може вибрати. Шукає допомоги в матері, але та лише всміхається, знизуючи плечима. Хана розімліла від вина й передчуття турецької люльки, яку вони з Коссаковською нарешті зможуть собі запалити.

Це триває довго. Обидві жінки починають заохочувати дівчинку й хихотіти. Їх смішить серйозність, із якою дитина вибирає ляльку. Авача чує, що ляльки — з Відня, найкращі, пошиті з козячої шкіри і набиті тирсою, а обличчя в них — з пап’є-маше. Але вибрати все одно не виходить.

По щоках Авачі починають котитися сльози. Збентежена власною нерішучістю, вона кидається просто до сукні матері й починає схлипувати на повен голос.

— Що сталося, що сталося? — питає мати їхньою рідною мовою, турецькою.

— Нічого, нічого, — відповідає Авача польською.

Їй хотілося б сховатися в м’яких брижах тканини, зіщулитися там і перечекати найгірше. Бо світ завеликий, і перед малою Евкою — забагато завдань. Ще ніколи вона не почувалася такою нещасною. Їй здається, ніби щось стискає їй серце, і дівчинка плаче, але не так, як тоді, коли розбила коліно, а десь глибоко всередині. Мати гладить її по голові, але ці пестощі не заспокоюють. Авача відчуває, що вона — дуже далеко від матері й тепер повернутися до неї буде непросто.

Довіряти вона може лише тому чудному негарному панові, який різдвяного ранку приносить їй маленького цуцика, рудого й кудлатого. Він точно гарніший, ніж ті віденські ляльки.

Лялька для Салюсі Лабенцької. Розповідь ксьондза Хмельовського про бібліотеку та урочисте хрещення

Після свят Коссаковська з чоловіком їдуть у гості до сусідів. У неї важлива місія: переселити своїх пуритан, яким вона знайшла прихисток у фільварках, до Войславиць, а тих, які там не помістяться, розподілити до весни по панських маєтках. З нею іде Аґнєшка, що везе цілу торбу наливок, бо пан Коссаковський скаржиться на болі в кістках. А ще в неї — скринька з письмовим приладдям та дві підбиті хутром шуби. Надиктовування листів відбувається в кареті, Аґнєшка все запам’ятовує, а потім під час зупинок записує. Коссаковська подумки називає своїх підопічних вихрестами, але намагається цього слова не вживати ні на письмі, ні усно, бо воно викликає недобрі асоціації. Краще на них казати «пуритани» — це слово приїхало з Франції чи Англії, його нагадав Лабенцький, і тепер усі його вживають. Це слово якраз асоціюється з хорошими речами, у ньому є якась чистота.

Коссаковська везе гарний подарунок — ляльку. Вбрана лялька гарно, як дама при імператорському дворі. У неї конопляне волосся, закручене в кучері й прикрите чепурним мереживним чепчиком. Коссаковська вийняла її з коробки у кареті (нарешті розтанув сніг і можна забути про сани) й тримає на колінах, як дитину. Сюсюкає до неї, як це зазвичай роблять дорослі, нахилившись над немовлям. Усе заради того, щоб розсмішити чоловіка. Але він сьогодні похмурий, сердиться, що дружина тягає його по сусідах. У нього задавнений артрит, і він волів би посидіти вдома, впустив би собак до покоїв, що дружина суворо забороняє. До Рогатина далеко, Лабенцького він не любить — надто той для нього вчений і надто вдає з себе француза. Каштелян же одягнений по-польському, тепло: на ньому вовняний кунтуш і шуба.

Дівчинка, що живе у Лабенцьких, зветься Саломеєю. Поки що вона мовчить, не промовила ще жодного слова, хоч у неї польська гувернантка. Найчастіше сидить і вишиває, її навчили робити реверанс і опускати очі, коли до неї звертається хтось старший. Носить вона рожеву сукенку й бордову стрічку в чорному волоссі. Саломея тендітна й миловида. Пані Лабенцька каже, що вона ніколи не всміхається. Тож усі уважно на неї дивляться, коли вона отримує ляльку. Мить повагавшись, сміливо простягає до неї руки і притуляє до себе, занурює обличчя в конопляне волосся ляльки. Лабенцький дивиться на Саломею з якоюсь гордістю, але потім швидко про неї забуває. Дівчинка з лялькою зникає, як жмутик пилюки.

На багатому обіді, який непомітно переходить у вечерю і замалим не в сніданок, з’являється отець декан Хмельовський. Коссаковська щиро вітається з ним, але, здається, його не впізнає, чим завдає йому прикрості.

— У Рогатині я здоров’я вельможної пані рятував, — каже той скромно, а Лабенцький перекрикує його, додаючи, що він — славний письменник.

— Ах, — згадує каштелянова, — це той відважний і бойовий ксьондз, який мене з поламаної карети виніс і до ваших безпечних порогів доставив! Автор «Нових Атен», які я прочитала від букви до букви.

Коссаковська безпардонно поплескує ксьондза по плечах і запрошує сідати поруч.

Ксьондз червоніє й бентежиться — чоловічі манери цієї жінки його лякають, — але врешті-решт сідає поруч, і його сміливість поступово повертається. Зокрема, завдяки токаєві. Він змарнів, всох, і з зубами, здається, непереливки, бо дуже мучиться з куркою на тарілці. Зате з апетитом їсть варені овочі та м’які паштети з дичини; раз по раз докладає собі їх на тарілку. З білого хліба виколупує м’якушку, а шкоринки складає на купку і крадькома підгодовує ними кудлатого пса Лабенцьких, який так схожий на свою матір, що викликає в нього зворушення. Ксьондз радіє, що привів пса в таку хорошу сім’ю. Почувається так, наче він і сам із Лабенцькими породичався.

— Чула я, отче, що ви з Варшави повернулися, — заговорює до нього Коссаковська.

Ксьондз ледь-ледь червоніє, від чого його обличчя здається молодшим.

— Давно мене вже запрошував високодостойний єпископ Залуський. Якби знав він, що я з ясновельможною пані ось тут сидітиму, велів би якісь побажання з Варшави привезти, бо хвалив він вас вельми.

— Як і всі, — додає Лабенцький дещо іронічно.

Ксьондз продовжує:

— Мене сама Варшава не цікавила, лише та бібліотека. Місто як місто — яке воно, кожен бачить. Всі міста однакові: дахи, костели, люди схожі. Трохи таке, як Львів, лише більше порожніх площ, тому й протяги надокучають. Я подався туди через ту велику книгозбірню, а позаяк уже нездужаю, то… — тут ксьондз розчулюється, бере келих вина й робить чималий ковток. — Через ту бібліотеку я спати не міг, та й тепер не можу… Який огром… Кілька десятків тисяч томів. Вони й самі не знають, скільки саме…

Ксьондз жив у монастирі й щодня мусив по морозі ходити через місто до бібліотеки, де йому дозволяли проглядати полиці. Збирався робити нотатки, бо ще не завершив своєї роботи, але те море книг було гнітюче. Правду кажучи, весь той місяць ксьондз намагався лише зрозуміти лад, згідно з яким книжки розставлені по полицях. І дедалі більше переконувався, що жодного ладу нема.

— Деякі книжки розташовані за авторами, але — гульк — і поруч уже за назвами. По сусідству — книжки, що їх закупили в один час, і такі, що через формат не помістилися на звичайних полицях, тож для них зробили спеціальні, вищі. А ще деякі взагалі лежать, ніби зморила їх пошесть, — обурюється ксьондз. — А книжки ж мають стояти рівно, наче солдати, одна біля одної. Як військо людської мудрості.

— Гарно сказано, — хвалить Лабенцький.

Ксьондз Бенедикт вважає, що цим має займатися цілий штаб, наче у війську: визначати ієрархію книжок, ділити їх на полки, присвоювати їм чини згідно з вартістю та рідкістю, зрештою, підліковувати їх, тобто підклеювати, підшивати… Ото була б велика справа! Бо що ми без тих книжок робили б!

Проте найбільше ксьондза сердить те, що та бібліотека — публічна, себто відкрита. Як це так, що кожен може прийти і взяти собі книжку додому? Це якась божевільна ідея, одна з тих західних, французьких, які більше шкодять книгозбірням, ніж ідуть людям на користь. Він помітив, що взяті додому книги у Залуських записують на маленьких аркушиках, які потім губляться по шухлядах, як то часто буває з папірцями. А якщо приходить якийсь вельможний гість, то йому дають так, на віру, не сміючи підсунути аркушика, щоб той підписав. Немає ніякого списку, де, в кого і які книжки перебувають.

Ксьондз театрально хапається за голову.

— Вас, отче, більше книжки хвилюють, ніж люди, — каже Коссаковська з повним ротом.

— Дозволю собі заперечити, вельможна пані. Аж ніяк. Я уважно поспостерігав за столицею та її людьми.

— І які ж ваші враження? — чемно питає французькою Лабенцький.

Ксьондз, почувши французьку, розгубився; панна Аґнєшка йому пошепки перекладає, але він і так аж спаленів із сорому.

— Дивує мене вельми, що людям так хочеться тулитися в маленьких помешканнях, на вузьких вуличках. А могли б на селі мати досхочу простору та свіжого повітря.

— Свята правда. На селі — найкраще, — зітхає Коссаковська.

Далі ксьондз розповідає, як єпископ Залуський узяв його на хрещення до королівської каплиці в Саському палаці. Хрестили там найважливіших неофітів.

Коссаковська виразно пожвавлюється:

— Та ви що, отче? Ви там були? І лише зараз про це кажете?!

— Стояв я ззаду і бачив лише те, що підгледів з-за спин. А було то друге хрещення того Франка, мною побачене, бо перше було у Львові.

Ксьондз Бенедикт розповідає, як шепотіння пробігло костелом: з голови єпископа Залуського, коли він нахилився над неофітом, впала митра, що одразу сприйняли як поганий знак.

— Ну, бо ж навіщо двічі хреститися? — каже господар. — Того й митра впала.

— Хрещеною була пані Брюль, правда? І як вона виглядала? — випитує Коссаковська. — Далі така ж повна?

Ксьондз на мить замислюється.

— Жінка як жінка. В літах уже. Що я можу сказати? Я жінок запам’ятовую погано.

— Чи щось казала? Як поводилася? Вбрана була на польський манір чи, може, на французький?.. Такі ось, звичайні речі.

Ксьондз напружує пам’ять, поводить очима, наче образ пані Брюль висить десь тут у повітрі.

— Пробачте, вашмосте, нічого не пам’ятаю. Але пам’ятаю, що ваш приятель єпископ Солтик асистував під час хрещення двох заступників того Франка: один зветься Якубовським, а другий Матушевським. Ще була княгиня Любомирська.

— Ти диви! — потирає руки Коссаковська. У такі миті вона відчуває, що живе. Їй таки вдалося переконати Солтика, щоб був їм хрещеним батьком. Та ще й княгиня Любомирська, яка від таких подій тримається осторонь.

Її чоловік, почувши про участь таких високопоставлених осіб у хрещенні, перериває мовчанку й озивається з ентузіазмом:

— А мені ось пригадалося, що й ми тут, на Поділлі, можемо багатьох ще охрестити.

— Господи милосердний, скільки ж їх насправді! — вигукує Коссаковська. — А що то за єврей такий великий зі страшним обличчям, якого ви якось хрестили? Кажуть, він німий? І що з його обличчям сталося?

Ксьондз наче трохи збентежився.

— Та, такий один… Попросили мене, то я й погодився. Кажуть, він з Валахії, сирота, візником у Шорів працював, а тепер ось мені допомагає…

— Аж тиша запала в костелі, коли ви, отче превелебний, його вели. Неначе євреї вам його з глини виліпили.

Коли вони нарешті встають з-за столу, надворі вже зовсім темно. Ксьондз Хмельовський згадує про візника Рошка. Хоч би його нагодували там у кухні чимось гарячим, аби він не замерз на крижину! Але отця заспокоюють, і він залишається ще на люльку. Лабенцький завжди має найкращий тютюн від рогатинських Шорів. Ніхто не дивується, що Коссаковська курить із ними, бо вона й не жінка вже. Просто Коссаковська, та й годі. Їй можна.

Вісімнадцятого та дев’ятнадцятого січня Станіслав Коссаковський за намовою дружини веде до хрещення «пуритан». Його першою хрещеною донькою стає кульгава Анна Адамовська, раніше Цібора, дружина Матиса зі Збрижа. Свідки, дивлячись на кульгавих хрещеного та хрещеницю, які йдуть до вівтаря, міркують, хто їх так добрав у пару. Кульгавий кульгавого веде — хіба ж не смішно? А може, в цьому є якраз якийсь прихований лад? Та здається, самому каштелянові від цього трохи незручно.

Наступного дня він веде до хрещення ще одну Анну, семилітню доньку вже охрещених Звєжховських, раніше Лейбка Гірша з Сатанова та його дружини Хави. Вона — гарна і слухняна мала. Коссаковська замовила їй білу сукенку, скромну, але з хорошої тканини, а до того кремові черевички зі справжньої шкіри. Каштелян пожертвував гроші на її навчання. Коссаковські навіть намірялися взяти її на виховання до себе, якби батьки погодилися. Але ті чемно подякували за таку великодушність і забрали дівчинку додому.

Вони стоять тепер у костелі, хвилюються і пригадують, як їм самим священник щедро змочив чола свяченою водою. Ксьондз уголос читає їхнє шелестке прізвище. Вони дивляться на цього ангелика, якого веде Коссаковський, вбраний у святковий кунтуш. Батькові дівчинки — Йосифові Бартоломею Звєжховському, як буде записано в церковних книгах, — тридцять п’ять років, його дружині лише двадцять три, і вона вчергове вагітна. Мала Анна — єдина їхня дитина, що вціліла під час львівської пошесті.

Ксьондз Ґаудентій Пікульський, бернардин, допитує наївних

Він сам відчиняє їм двері. Вони прийшли на його запрошення. Спершу довго чекали перед канцелярією львівського монастиря. Доки тривало те очікування, вони остаточно втратили впевненість у собі. То й добре, отцеві буде легше. Останнім часом він частенько їх бачить. Щомеси вони палко моляться у львівській катедрі й привертають до себе увагу, хоча замість важких капотів і куцих штанів на них нові костюми. Тепер вони виглядають як люди, думає Ґаудентій Пікульський, чемно запрошуючи їх за стіл і зацікавлено розглядаючи безбородого Шломо Шора. Шкіра на місці колишньої бороди — світла, майже біла, і обличчя здається розділеним на дві частини: горішню, темну й засмаглу, і нижню, як у дитини. Чомусь на думку Пікульському спадає слово «погріб», коли він дивиться на білий низ Шломового обличчя. Чоловік, який колись був Шломо Шором, а тепер зветься Францішеком Воловським, — худорлявий, високий, симпатичний, довговидий, з виразними темними очима й густими бровами. Довге волосся, вже ледь припорошене сивиною, спадає на плечі й кумедно контрастує з новеньким жупаном барви тютюну з медом, підперезаним червоним турецьким поясом.

Вони самі прийшли до отця, хоч він і не приховує, що принагідно заохочував їх до такої розмови… Тож він узяв двох секретарів, які тепер у повній готовності, нагостривши пера, чекають на його знак.

На початку вони кажуть, що їхній Володар, мабуть, вже у Варшаві й має побачитися з королем. Потім перезираються, і той, що сказав «Володар», виправляється й додає: «Яків Франк». Це звучить урочисто, наче Яків Франк — то закордонний посол з особливою місією. Ксьондз Пікульський намагається бути милим:

— Ми стільки чули про ваше рішення ввійти в лоно християнської віри і знаємо, що ухвалене воно було свідомо й давно, а ваш релігійний запал зворушив львівське міщанство та шляхту…

Входить прислуга з частунком, про який подбав отець Пікульський. Зацукровані фрукти, звичайні сушені яблука та груші, родзинки й інжир. Гості не знають, як їм поводитися, але Шломо-Францішек Воловський природним рухом бере родзинку.

— …Для багатьох з вас почалося цілком нове життя, до того ж ті з вас, кому щастить у торгівлі та інших справах, одразу отримують шляхетство, як ось ви, вельмишановний пане Воловський, хіба не так?

— Так, — відповідає Францішек, ковтаючи солодощі. — Саме так і є.

Ксьондз Пікульський хоче, щоб вони самі почали розповідати, підсуває їм тарілочки, щоб вони почувалися вільніше. Пера обох секретарів уже нависають над папером, як грозові хмари, з яких зараз поллє дощ.

Той старий, який примруженим оком спостерігає за Пікульським, — це Йосиф із Сатанова; у нього дуже світлі блакитні очі, що потопають у темному похмурому обличчі. «Охорони мене, Ісусе Христе, від усякого злого ока», — молиться подумки ксьондз, але не зраджує своїх страхів жодним порухом. Далі звертається до всіх присутніх:

— Бажаю вашій громаді мудрості, розважливості та палких сердець. Ви вже серед нас, але й досі не полишає нас велика цікавість: як же це трапилося, якими шляхами йшли ви до віри правдивої?

Переважно говорять брати Шори — Рогатинський та Воловський. Ще й тому, що вони найкраще знають польську. Їхня мова — цілком пристойна, лише подеколи трапляються помилки чи неоковирності. Цікаво, хто їх вчив. Решта четверо озиваються зрідка. Вони ще не охрещені — можливо, тому почуваються невпевнено. Яків Тисменицький, старенький Йосиф із Сатанова, Яків Шимонович і Лейба Рабинович чемно по черзі беруть кінчиками пальців смачні фіги й фініки і кладуть до рота.

Починає Йосиф із Сатанова:

— Кожен, хто уважно студіює Зогар, знайде там багато згадок про таїну Святої Трійці, і це питання не даватиме йому спокою. Так було й з нами. У Святій Трійці — велика істина, до якої тягнуться розум і душа. Бог не є однією особою, а незбагненним, божистим чином виявляється у трьох подобах. У нас воно теж є, тож Трійця нам не чужа.

— Нам це дуже пасувало, — підхоплює Шломо, тобто Францішек Воловський. — У нас теж є три об’явлення, троє царів, три дні, три мечі…

Пікульський уважно дивиться на Воловського — чи не скаже він чогось ще. Але не сподівається почути всього, що хотів би дізнатися.

Якраз принесли турецькі печі з розжареним вугіллям, і всі стежать очима за рухами служника, який розставляє їх по кімнаті.

— Прибувши з Туреччини 1755 року, Яків Франк привіз із собою звістку про Трійцю і зумів переконливо сповістити її іншим, бо добре знався на кабалі. Він їздив із цією новиною по цілому Поділлі; я теж увірував і переконував інших, що Бог існує в трьох особах, — каже Францішек Воловський і тицяє пальцем собі у груди.

Яків, розповідає далі Шломо-Францішек, спершу говорив це лише кільком обраним. Наука про Трійцю, казав він, найкраще викладена у християнстві, тому це — релігія істинна. А ще казав: коли він удруге приїде до Польщі, всі мають охреститися, але до того часу слід тримати все в таємниці. Так вони й робили. І потроху готувалися — вчили мову та основи віри. Водночас розуміли, що буде важко: рабини так легко з цим не погодяться, і доведеться настраждатися. Все так і сталося. Присутні зітхають і беруть фініки.

Пікульський міркує, чи вони справді такі наївні, чи лише вдають. Але їхні думки для нього залишаються загадкою.

— А ваш провідник, Яків — який він? Чому ви так щиро йому повірили?

Вони переглядаються, наче вирішують, хто відповідатиме. Врешті знов починає Воловський, але Павло Рогатинський одразу його перебиває:

— Тільки-но Володар… тобто Яків Франк приїхав до Рогатина, над ним одразу ж зажевріло світло, — каже він і дивиться на Воловського. Той якусь мить вагається, підтвердити це чи спростувати, але ксьондз Пікульський та секретарі, чиї пера зависли над аркушами, домагаються продовження.

— Світло? — перепитує Пікульський удавано солодким голосом.

— Світло, — каже Воловський. — Воно було як зірка, ясна й чиста, з часом розширилося аж до пів ліктя і сяяло над Яковом довго, а я протирав очі й щипав себе, аби переконатися, що не сплю.

Тепер він чекає на ефект від своїх слів. І справді: один із секретарів сидить із відкритим ротом і не записує. Пікульський прокашлюється, і перо негайно торкається паперу.

— Але це ще що… — додає збуджений Яків Тисменицький. — Коли Яків мав їхати до Лянцкоруня, де відбулися відомі вам сутички, то ще у Бресті сказав нам: у Лянцкоруні нас чекає випробування, заберуть нас до буцегарні. Все саме так і сталося…

— Як же це розуміти? — байдуже питає Пікульський.

Тепер вони починають розповідати навперебій, переходячи на свою мову; ті, що досі мовчали, згадують якісь дрібні чудеса Якова Франка. Уривчасто розповідають про Іване: що лікувати вмів, що часто найпотаємніші думки братів і сестер читав. А коли вони приписували йому надлюдську силу, заперечував і твердив, що він — наймізерніший з-поміж них. У Якова Тисменицького виступають сльози на очах, коли він про це розповідає. Він витирає сльози рукавом; ненадовго м’якшає і блакитний погляд Йосифа.

Пікульський розуміє, що вони  л ю б л я т ь  цього свого Якова; з цим паскудним вихрестом їх пов’язує щось таке потаємне, потужне й сліпе, що в нього, ченця, викликає відразу. А зазвичай буває так, що там, де зв’язок надто сильний, є місце для бунту. Щось таке висить зараз у повітрі. І Пікульський аж боїться питати далі. Та й що питати?

Францішек Воловський зворушено розповідає, як Яків пояснював їм необхідність хрещення, як ночами цитував їм Святе Письмо, як вишукував там рядки, що їх вони завчали напам’ять. Лише жменька знала про це, — додає він. Лише обрані. Ксьондз Пікульський вчуває в повітрі запах чоловічого поту, гострий, щурячий; він не знає, чи це він так спітнів під щільно застебнутою сутаною, чи вони.

Ксьондз певен, що підловив їх. Вони не такі дурні, щоб не розуміти, що роблять. Перед виходом вони кажуть, що кінець світу близько і що буде одна Обора й один Пастир для всіх. Час готуватися.

Отець Ґаудентій Пікульський пише лист до примаса Лубєнського

Того ж вечора, коли всі йдуть до сну і місто Львів здається мертвим місцем на пласкій рівнині Поділля, Пікульський ставить печатку на записаній розмові й завершує свій лист. На світанку до Варшави вирушає спеціальний кур’єр з документами. Дивно: отцеві зовсім не хочеться спати, немовби він відкрив якесь невидиме джерело енергії, маленьку гарячу точку в серці ночі, яка відтепер підживлюватиме його.

Шлю Вам, Ваша Ексцеленціє, окремим листом звіт про свою вчорашню розмову з контрталмудистами і гадаю, що чимало Ви знайдете в ньому цікавих речей, які лише підтвердять мої сумніви, несміливо висловлені в попередньому листі.

З різних джерел намагався вивідати я, хто вони такі, ці «контрталмудисти». Ми разом з отцем Клечевським та отцем Аведиком спробували погодити між собою свідчення та повідомлення, що походять з інших допитів і розмов, але наразі, здається, це неможливо. Вочевидь, новонавернені євреї не є однорідною групою і належать до різних сект, про що свідчать їхні часто взаємозаперечні погляди.

Найкраще питати людей простих, невчених — тоді видно саму споруду, позбавлену софістичних прикрас. Набута ж християнська віра виявляється лише тонким шаром, як глазур на тістечку.

Отже, одні з них вірять у трьох Месій: Шабтая Цві, Барухію та власне Франка. Вірять також, що правдивий Месія мусить пройти через кожну релігію, і тому-то Шабтай Цві надягнув на голову зелений мусульманський тюрбан. А Франк мусить пройти через нашу святу християнську Церкву. Інші ж вважають геть не так. Стверджують вони, що Шабтай Цві, поставши перед султаном, уже був не собою; що лише порожня його оболонка пристала на іслам і його навернення — тільки видимість, воно не має жодного значення.

Очевидно одне: навернені аж ніяк не походять з однієї спільноти, і всі вони вірять у різні речі. Об’єднало їх єврейське прокляття, накладене на всіх послідовників Шабтая Цві в 1756 році. Через нього вони були вигнані з єврейських громад і хоч-не-хоч стали «контрталмудистами». Деякі з них вірять, що задля істинного спасіння треба перейти в християнство, інші ж не бачать зв’язку між хрещенням та спасінням душі Господом нашим Ісусом Христом. Для них то лише патронат релігійної інституції, адже не можна нікуди не належати. Останніх Франк буцімто називає «простими» вихрестами і не вважає своїми послідовниками. Саме з цієї різношерстої громади походили ці тринадцятеро делегатів, що виступали на львівському диспуті.

Хочу зазначити, що неофіти надзвичайно віддані своєму зверхникові. Все, що він каже, вони вважають святим і приймають беззастережно. Коли хтось із них чимось завинить, Володар, як вони його називають, призначає йому тілесне покарання, а відтак вони гуртом карають винуватця.

Вивідав я ще й таке: вони вірять, буцімто в Туреччині народився Антихрист і сам Франк його бачив. Невдовзі він творитиме чудеса і віру християнську переслідуватиме. Ще вони стверджують, що слова з Євангелія про Месію, який прийде з неба, — непевні. Адже, кажуть вони, Месія, можливо, вже живе десь у світі, в людському тілі. Мені здалося, що вони вірять — хоч прямо цього не кажуть, — що Месія прихований у тілі самого Франка. Цей факт, гадаю, вартий особливої уваги Вашої Ексцеленції, а також дальшого розслідування.

Ще довідався я, що село у Валахії, де Франк відвідував вельможного пана Молівду, — то, вочевидь, поселення хлистів чи липован, або якоїсь іншої секти, що ганьбить нашу святу віру. Їхні знання про релігію Магомета теж походять з різних джерел, а насамперед — від бекташів, секти, до якої належать одержимі містицизмом офіцери яничарського війська.

Питали Ви, Ваша Ексцеленціє, чи правду вони про себе кажуть, що їх багато тисяч. То скажу, що, тверезо оцінюючи, на Поділлі їх десь від п’яти до п’ятнадцяти тисяч. Але не всі послідовники Шабтая Цві схильні хреститися, мало того, зробить це меншість — ті, кого не приймуть назад їхні громади, тож іншого вибору в них нема. Вони приходять до християнства, як вигнані з двору собаки, що шукають собі хоч якогось прихистку. Сумніваюся, що багато з них мають чисті наміри й віру в істинне спасіння під опікою Господа нашого Ісуса Христа.

Хочу водночас повідомити Вашій Ексцеленції, що багато хто в народі вважає, нібито пошесть, яка досі шаліє у Львові, є карою Божою, насланою на вихрестів, і через це запал до хрещення наче трохи вщух. Справді: від пошесті померло чимало неофітів — уже охрещених і ще ні. Деякі з них вірили, нібито хрещення дарує їм життя вічне не лише на небі, але й тут, на землі, що лише свідчить про те, як поверхово вони знають християнську релігію і якою великою є їхня наївність.

Маю до Вас, Ваша Ексцеленціє, велике прохання прочитати цей звіт і, керуючись серцем і мудрістю, вказати, що нам тут далі робити. А позаяк частина Франкового товариства, яке вони самі називають ґавурою, вже вирушила слідом за своїм проводирем до Варшави, на них слід пильно вважати, аби вони своїми підозрілими поглядами на християнство, зухвальством та надмірними амбіціями Церкві, Матері нашій, якоїсь кривди не завдали.

Ксьондз Пікульський закінчив писати і береться за наступний лист, але невдовзі повертається до вже написаного й додає:

Але то було б маловірство, якби я припустив, що Святій Церкві така зграя пройдисвітів якось може зашкодити…

Сапфіровий жупан та червоний кунтуш

Молівда в польського кравця — так тепер називають тих, що шиють одяг польський, на відміну від модного французького чи німецького, — справив собі шовковий жупан та теплий сукняний кунтуш, підбитий м’яким хутром. До цього йому ще доведеться замовити тканий пояс, хоч коштує він цілий статок. Він уже роздивлявся їх, і деякі йому сподобалися. Коштують, щоправда, тут, у Варшаві, втричі дорожче, ніж у Стамбулі. Якби в нього був талант до торгівлі, навіз би сюди таких.

Молівда розглядає себе в дзеркалі; товстий кунтуш робить його живіт іще круглястішим. Але це добре — він виглядає як шляхтич. Міркує, що ж у ньому так сподобалося примасові Лубєнському, що той призначив Молівду на таку високу посаду? Мабуть же, не зовнішність, не той живіт? Молівда втратив половину волосся, а та, що залишилася, має колір костриці. Обличчя його останніми роками розповніло, очі геть зблякли. Борода й вуса розрослися навсібіч і тепер нагадують якийсь віхоть старої соломи. Не годиться, щоб секретар примаса мав таке гніздо під носом. Найімовірніше, примасові сподобалося красномовство Молівди, яким він заблиснув під час львівського диспуту, а також його благородне ставлення до неофітів. А ще — мови, якими володіє Молівда. Мабуть, свою роль зіграла й рекомендація Солтика (бо ж не кузини Коссаковської, якої Лубєнський не любить).

Того ж дня він отримує два термінові листи, ще й з того самого приводу. Обидва негайно кудись його кличуть: в одному до нього звертається церковна комісія, яка «небавом займатиметься допитами антиталмудистів»; другий лист — від Криси. Криса пише турецькою про те, що Яків зник, мов кола на воді. Виїхав екіпажем на самоті й не повернувся. Екіпаж згодом знайшли біля дому, але без нього. Ніхто Якова не бачив.

Молівда просить примаса відрядити його до Варшави. І без того назбиралося чимало службових справ, а тут іще церковна комісія. Коли красива англійська карета рушає, Молівда робить чималий ковток наливки, якої взяв цілу пляшку: аби зігрітися, аби не болів шлунок, аби швидше пливли думки, а ще — щоб розігнати тривогу, бо Молівда відчуває, що наближається щось недобре, що і його може змести, а він же тільки-но вхопився за цю билинку, що його несе по воді — хай навіть невпевнено, але хоч якось. Коли дістається до Варшави, відчуває втому, сонливість, у нього болить голова, очі доводиться мружити через сліпуче варшавське сонце. Схопив тріскучий мороз, але снігу мало, тому болото замерзло на кістку, і під ногами лише легкий іній та слизькі шкоринки льоду на калюжах. Ледь притомний, Молівда зустрічається з Воловським, який повідомляє йому, що Яків сидить ув’язнений у бернардинів.

— Як це «ув’язнений»? — питає він недовірливо. — Що ви вже на нього наговорили?

Воловський знизує плечима, а потім його очі сповнюються слізьми. Молівду поступово охоплює страх.

— Це кінець, — каже він. Мовчки залишає Воловського, який самотньо стоїть на болотистій вулиці, і йде навмання по замерзлих калюжах. Мало не падає, послизнувшись. Воловський, ніби отямившись, біжить за ним і запрошує додому.

Швидко западають зимові сутінки, стає геть неприємно. Молівда знає, що йому слід чимшвидше йти до єпископа Залуського — кажуть, той зараз у Варшаві — і в нього шукати заступництва, а не бігти до євреїв-неофітів. Він має знайти Солтика, але зараз уже пізно, і він, неголений і змучений подорожжю, ласо дивиться на відчинені двері дому Воловських, звідки чути тепло і запах лугу. Він дозволяє, аби Францішек схопив його за лікоть і завів досередини.

Надворі 27 січня 1760 року.

Що відбувалося у Варшаві, коли Яків зник

У Новому місті, де Шломо — Францішек Воловський — відкрив з братами невеликий склад тютюну, панує рух. Над крамничкою розташоване скромне помешкання, в якому оселилися власники. Добре, що стоять морози: можна принаймні пройти роз’їждженими, болотистими, повними калюж вулицями.

Молівда входить до передпокою, далі — до світлиці, сідає на новенький стілець і дивиться на годинник, що стоїть на видному місці в кімнаті й рівномірно цокає. Невдовзі відчиняються двері, і в них з’являється Маріанна Воловська — мала Хайка, — а слідом за нею діти, трійко наймолодших, які ще не ходять на науки. Витирає руки фартухом, зав’язаним поверх темної сукні — видно, що працювала. Здається втомленою й зажуреною. Звідкись із глибини дому долинають звуки фортепіано. Маріанна хапає Молівду за руки, коли він встає, щоб з нею привітатися, і садить його назад. Молівді незручно, що він забув про дітей, міг їм купити хоча б мішечок вишень у цукрі.

— Спершу він просто зник, — каже Маріанна. — Ми гадали, що він, може, залишився в когось у гостях, тож протягом тих перших днів не дуже й бентежилися. Потім Шломо з Якубовським пішли до нього й застали там лише Казімежа, якого він собі найняв лакеєм; той бідкався, що Якова викрали. Хтось приходив лиш забрати його теплі речі. «Хто?» — спитали ми. «Озброєні, кілька чоловіків», — відповів він. Тож Шломо, тільки-но приїхавши сюди зі Львова, гарно вбрався і вирушив до міста розпитати людей. Але нічого ми не довідалися. І охопив нас страх, бо відколи прибув зі Львова Шломо, все йде якось не так.

Маріанна бере на коліна хлопчика і шукає в рукаві хустинку, щоб витерти сльози, а заодно і носа малому. Францішек іде покликати сусідів: Єрухіма Дембовського та інших.

— Як тебе звати? — неуважно питає хлопчика Молівда.

— Франьо, — каже малий.

— Так само, як тата?

— Так само.

— Все почалося з тієї розмови у Львові. Добре, що ви приїхали, вашмосте. Краще їм польською нічого не казати.

— А ви гарно говорите… Маріанно.

— Може, й краще було б, якби нас, жінок, на ті допити кликали, — всміхається вона гірко. — Хая дала б їм прикурити. Вони ось із Гіршем, себто з Рудніцьким, будинок купили на Лєшні. Навесні сюди переїжджають.

— Хая здорова?

Маріанна кидає на нього зляканий погляд.

— Хая — як зазвичай… Найгірше те, що на ті допити кличуть поодинці. Ось Якубовського взяли. — Маріанна зненацька замовкає.

— Якубовський — містик і кабаліст. Наговорить їм дурниць.

— От власне. Що він там їм наплів, ніхто не знає. Шломо казав, що коли їх разом допитували, Якубовський дуже боявся.

— Боявся, що його теж посадять? — Молівда раптом бере Маріанну за руку і підсувається до неї ближче. Каже їй на вухо: — І я боюся. Я з вами в одному човні пливу і бачу, як він розхитується. Скажи чоловікові, що він дурень. Не час плести ті смердючі інтрижки. Ви хотіли його позбутися? І обмовили його, так?

Маріанна випручується й починає плакати в хустинку. Діти дивляться на неї перелякано. Вона повертається до дверей і гукає:

— Басю, забери дітей!

— Ми всі боїмося, — каже Маріанна. — І ти бійся, бо ти наші таємниці знаєш і як свій між нами.

Вона піднімає заплакані очі на Молівду, і якусь мить у її голосі звучить погроза.

Плюйте в це полум’я

Допит варшавських послідовників Франка відбувається з розв’язаними руками, без кайданів, за всіх говорить Єрухім, тобто Єнджей Дембовський, впевнений у собі й красномовний, а також молодший Воловський — Ян. Обидва свідчать їдишем, але Молівда цього разу лише допомагає перекладачеві. Він сидить за столом, перед ним — перо та папір. Перекладає такий собі Бєльський, і робить це некепсько. Молівді вдалося переконати їх говорити ґречно, загальними фразами.

Але самих допитуваних несе щораз далі. Коли починають розповідати про чудеса Якова, які він буцімто чинив усюди, де лише бував, Молівда кусає губи і втуплюється в чистий аркуш, вигляд якого його заспокоює. Навіщо вони це роблять?

Молівда відчуває, як початкова прихильність суду тане на очах, інквізитори напружуються, і доволі невимушена розмова перетворюється на справжнє судилище; голоси стають дедалі різкішими, запитання суддів — гострішими й каверзнішими, підсудні починають нервово перешіптуватися, секретар гортає аркуші з занотованими датами. Схоже, — хвилюється Молівда, — призначатимуть наступний термін, і справа тягтиметься далі.

Мимохіть він відсуває від них свій стілець і сідає неначе боком, ближче до печі.

Шломо, або Францішек Воловський, купець і трохи авантюрист, який легко дає собі раду і з людьми, і з грошима, зненацька перетворюється перед судом на хлопчика: його нижня губа тремтить, він наче от-от розплачеться. Єрухім же грає роль впевненого в собі простака, хоч він не такий, Молівда добре це знає. Розповідає, як вони зазвичай моляться, і тоді суд наказує їм заспівати ту таємничу пісню, змісту якої вони не хочуть або не вміють розтлумачити. Вони переглядаються, шепочуться; очевидно, щось крутять і приховують. Наперед виходить Матушевський, блідий, наче йому щойно оголосили смертний вирок. Саме він стає диригентом цього хору, піднімає руку, і за мить усі співають «Іґадель» перед консисторським судом у Варшаві — як учні, як якісь бурсаки. І несподівано починають співати з пристрастю, не зважаючи на суворість місця. Молівда опускає погляд.

Він стільки разів чув цю пісню, часом і сам підспівував, але тепер, у розігрітій залі єпископського суду, де вогкий дух змішується з запахом лугу для чищення печей, де за ніч мороз на шибках намалював цілі гірлянди крижаних листків і гілок, слова «Іґаделі» звучать абсурдно, недоречно. Молівда отримав посаду в Ловичі при найвищому церковному ієрарху, під крилом примаса Речі Посполитої, йому все вдалося, він повернувся додому, до своїх; йому пробачили всі гріхи і прийняли до товариства достойників — чому його мали б хвилювати слова цієї пісні? Чи справді він коли-небудь їх розумів?

Виходячи, підсудні зустрічаються з Яковом, якого саме ведуть на допит. Всі стають уздовж стіни і бліднуть. Яків святково вбраний, на ньому його висока шапка, плащ із коміром. Здається, ніби ведуть короля. Лише обличчя — якесь незвично кам’яне. Він дивиться на Воловського, який починає плакати, і каже гебрайською:

— Плюйте в це полум’я.

Океан запитань, що здатний потопити навіть наймогутніший корабель

Молівда має перекладати. Він втерся сюди завдяки протекції єпископа Залуського. Розглядає поворозку, якою облямовано поли його новенького кунтуша. Одягнувся в нове, врочисто, елегантно, але тепер бачить, що дарма. Перестарався.

Комісія вже чекає. Складається вона з трьох духовних і двох світських секретарів. У коридорі при дверях стоїть озброєна охорона. Як пафосно, міркує Молівда. Складається враження, що тут допитують якогось великого державного злочинця. Крім отця-офіціала, який тут верховодить, присутні ще ксьондз Шембек, канонік із Ґнєзна, такий собі Прухніцький, консисторський писар, і ксьондз Слівіцький, єзуїт, інквізитор. Вони про щось шепочуться, але Молівда не може розчути, про що.

Нарешті двері відчиняються, і охорона приводить Якова. Молівду заливає гаряча хвиля. Яків якийсь перемінений, наче підпухлий, обличчя в нього втомлене, важке. Може, його били? У Молівди починає швидко битися серце, ніби він довго біг, у горлі стає сухо, руки тремтять. Яків не дивиться на нього. Всі заготовані слова й речення, якими він збирався замаскувати нісенітниці Якова, розлітаються на друзки. Він непомітно витирає руки об поли кунтуша, відчуває, що під пахвами вже виступив піт. Так, його били, немає сумніву. Яків важким оком дивиться на присутніх. Їхні погляди нарешті зустрічаються, і Молівда докладає зусиль, аби повільно опустити повіки, даючи йому знак, що все буде добре, не треба хвилюватися.

Після виголошення офіційного вступу та інтенції допиту звучить перше запитання. Молівда перекладає його турецькою. Робить це дослівно, нічого не додаючи і не викидаючи. Якова питають, де він народився, де ріс, де мешкав протягом життя. Цікавляться дружиною й дітьми, а також майном.

Яків не хоче сідати, відповідає стоячи. Його голос, глибокий, хоч і тихий, а також мелодика турецької мови справляють помітне враження на присутніх. Що між ними може бути спільного? — чудується Молівда. Перекладає відповідь Якова, речення за реченням. Яків каже, що народився в Королівці на Поділлі, а відтак жив у Чернівцях, де його батько був рабином. Багато разів переїздив. Жив у Бухаресті та інших містах у Валахії. У нього є дружина й діти.

— За чим ви впізнавали тих, що до християнської віри бажали приступити?

Яків дивиться в стелю, потім зітхає. Мовчить. Просить Молівду повторити запитання, але все одно не відповідає. Нарешті переводить погляд на Молівду і говорить наче до нього. Молівда намагається не виказати себе жодним порухом м’язів обличчя.

— Знак, за яким я розпізнаю правовірних, — це світло над їхніми головами. Не у всіх воно є.

Молівда перекладає:

— Знак, за яким я волею Ісуса Христа впізнаю тих, які щиро приходять під покров Його віри, — це світло, схоже на пломінь свічки, яке бачу над їхніми головами.

Суд вимагає пояснити, у кого є це світло, а в кого нема.

Яків відповідає неохоче, якоїсь миті ледь не називає чиєсь ім’я, але Молівда гладенько перекладає, що деяким євреям, навіть коли вони зі шкіри лізли, щоб бути допущеними до віри, навіть коли купу грошей Якову пропонували, він не дозволяв, бо світла над ними не бачив. І знав, хто з них щирий, а в кого непевні наміри.

Тепер його питають, що він робив у Польщі, коли вперше приїхав. Він відповідає досить ухильно, тож його допитуються щодо назв конкретних містечок і сіл, цікавляться іменами господарів, у яких він ночував. Це триває довго, всі чекають, доки секретарі детально все запишуть. Яків якось гасне серед тієї бюрократії, просить стільця, сідає.

Молівда перекладає розповідь про події, в яких і сам не раз брав участь, але зараз йому краще в цьому не зізнаватися. Зрештою, ніхто його й не питає. Лише молиться подумки, щоб сам Яків цього не виказав. Але розповідаючи про Нікополь та Джурджу, він і півсловом не згадує Молівди, навіть не дивиться на нього. Суд має подумати, що вони взагалі не були знайомі, що познайомилися нещодавно у Львові — як підсудний і його перекладач. Так Молівда написав у свідченні.

Оголошують коротку перерву, під час якої до кімнати вносять воду і склянки. Змінюється й допитувач — тепер запитання ставитиме єзуїт.

— Чи обвинувачений вірить у триєдиного Бога? В Бога, який існує у трьох особах? І чи вірить він в Ісуса Христа, Істинного Бога і Чоловіка, Месію, присутнього у Святому Письмі, як сказано це в символі віри святого Афанасія? Чи приймає він його?

Якову дають текст «Вірую» латиною. Яків не вміє його прочитати, тож повторює за Молівдою речення за реченням: «Вірую в єдиного Бога…» Молівда додає ще від себе: «всім серцем». Тепер Якову велять підписатися на аркуші з «Вірую».

Наступне запитання звучить так:

— У яких місцях Святого Письма звинувачений дошукувався таїни Святої Трійці?

Знову виникає маленька, не видна сторонньому оку змова між підсудним і перекладачем. Молівда колись пояснював це Якову, Яків добре пам’ятає. Ось і стала в пригоді наука. Яків спершу цитує уривок з Книги Буття 1:26: «Створімо людину за образом Нашим, за подобою Нашою», а далі фрагмент із Книги Буття 18:3, де Авраам звертається до трьох мужів як до одного: «Господи, коли тільки знайшов я милість в очах Твоїх, не проходь повз Свойого раба!» Потім переходить до Псалмів і цитує Псалом 110-й: «Промовив Господь Господові моєму: Сядь праворуч Мене…» Відтак губиться, гортає свої книги гебрайською, але далі каже, що втомився і йому потрібно більше часу, щоб знайти відповідні місця.

Тож йому ставлять наступне запитання:

— Де в Письмі сказано, що Месія вже прийшов і він є Ісусом Христом, що народився з Марії Діви та був розп’ятий 1727 років тому?

Яків довго мовчить, аж доки йому не велять відповідати. Тоді він каже, що колись йому було це зрозуміло. Було це тоді, коли він навчав. Але після хрещення втратив ту ясність розуму, і деяких речей він уже не мусить знати, бо між ним і Богом є священники.

Молівду часом дивує його кмітливість. Відповідь, попри все, подобається ксьондзам.

— Із яких місць Святого Письма підсудний збагнув сам — аби потім навчати інших, — що Месія, Ісус Христос, є істинним Богом, єдиносущним з Отцем?

Яків гортає свої книги, але не знаходить потрібного фрагмента. Тре долонею чоло і врешті-решт каже:

— Ісая. «І назвеш ім’я Йому: Еммануїл».

Але інквізитор Слівіцький так легко не здається. Далі пиляє Якова на тему Месії.

— Що розуміє підсудний, кажучи, що Христос прийде вдруге? Де прийде? Як це виглядатиме? Що означає, що він прийде судити живих і мертвих? Чи правда те, що підсудний твердив, ніби Месія вже прийшов і перебуває в якомусь людському тілі, щоб раптово об’явитися в подобі блискавки?

Голос Слівіцького спокійний, неначе він говорить про якісь буденні й загальні речі, але Молівда відчуває, як тиша густішає, і всі зосереджено чекають, що відповість Яків. Перекладаючи Якову запитання єзуїта, він вставляє маленьке слово «обережно».

Яків ловить це слово і говорить справді обережно, поволі. Молівда, перекладаючи, також не поспішає. Чекає, доки Яків закінчить речення, а відтак ще кілька разів обертає його в думках.

— Я ніколи не вважав, що Месія вдруге в людському тілі прийде у світ. І ніколи не навчав такого. Не вірив і в те, що він зійде на землю як багатий цар, що судитиме людей. Я вчив, що він прихований у світі, маючи на увазі, що ховається в образі хліба й вина. Саме це я колись збагнув серцем, перебуваючи на самоті в костелі в Підгайцях.

Молівда непомітно видихає. Відчуває, що його легкий елегантний жупан під кунтушем увесь змокрів, під пахвами й на спині.

Тепер у розмову втручається ксьондз Шембек:

— Чи знає підсудний Новий Завіт? Чи читав Євангеліє? А коли так, якою мовою?

Яків відповідає, що ні, ніколи. Лише у Львові й тут, у Варшаві, підчитав дещо з Євангелія святого Луки.

Ще ксьондза Шембека цікавить, чому він носив тюрбан і бував у мечетях? Чому отримав від Порти дозвіл на оселення, який дають наверненим магометанам? Чи правда те, що він пристав на іслам?

Молівда мало не непритомніє. Виходить, вони все знають. Наївним було вважати, що їм це невідомо.

Яків відповідає відразу, тільки-но Молівда закінчив перекладати.

— Якби я вважав, що віра Магомета краща, ніколи не прийшов би в лоно католицизму.

Молівда далі старанно перекладає його пояснення: євреї-талмудисти підбурювали Порту проти нього, давали туркам хабарі, щоб вони його арештували.

— Мене переслідували, тож я був змушений перейти в цю релігію, але зробив це лише зовні. У серці своєму я жодної миті не вважав цю віру істинною.

— Чого ж то в прошенні до султана сказано, що підсудний — бідний і гнаний, коли в нього був дім з виноградником та інші маєтки?

У голосі ксьондза чутно тріумф: ось, підловив обвинуваченого на брехні. Але Яків не бачить у цьому нічого огудного. Відповідає недбало, що так йому велів зробити бургомістр Джурджу, турок, аби дістати трохи грошей. Що ж у цьому поганого? — здається, чути в його тоні.

Ксьондз Шембек риється в паперах і, вочевидь, знаходить там щось цікаве, бо втручається, не даючи єзуїтові поставити наступне запитання.

— Один із допитуваних, такий собі Нахман, а тепер Пьотр Якубовський, сказав, що ще в Салоніках ви показували йому Антихриста. Чи ви в це вірили?

Яків відповідає вустами Молівди:

— Ні, ніколи я в це не вірив. Усі казали, що то Антихрист, то і я повторював. Така цікавинка.

Єзуїт повертається до суті справи:

— Чи розповідали ви, що Страшний суд відбудеться невдовзі? Звідки вам про таке відомо?

Молівда чує:

— Так, Суд наближається, і про це сказано в християнському Писанні. Ми не знаємо напевно, коли це станеться, але часу небагато.

І перекладає:

— Ведучи за собою інших, я цитував слова пророка Осії й навчав: стільки років ми, євреї, не мали ні пастиря, ні вівтаря, що час і нам, синам Ізраїля, прийти до Господа Бога і шукати в тій вірі Месію, сина Давидового. Коли перейшли ми у християнську віру, у нас з’явилися пастирі й вівтарі, тож, згідно з цим пророком, настали останні дні.

— Чи знав підсудний, що деякі учні вважали його Месією? Чи правда те, що, сидячи в кріслі, п’ючи кофій та курячи люльку, він дозволяв іншим, плачучи і співаючи, хвалу йому віддавати? І що сам казав: «Мій святий Отець»? Чому дозволяв він і не боронив учням називати його святим Отцем і Володарем?

Ксьондз Слівіцький атакує дедалі жорсткіше, хоч узагалі не піднімає голосу. Він ставить запитання таким тоном, ніби за мить має зірвати ширму і явити світові якусь страшну правду, тож напруга в кімнаті зростає. Тепер він питає, чому Яків обрав собі дванадцятьох учнів. Яків відповідає, що їх було не дванадцятеро, а чотирнадцятеро, але двоє померло.

— А чому вони обрали собі під час хрещення імена апостолів? Виходить так, що Франк — на місці Господа нашого, Спасителя?

Яків заперечує: ні, імена вони собі обирали, хто яке хотів. Крім того, серед них є Францішек.

— Боже борони, — перекладає спітнілий Молівда. — Просто інших християнських імен вони не знають. До того ж серед них є два Францішеки.

— Чи знає він, що дехто з учнів бачив над ним якесь світло? Що йому про це відомо?

Яків відповідає, що вперше про таке чує і не знає, про що йдеться.

Наступне запитання знов ставить ксьондз Шембек:

— Чи провістив підсудний — як свідчили допитувані — своє ув’язнення в Лянцкоруні та Копичинцях, приїзд дружини на Поділля, смерть дитини Пьотра Якубовського, а ще смерть двох людей з родини Еліяша Воловського? І навіть оцей суд?

Молівді здається, що Яків наче намагається зменшитися, що він став немовби завеликим, занадто помітним. І він знову грає. Так само, як раніше грав роль сильного й могутнього, тепер надягає маску наляканого підсудного, пересічного, полохливого, чемного, лояльного, без зубів і пазурів. Схожого на ягня. Він уже його добре знає: Яків розумніший за них усіх тут разом узятих. А вони вважають його наївним простаком, як раніше євреї. Йому й самому зручно було ховатися під маскою такого дурника. Якось-то він казав, що буцімто читати ледь уміє.

Молівда перекладає його відповідь майже дослівно:

— Так, я провістив свій арешт у Лянцкоруні, але в Копичинцях — уже ні. Що ж до приїзду моєї дружини, я просто порахував, скільки часу потрібно моєму посланцеві, щоб до неї дістатися, скільки триватимуть пакування й дорога, то й визначив, що це трапиться в середу. Дитина у Якубовського народилася хворобливою й слабкою. А такого, щоб я передбачив смерті родичів Воловського з Рогатина, не пам’ятаю. Родина та велика, і постійно хтось умирає. Правда те, що я якось молився над книгою і раптом сказав голосно: через два тижні. Не знаю, чого я так сказав, але ті, що це чули, відразу пов’язали мої слова з ув’язненням у бернардинів. А ще зізнаюся: коли до мене хтось приїжджав, щиро бажаючи приступити до віри, ніс у мене свербів з правого боку, а коли нещиро — з лівого. Так я вгадував.

Шановний суд сміється під ніс. І ксьондз Шембек, і отець Прухніцький, і секретар, і отець-офіціал. Не сміється лише єзуїт, але всім відомо, що в них нема почуття гумору, — думає Молівда.

Слівіцький серйозно питає:

— А що то за вроки ви знімали з тих, що до вас приходили? Що означало те дотикання чола і шепотіння замовлянь? І що ви розумієте під вроками?

Сміх суду трохи підбадьорив Якова. Молівда передчуває, що тепер обвинувачений гратиме подвійну роль — сильного і слабкого; збиватиме з пантелику, щоб кожному здавалося, що його думка — сумнівна й суперечлива.

— Вроки — це лихе око. Знімав я їх з кожного, хто цього потребував, — тепер Яків згадує імена тих, що померли, аби його сила знову здалася скромною. — Знімав із Вершка, вже охрещеного, який помер тут, у Варшаві, і з ребе Мордке, званого Мордехаєм, який спочив ще в Любліні. Щось їм не допомогло.

Тепер комісія переходить до Іваного. Дуже цікавить їх той час. Чи правда те, — питають вони, — що людям в Іваному він велів позбутися всього майна, аби все було спільним? І що твердив: якщо кілька людей сперечаються і врешті-решт приходять до спільної думки, то ця думка — від Бога? Звідки в нього взялися такі ідеї?

Яків утомлений, вже минув полудень, а він лише води випив; у кімнаті задушливо. Каже, що не знає, не має уявлення. Тре рукою чоло.

— Чи правда те, що ви забороняли віддавати дітей на виховання хрещеним — побожним католикам? І що всім наказували триматися разом? Це правда? — читає запитання з аркуша ксьондз Шембек. Вочевидь, у них записані точні свідчення.

І ще:

— Чи правда, що ваші учні у своїх примірниках Нового Завіту ім’я Ісус виправляють на Яків?

Яків коротко заперечує. Стоїть, схиливши голову. Він геть утратив натхнення.

Після допиту Молівда прощається з надміру стриманим ксьондзом Слівіцьким і мовчазним Шембеком; проходить повз Якова, навіть не глянувши на нього.

Він знає, що на наступні слухання його не запросять. Йому не довіряють.

Виходить у морозяне варшавське повітря; хижий крижаний вітер завіває йому під кунтуш, тож він закутується щільніше й рушає в бік Довгої. Але небавом розуміє, що йому страшно йти до Воловських, тож повертає назад і повільним кроком рушає до рогаток біля костелу Трьох Хрестів. І саме там його накриває темна липка хвиля докорів сумління. Йому не залишається нічого іншого, як зайти до маленької єврейської корчми і пити, хизуючись перед шинкаркою знанням гебрайської.

Вранці йому приносять лист із канцелярії примаса: він має з’явитися опівдні. Виливає на голову відро холодної води, полоще рот водою з оцтом. Повертається обличчям до вікна і намагається молитися, але він такий збентежений, що ніяк не може знайти в собі того місця, з якого зазвичай вистрілював угору, як кинутий в небо камінець. Тепер замість неба над його головою — лише стеля. Він знає, що трапиться, і міркує лише, чи дозволять йому піти. Зиркає на свій скромний багаж.

У палаці примаса Молівду приймає якийсь звичайний ксьондз. Навіть не представившись, мовчки веде його до маленької кімнатки, де стоять лише стіл і два стільці, а на стіні висить величезний хрест із худим розп’ятим Христом. Ксьондз сідає перед ним, кладе одну долоню поверх другої і лагідно каже, не звертаючись ні до кого конкретного, що Церкві добре відомо про минуле шановного Антонія Коссаковського, званого Молівдою, зокрема, про час, який він провів у колонії єретиків-розкольників у Валахії. Діяльність липован також добре їм знана, і в ревних католиків вона викликає огиду. У Речі Посполитій немає місця для таких збоченців, а всілякі відступники мають знайти собі інше місце для життя. Відомо також про молодечі гріхи шановного Коссаковського; у Церкви довга пам’ять, вона нічого не забуває. І говорить, говорить, наче хизується своїми знаннями, і знання ті насправді чималі. Далі ксьондз відчиняє шухляду і виймає звідти кілька аркушів паперу та каламар. Виходить на мить, щоб принести перо, і перевіряє кінчиком пальця, чи воно добре загострене. Між іншим згадує про Лович. Молівда такий пригнічений, що перестає його слухати. В його голові ще гудуть слова ксьондза: магія, метемпсихоз, інцест, неприродні практики… І відчуває, ніби його причавив велетенський тягар.

Потім ксьондз велить Молівді писати. Каже, що часу в нього стільки, скільки він захоче. Молівда має написати все, що він знає про Якова Франка і чого інші можуть не знати. І він пише.

2З

Про полювання в Ієроніма Флоріяна Радзивілла

Аж до другого лютого, до Матері Божої Громничної, в країні панує святковий настрій. Провітрюються на морозі бальні костюми, бгані сукні-паньє[136], шовкові жупани, елегантні сутани. Навіть у селянських сінях висить врочиста одіж, обшита стрічками, гарно вишита. У коморах стоять горщики з медом і смальцем, тихо киснуть огірки у великих похмурих бочках і оживають лише в якійсь нетерплячій руці, вислизаючи просто на долівку. На прутах висять кільця ковбас, вудяться шинки і шмати сала, від яких щодня тишком-нишком якийсь зухвалець відрізає скибочки. Ще місяць тому вони були живими тваринами, довірливими; пітніли й посапували в теплих стайнях і хлівах, не знаючи, що не доживуть до Різдва. У мішках з горіхами бешкетують миші, на них чатують ліниві й товсті о цій порі року коти, але прямі сутички трапляються рідко: миші прудкіші. Запах сушених яблук і слив наповнює хати. З дверей, відчинених у морозяну ніч, виривається музика, наче пара з людських вуст.

Примас Лубєнський, людина за своєю натурою пихата й інфантильна, їде на полювання до Радзивілла і бере з собою одного зі своїх секретарів — Антонія Коссаковського, званого Молівдою. Вони їдуть в одній кареті з радником Млодзяновським, бо примас ніколи не сидить склавши руки. Молівда його не поважає і не любить. Забагато речей йому довелося побачити в палаці у Ловичі. Намагається щось нотувати, але карета надто підстрибує на замерзлих грудках.

Вони довго мовчать, бо примас розглядає веселу й галасливу санну процесію, яка саме їх минає. Нарешті Молівда наважується й каже:

— Ваша Ексцеленціє, маю до Вас прохання мене звільнити…

Тепер єпископська карета переїжджає через дерев’яний місток, що схоже на невеличкий землетрус.

— Так, знаю, чого ти хочеш, — відповідає примас Лубєнський і замовкає. Після паузи, яка здається Молівді вічністю, додає: — Боїшся. Я не бачу нічого поганого в тому, що ти був їхнім перекладачем. Може, це навіть добре: ти багато знаєш. А про тебе, пане Коссаковський, дивні речі кажуть. Подейкують, що ти — тертий калач. І що значною фігурою був у єретиків. Це правда?

— Ваша Ексцеленціє, то все — молодечі дурощі. Гаряча голова в мене була, але з часом я набрався розуму. А те про єретиків — плітки. Багато історій про мене правдиві, але ота про єретиків — ні.

— То розкажи якусь, доки ідемо. Не так нудно буде, — каже примас і відкидає голову на м’яку спинку.

Якусь мить Молівді здається, що настав час розповісти історію свого життя і позбутися того тягаря. Почати цього морозного дня якесь нове життя. І зненацька усвідомлює, що проштовхнула його на цю посаду Коссаковська, яка Лубєнського не любить і вважає людиною негідною й шкідливою для польської справи. Мабуть, їй хотілося мати свою людину у ворожому таборі. За це вона обіцяла вгамувати своїм авторитетом плітки, що кружляли довкола Молівди.

Ні, Молівда ніколи не розповість цим двом людям про шляхи, які його сюди привели. Тож теревенить про шторм, який спіткав його у відкритому морі, про те, як він мусив прив’язати себе до щогли, аби його не забрали хвилі… Як море викинуло його на берег, і його знайшла красива принцеса, донька короля острова. Як його тримали в печері й подавали їжу в кошику на довгій жердині, бо боялися його рудої бороди… Зрозуміло, що примас ніколи не бачив ні моря, ні пляжу, ні принцеси; мабуть, і печери не бачив, бо його уява не встигає за оповіддю, він починає нудьгувати і врешті куняє. Молівда заспокоюється. Але завчасно.

Ввечері, після вечері, примас каже йому розповісти про липован і богомилів. Молівді дітись нікуди: розповідає, хоч і неохоче та загальними словами.

— Скількох речей ми ще не знаємо!.. — вигукує примас і додає, задоволений, наче дитина, власним красномовством: — А те, у що ми віримо, найкраще видно саме з єресей.

Ієронім Флоріян Радзивілл кілька місяців готувався до цього дня. Сотні селян з його маєтків у Литві ловили різну звірину — лисів, вепрів, вовків, ведмедів, лосів і сарн, — саджали її у великі кліті й везли саньми до Варшави. Над Віслою він наказав серед широкого поля насадити ялинок, і таким чином виник штучний ліс із прямими доріжками. Посеред цього лісу стояв чепурний будиночок для знаменитих гостей та друзів короля Авґуста — триповерховий, зовні оббитий зеленим сукном, а всередині встелений шкурами чорних лисів. Далі, за огорожею, поставили трибуни для глядачів.

Король із синами та почетом, серед якого вилискував пурпуром також примас Лубєнський, ввійшли до цього будиночка, а шляхта й придворні розсілися на трибунах, щоб усе добре бачити. Брюль із дружиною трохи запізнюються; якраз уже починають заганяти дичину. В морозяному повітрі всім весело: кров гріють мед та гаряче вино з прянощами, що їх щедро розливає прислуга. Молівда крадькома поглядає на короля — бачить його вперше. Авґуст — кремезний, тілистий, впевнений у собі, зарум’янілий від морозу. Його м’яке старанно поголене королівське підборіддя здається ніжним, як у великого немовляти. Поруч із ним його сини виглядають якимись недоростками. Він п’є, вихиляючи одним духом цілий келих, і при цьому відкидає голову назад, а випивши, згідно з польським звичаєм, струшує останні краплі на землю. Молівда не може відвести очей від його тремкого білого вола.

Лунає ріг, і з кліток починають випускати тварин. Наполохана, перемерзла, ледь жива звірина, аж закам’яніла від довгого безруху, стоїть біля кліток, не знаючи, від кого тікати. Тоді на неї спускають псів, і починається страшенний шарварок: вовки кидаються на лосів, ведмеді на кабанів, собаки на ведмедів, і все — на очах у короля, який починає стріляти поперед себе.

Молівда проштовхується вперед, до столів, на яких розставлено закуски, і просить горілки. Йому наливають келишок, а потім ще і ще. Коли полювання завершується, йому вже добряче макітриться в голові й кортить потеревенити. Король, кажуть, дуже тішиться цією розвагою, а пан Радзивілл заслужив собі на тривалий час його прихильність. А позаяк Радзивілл — нечастий гість у Варшаві, його жест здається ще ширшим. Товстий шляхтич зі східним акцентом та пером на хутряній шапці розповідає Молівді, що пан Радзивілл — то чоловік з багатою фантазією: за допомогою спеціальної машини він вистрелює в повітря тварин, наче гарматні ядра, і стріляє по них, доки вони летять. Так було в Слуцьку пам’ятної суворої зими 1755 року, коли отак стріляли в лисів, що летіли небом. А для вепрів зробили спеціальний загін, наприкінці якого був рів із водою; на них нацьковували псів, а коли ті перелякано тікали, потрапляли просто у воду. Безпорадно борсаючись у ній, вони ставали легкою здобиччю для мисливців. Це вельми тішило гостей, та й самого оповідача, безумовно, також.

А тут пополудні на всіх чекала інша розвага. Мисливці, вже підхмелені, зібралися довкола спеціальної арени. На неї випустили молодих кабанів, до спин яких були прив’язані коти, наче вершники. На них накинулася зграя собак. Дуже це видовище підняло настрій присутнім. А попереду в усіх ще був завершальний бал.

Повертається Молівда на самоті. Його Ексцеленція примас Речі Посполитої ще залишився погостювати в магната. Секретаря ж чекають термінові церковні справи. Він їде до Варшави, звідки має забрати листи до Ловича. Дорога забирає якісь три години. Він навіть не помічає, якою є столиця цього похмурого зимового дня. Взагалі не бачить міста; можливо, хіба що краєм ока зауважує широкі болотисті вулиці. Треба зважати на кінський гній під ногами, що парує в холодному повітрі; воно таке чуже Молівді, що, здається, ще мить — і він не зможе ним дихати. Це повітря пахне якимось крижаним степом, вітром. Молівда щулиться — чи то від холоду, чи від алкоголю. Важко хакає. Пополудні вирушає до Ловича. Їде верхи без спочинку.

Небо за Варшавою сіре, низьке, з пласким широченним обрієм. Здається, ніби земля от-от прогнеться під тягарем неба. На розчовганій дорозі лежить мокрий сніг, який вже перетворюється на замерзле груддя. От-от западуть сутінки, тому перед корчмою дедалі більше коней. Запах кінської сечі, гною й поту змішується з димом, що валить з кривого комина шинку, із запахом тепла, що виривається з відчинених дверей. Біля порога стоять дві жінки в червоних спідницях і коротких кожушках, накинутих на білі святкові сорочки. Вони уважно придивляються до кожного, хто входить, мабуть, когось шукають. Одна з них, молодша і пухкенька, відмахується від набридливих залицянь захмелілого чоловіка в бурій сукмані.

Сама корчма — це хата з колод, побілених зовні вапном, низька, з кількома маленькими віконцями, покрита очеретом. На лаві біля паркана сидять баби, які з нудьги приходять сюди подивитися на широкий світ. Загорнуті в картаті вовняні хустки, з червоними від морозу носами, вони сидять мовчки й уважно, прохолодно роздивляються кожного нового прибульця. Вряди-годи півсловом коментують якісь дрібні події. Раптом дві жінки в кожушках помічають когось, і зчиняється колотнеча, буча. Може, це чийсь п’яний чоловік, може, наречений-втікач; чоловік намагається вирватися з жіночих рук, але врешті, змирившись, іде з ними дорогою в бік села. Заледенілий сніг кришиться під копитами коней, які теж з надією дивляться на задимлені двері корчми, але звідти вириваються лише звуки інструментів. Наймеланхолійніший звук на світі, — гадає собі Молівда. Далека музика, приглушена дерев’яними стінами, людським гамором, поскрипуванням льоду, зведена до ритмічного глухого гупання бубна. За мить долинуть звуки вечірніх дзвонів із містечка, і все довкола заллє нестерпна туга.

Рештки. Про три способи розповідати історію та про те, що оповідь — це вчинок

Нахман, тобто Пьотр Якубовський, вже багато днів сидить у своїй крихітній кімнатці й пише. У помешканні, яке вони з Вайґеле винайняли на варшавському Сольці, панує вічний холод. До того ж сюди звідусіль далеко. Вайґеле так і не оклигала після смерті дитини, мовчить цілими днями. Ніхто до них не приходить, та й вони ні в кого не гостюють. Іржаві сутінки опускаються рано. Якубовський збирає віск і ліпить із нього нові свічки. Списані аркуші падають на підлогу.

…розливається. Кожна ситуація здається мені нескінченною, коли я намагаюся її описати. Перо безпорадно випадає з моєї руки. У будь-яких обставинах щось лишається невимовним, неописаним. Коли пишу, кожна деталь веде до інших, а ті — ще далі, і мені ненастанно доводиться вибирати, яким шляхом іти розповідаючи; на чому спинити свій внутрішній зір, той потужний орган чуття, який прикликає образи з минулого.

Пишучи, я постійно опиняюся на роздоріжжі, як дурний Іван із казок, що їх так охоче розповідав нам Яків у Іваному. Весь час бачу ті розвилини, роздоріжжя, звідки один шлях, середній, найпряміший, — для дурнів, другий, праворуч, — для самозакоханих, а третій — для сміливців, навіть шаленців. Той шлях — повний пасток, ям, злих чарів і фатальних збігів обставин.

Буває, що я мимохіть вибираю той найпростіший середній шлях, наївно забуваю про складність того, що описую, і довіряю так званим фактам, подіям, неначе я сам собі це все розповідаю, неначе мої очі — єдині, які те все бачили. Кудись зникають вагання й невпевненість, а речі стають такими, якими здаються (навіть тоді, коли ми на них не дивимось, — пригадую, як палко ми дискутували про це ще в Смирні з Молівдою). І тоді я пишу: «Яків сказав». Немовби це чули не мої вуха, а вуха Бога: саме так сказав Яків, саме так усе й було. Описую якесь місце так, ніби воно й іншим здається саме таким, як мені. Ніби воно насправді є саме таким. Я довіряю своїй пам’яті й записую спогади, використовуючи цей крихкий інструмент як молот, щоб викувати дзвін. Прямуючи цим шляхом, вірю: те, що я описую, сталося насправді. У цьому немає сумнівів. Нічого іншого ніколи не могло трапитися.

Простий середній шлях — це фальш.

Коли мене охоплюють такі сумніви, я вибираю шлях праворуч. Тут усе навпаки: я — і корабель, і керманич; цілком зосереджуюся на собі, немовби не існує світу поза моїми чуттями. І всупереч наукам ребе Мордке, роздмухую власний вогонь, розпалюю жар свого «я», про яке годилося б забути, розвіяти з вітром. А я ж намагаюся видобути з нього яскравий пломінь. І що виходить? Саме лише «я, я, я»: жалюгідний стан в’язня, випадково замкнутого в дзеркальній кімнаті, як оті, що їх часом за гроші показують цигани. І тоді пишу більше про себе, ніж про Якова; його слова та вчинки застрягають у ситі мого марнославства.

Отже, шлях праворуч — то жалюгідний вибір.

Тоді, охоплений розпачем і надією, я кидаюся ліворуч, повторюючи помилку дурного Івана, і здаюся на волю випадку та принагідних помічників. Той, хто зрікається допомоги, не слухає голосів іззовні, не може пережити божевілля лівого шляху і стає легкою жертвою хаосу. Визнаючи себе соломинкою, що її шарпають могутні сили, або човном серед розбурханого моря (як отой, що ним ми з Яковом пливли до Смирни), зрікаючись уявлень про власну потугу й довірливо здаючись на волю когось або чогось, я й справді стаю схожим на дурного Івана. Але хто ж, як не він, підкорює серця всіх принцес, здобуває королівства й обкручує круг пальця наймудріших?

Отак і я дозволяю, щоб мене вела моя ж Рука, моя ж Голова, Голоси, Духи Померлих, Бог, Велика Діва, Літери, Сефіри. Я тримаюся речень, наче сліпий мотузки, і хоч не знаю, що чекає мене наприкінці, терпляче суну далі, не питаючи ні про ціну, яку мені доведеться заплатити, ні тим паче про винагороду, яку отримаю. Моєю найбільшою подругою є чудесна мить, коли приходить довгождана легкість письма, і здається, що все можна  в б р а т и   у   с л о в а. Який це блаженний стан! Я почуваюся в безпеці, світ стає мені колискою, в яку вклала мене вона — Шехіна, — і тепер нахиляється наді мною, як мати над немовлям.

Іти шляхом ліворуч заслужив лише той, хто розуміє слова ребе Мордке: світ сам домагається, щоб ми його розповіли. Лише тоді він починає існувати насправді. Лише тоді він воістину розквітає. Але розповідати світ — означає його змінювати.

Тому й дав нам Бог літери абетки: щоб могли ми розповідати те, що Він створив. Ребе Мордке, кажучи це, завжди хихотів. «Бог — сліпець. Ти не знав? — питав він. — Бог створив нас, щоб ми були його проводирями, його п’ятьма чуттями». І сміявся довго, аж доки не закашлювався від диму.

Дня 17 лютого 1760 року мене викликали на допит, і я вже гадав, що зникну слідом за Яковом. Цілу ніч я не спав, а вранці не міг одягтися пристойно, неначе тіло саме тяглося до тієї старої єврейської одежі. Пам’ятаю, я вийшов вбраний по-єврейському, в мої старі речі, і відразу завернув назад, щоб переодягтися в ті ніякі лахи з чорної вовни, що їх ми тут зазвичай носили, — ні вашим, ні нашим. Та одіж була така коротка, що миттю мерзнули литки.

Дурний підтоптаний єврей, а вирядився, як молодий панич, — говорили очі Вайґеле. На її обличчі вималювався сумнів (а може, й погорда), щоки зачервоніли, зблизька на шкірі видно було дрібну сіточку жилок. Вуста, колись повні й радісні, тепер застигли в незадоволеній гримасі. Вайґеле знає: все погане трапилося через мене.

Матушевський вирішив мене провести. Доки ми йшли, я думав, що ніколи ще не бачив такого міста, як Варшава: широкі безлюдні вулиці, брили замерзлого болота, які доводиться обходити, людські постаті, що нагадують якісь лантухи, з головами, врослими в хутряні коміри. Між ними виблискують лаком карети з ініціалами власників, виведеними на дверцятах, із гербами, перами, медальйонами. Чиста марнота в цьому заледенілому світі. Я тремтів від холоду, з очей лилися сльози — хтозна, чи від тривоги, чи від морозу.

Був ранній ранок, і візки з дровами, запряжені важкими повільними кіньми, стояли біля брам обійсть, а закутані селяни носили у двори в’язки тих дров і складали в купи. Якийсь добре одягнений вірменин відчиняв склад із заскленою вітриною; я помітив у тій вітрині своє відбиття, і мені стало аж боляче — так жалюгідно я виглядав. Хто я і що зі мною сталося? Куди я йду і що збираюся казати? Про що вони мене питатимуть і якою мовою я їм відповідатиму?

Зненацька я відчув, що ті декорації, які мені колись на мить здалися цілим світом, постаріли і струхлявіли так, що сьогодні вже ніхто не повірить у їхню справжність. Ця ілюзія — аж надто недосконала, незугарна й незграбна. Ми — хлібні фігурки в Хаїній грі, вона виліпила нас своїми майстерними пальцями. Рухаємося колами, намальованими на аркуші, вряди-годи зустрічаємося і стаємо одне для одного випробуванням. Ще трохи — і остаточна, вирішальна клітинка гри. Останній кидок костей, і ми виграємо або втратимо все.

Ким стане Яків, якщо гра дозволить йому тут виграти? Перетвориться на одного з тих самовпевнених зарозумільців, які сновигають вулицями цього північного міста в каретах? Житиме, як вони — ніяково і нудно? Дух із соромом покине його, лише розчаровано зітхнувши, — зовсім не так, як входив? А може, вирветься з цього тіла, як гази, як відрижка? Яків, мій коханий Яків, стане жалюгідним вихрестом, і його дітям таки вдасться за гроші отримати титул. Увесь пройдений нами шлях втратить сенс. Зупинившись тут лише на спочинок, ми застрягнемо, наче в’язні. Сплутаємо велику ціль із тимчасовим прихистком.

Як говорити так, щоб нічого не сказати? Якою обережністю озброїтися, щоб не дозволити, аби вони втягли мене в їхню гру, заколисавши гладенькими словами? Ми вчилися цього. Він нас учив.

Я добре підготувався. Залишив у Маріанни Воловської всі гроші й трохи цінних речей для сина, впорядкував книжки, а свої записи перев’язав мотузком. Бог мені свідком: я не боявся, почувався навіть урочисто, бо знав від самого початку, що чиню добре і все воно — заради Якова, навіть якщо він прокляне мене і не захоче бачити.

Я розумів це дедалі виразніше, і це розуміння не давало мені спокою. Вночі сон не йшов, від спогадів кров аж скипала. Мені здавалося, що почесті, якими був оточений Яків, змінили його до невпізнання. Що він почав більше дбати про карету та вбрання, ніж про велику ідею, яку мав переказати іншим. Його цікавили покупки й парфуми. Ходив до перукаря-християнина, щоб той голив йому бороду й підстригав волосся. Пов’язував собі на шию напарфумовану хустку, називаючи її гальштуком. Вечорами жінки втирали йому в руки олійки, бо він скаржився, що вони набрякають від морозу. Упадав коло жінок, купував їм подарунки за гроші з нашої спільної каси: ми з Османом ще в Іваному трохи через це бурчали. Ця зміна сталася після того, як Яків з Молівдою почали бувати в єпископів і торгувати з ними. Це нагадувало гендель. Так само він торгував на складі у Крайові, так само ходив вулицями й крамницями Ізміра, щоб вигідно продати перлину чи інший коштовний камінь. Я тоді часто ходив з ним і знаю: тут, у Варшаві, він робив те саме. Там він сідав за стіл, виймав із шовкового мішечка коштовність, клав її на сукно, і ще й так розставляв свічки, щоб на товар красиво падало світло. А тут ми були його товаром.

Поки я отак ішов цим замерзлим містом, мені згадався той особливий вечір у Салоніках. Тоді дух уперше ввійшов у Якова. Яків увесь спітнів, погляд у нього був непритомний, а повітря довкола нас стало таким густим, що здавалося, ніби ми говоримо й рухаємося повільно, як у меді. І все тоді було  с п р а в ж н і м; таким справжнім, що світ аж болів. Адже відчутно було, який він далекий від Бога.

Тоді, молоді й неоперені, ми були на своєму місці. До нас промовляв Бог.

А тут усе стало  н е с п р а в ж н і м; це місто — немов намальоване на дошці, як малюють декорації для лялькових театриків на ярмарках. І ми якісь перемінені, наче зачакловані.

Я йшов вулицями, і мені здавалося, ніби все на мене дивиться. Я знав, що маю здійснити задумане, щоб урятувати і Якова, і нас усіх, і наш шлях до спасіння, бо тут, на цій рівнині, він почав небезпечно витися, петляти й завертати.

Гадаю, була ще одна особа в нашому товаристві, яка знала, що я замислив. Це — Хая Шор, тепер Рудніцька чи Лянцкоронська, мені було важко запам’ятати всі ті нові прізвища. Я виразно відчував, що вона здалеку підтримує мене, що духом вона зі мною і добре розуміє мій намір.

Спершу нам прочитали зізнання Якова. Читали довго, польською, тож ми не все розуміли. Відповіді Якова, перекладені бюрократичним наріччям, звучали штучно і фальшиво. Потім один зі священників застеріг нас, щоб ми не слухали «казок» Якова Франка і не вірили його розповідям про пророка Іллю та інші речі. Всього не повторюватиму, щоб не додавати сказаному ваги.

Шістьох підсудних дорослих чоловіків бештав ксьондз-коротун… Нарешті він осінив нас знаком хреста, і я відчув себе Юдою: мені доводилося робити те, чим гидували інші.

На допит я пішов першим. Мусив розповісти нашим переслідувачам правду, добре усвідомлюючи, чим це закінчиться. Месія має бути ув’язнений і переслідуваний. Так сказано, і так має статися. Месія мусить упасти на дно найнижчої зі сфер.

Почали зі Смирни. Розповідав я неохоче, кожне слово їм доводилося з мене витягувати, але й це було частиною плану. Я вдавав хвалька. Мабуть, вони вважали мене простакуватим самодуром. Але я не брехав. Я не зміг би брехати про ці речі. Про щось інше — залюбки. У торгових справах — легко, але тут… Я намагався розповідати якнайменше, але так, аби вразити їх. Багатослів’я було б для нас шкідливим. Я розповів їм про руах га-кодеш, про сходження Святого Духа, про світло, яке ми бачили над головою Якова, про передбачення смерті, про німб, про Антихриста, якого Яків побачив у Салоніках, про наближення кінця світу. Вони поводилися ґречно і навіть перестали ставити запитання. Я говорив сам, ясно і конкретно. Навіть коли зайшла мова про тілесні справи, я нічого не приховував. Чути було лише мій голос і поскрипування пер.

Коли я закінчив і виходив із зали, розминувся у дверях зі Шломо. Ми лише обмінялися короткими поглядами. Я відчув таке полегшення і водночас такий сум, що сів просто на брук біля муру й заплакав. І отямився лише тоді, коли якийсь перехожий кинув мені на поділ монету.

Хано, запитай у свого серця

Хана лише те й робить, що посилає перевірити пошту.

Листів нема.

Допомога нізвідки не приходить, і Ханин бунт супроти благодійниці стає дедалі безглуздішим. Пані Коссаковська вже приготувала і сукню, і черевички. І їй, і маленькій Авачі. Хрещення призначено на 15 лютого.

Хана написала до батька в Джурджу відразу після того, як прийшла звістка про ув’язнення Якова. Написала простими словами, що єпископський суд на підставі допитів її чоловіка, а можливо, насамперед його послідовників, визнав його таким, що вдає з себе Месію. І що найвищий церковний ієрарх Польщі, себто примас, прирік його на пожиттєве ув’язнення у фортеці в Ченстохові, і оскаржити цей вирок неможливо.

Мені це все здається якимось божевіллям. Бо якщо вже він такий єретик, яким його малюють, то чому його триматимуть у найголовнішому храмі? Поруч із їхнім найсвятішим терафімом? Цього я не розумію і розуміти не хочу. Батьку, що нам робити?

Відповідь прийшла через два тижні — так швидко, як це взагалі можливо. Отже, листи доходять, лише не від Якова. Вона читала, відвернувшись до стіни, вся у сльозах. У листі було написане таке:

Хано, запитай у свого серця, що ти можеш і чого не можеш зробити. Лише не ризикуй собою і дітьми. Пам’ятай мою науку: поводься, як мудра тварина, яка бачить те, чого інші не бачать, і чує те, чого інші не чують. Ти ще з дитинства була розважливішою за інших.

Далі батько запевняє її, що будь-якої миті прийме її з розкритими обіймами.

Але Хані не йде з голови перше речення цього листа: «Хано, запитай у свого серця».

Вона відчуває ці слова як нестерпне сум’яття десь під грудьми, з лівого боку.

Хані двадцять два роки. У неї двоє дітей, вона схудла, змарніла. Самі шкіра та кості. Намагається через перекладача дискутувати з Коссаковською, але схоже на те, що вже по всьому. Рішення ухвалено. Неначе вільна, а почувається як в арешті. Вона дивиться через вікно на сіро-білий краєвид, на голий сад, обдертий і безколірний, і розуміє: навіть якби вона вийшла звідси, цей сад і поля, ці непроїзні путівці, ці броди через ріки, навіть самі небо й земля стануть її в’язницею. Добре, що поруч із нею Віттель Матушевська й Песеле Павловська. До однієї з них Коссаковська ставиться як до секретарки, до іншої — як до покоївки, і гаркає на них так само, як на свою прислугу.

Від самого ранку 19 лютого Хана чекає в урочистому строї. Здається, ніби її от-от мають кинути в пащу дракона. Сьогодні вівторок, звичайний сірий холодний день. Прислуга крутиться по кімнатах, дівчата розпалюють у кахляних печах, хихочуть, перегукуються. Повискують металеві дверцята. Стоїть вогкий холод, пахне попелом. Авача рюмсає, можливо, в неї гарячка; вона відчуває тривогу матері, стежить за нею, відвівши погляд від дерев’яної ляльки, яку одягає і роздягає. Та, яку вона отримала в подарунок на Різдво, сидить на ліжку; дівчинка її майже не торкається.

Хана дивиться у вікно, під’їжджає кремова карета каштелянової з гербом Потоцьких на дверцятах. Ця карета так подобається Авачі, вона всюди хотіла б нею їздити. Хана відвертається від вікна, розтирає плечі, щоб зігрітися, бо в красивої сукні, яку вона отримала від Коссаковської з нагоди хрещення, рукави з тонкого тюлю. Шукає у скрині теплу бордову турецьку шаль і загортається в неї. Шаль пахне домом у Джурджу: сухим, порепаним від сонця деревом, родзинками. Очі Хани миттю наповнюються слізьми, вона рвучко відвертається від доньки: хай мала не бачить, що мати плаче. Невдовзі по неї прийдуть дівчата з плащем, і доведеться спускатися вниз. Тож Хана намагається швидко проказати молитву: «Dio mio Baruchja, Господи наш, Панно Осяйна…» Вона й сама не знає, що і як казати. Чого її навчав батько? Вона пригадує незрозумілі слова, одне за одним, її серце починає битися швидко. Хана знає, що треба негайно щось робити.

Коли відчиняються двері, Хана лежить на підлозі непритомна, з її носа тече кров. Дівчата з криком підбігають до неї і намагаються привести до тями.

Молитва була почута. Хрещення доведеться відкласти.

V

КНИГА МЕТАЛУ ТА СІРКИ

24

Як працює месіанська машина

Той стан, у якому опинилася Єнта, корисний ще й тим, що тепер вона знає, як працює месіанська машина. Єнта бачить світ згори. Він темний, поцяткований крихітними іскрами: кожна — це світло у вікні дому. Пригасле сяйво заходу підкреслює світ червоною лінією. В’ється темний шлях, вздовж нього полискує сталлю річка. Дорогою суне карета — маленька, майже невидима точка; лише глухе погуркування відлунює в густій тиші, коли екіпаж переїжджає дерев’яний місток і минає млин. Так, месіанська машина — наче той млин, що стоїть над рікою. Вона, темна, обертає великі лотоки — завжди, в усяку погоду, повільно й систематично. Поруч із тими лотоками людина мізерніє, втрачає будь-яке значення, її рухи стають випадковими й хаотичними. Людина мечеться, машина працює. Рух потоків обертає важкі кам’яні жорна, що мелють зерно. Все, що туди потрапляє, перетворюється на пил.

Отак і вихід з неволі вимагає великої жертви. А Месія мусить спуститися найнижче, до тих байдужих механізмів світу, туди, де поневіряються іскри, розсіяні в мороці. Туди, де найгустіша темрява і найбільше приниження. Месія збиратиме іскри світла, тож куди б він не пішов, за ним лишиться ще непроглядніша тьма. Бог скинув його з висот у безодню світу, де страшні змії глузуватимуть з нього, сичатимуть: «І де ж тепер твій Бог? Куди він подівся? Чому не допоможе тобі, бідоласі?» Месія мусить бути невразливим до цих отруйних шпильок, мусить ступати по кусючому гадді, чинити страшні речі, забути, хто він насправді, перетворитися на дурня й простака, пройти крізь усі фальшиві релігії, прийняти хрещення й одягти тюрбан. Він мусить порушити всі заборони, зневажити всі закони.

Батько Єнти, який на власні очі бачив Першого, тобто Шабтая, приніс його на вустах додому і переказав улюбленій доньці. Месія — це щось більше, ніж людина, особа; це те, що тече в жилах, живе у подиху, це безцінна людська віра в порятунок. Тож треба його вирощувати, як тендітну рослину, леліяти, поливати слізьми, вдень виносити на сонце, вночі ховати в тепло.

Про те, як однієї лютневої ночі 1760 року Яків прибуває до Ченстохови

Вони в’їжджають Варшавським шляхом. Колеса вистукують по слизькому камінні. Шістьом озброєним вершникам доводиться виїхати наперед і триматися тісним гуртом, щоб не зісковзнути в грузьке болото. Починає смеркати, залишки барв потопають у мороці, біле стає сіруватим і каламутним, сіре розчиняється в чорному, чорне провалюється в безодню, яка розчахується перед людськими очима. Вона всюди, під кожною, найменшою річчю.

Містечко розташувалося на лівому березі Варти, під монастирем. Складається з кількох десятків будиночків, низеньких, благеньких, вогких, вишикуваних довкола прямокутної ринкової площі й уздовж кількох вулиць. Ринок — майже порожній, його нерівна бруківка вкрита памороззю, наче лискучою цукровою глазур’ю. Після вчорашнього ярмарку залишився кінський гній, витолочене сіно і якесь розкидане сміття. Важкі двері більшості будиночків замкнуті на залізний засув — це означає, що там торгують, але невідомо, чим саме.

Вони минають чотирьох жінок, загорнутих у величезні картаті вовняні хустки, з-під яких видніються лише світлі плями фартухів і чепчиків на головах. П’яний чоловік у розхристаній селянській сукмані похитується, підпирає порожню ятку. На ринку вони звертають праворуч, на брукований шлях, що веде до монастиря. Помічають його одразу, тільки-но виїжджають із міської забудови. Його висока вежа — сувора, ніби постріл у небо. Вздовж шляху ростуть голі о такій порі липи, які поруч із височенною вежею схожі на сопрано, що підтягують потужному басові.

Зненацька долинає нерівний, уривчастий спів: це гурт прочан швидким кроком іде в бік містечка. Спершу цей спів здається безладним гамором, але поступово в ньому можна розібрати слова й вирізнити окремі високі жіночі голоси, серед яких десь унизу бринять два чи три чоловічі: «Найчесніша між жонами, покров свій розстели над нами…»

Запізнілі паломники минають їх, і шлях знову порожній. Що ближче вони під’їжджають до монастиря, то краще видно, що це фортеця, міцно вбудована в гору, присадкувата, чотирикутна. За монастирем уздовж обрію палає криваво-червона смужка неба.

Яків ще до виїзду просив конвоїрів зняти з нього ланцюги, і вони це зробили, коли Варшава залишилася позаду. Всередині тісної карети з ним сидить офіцер у чині капітана. На початку він досить пильно вдивлявся у Якова, але той не відповідав на погляд і все визирав щось у маленькому віконечку, яке невдовзі таки довелося затулити віконницею, бо протяг. Відтак офіцер спробував почати розмову, але Яків його проігнорував. Врешті-решт єдиним виявом взаємності виявився тютюн, яким офіцер пригостив в’язня, і небавом із двох люльок потягся дим.

Озброєний ескорт не знає, хто цей чоловік, тому про всяк випадок поводиться дуже обережно. Але не схоже, щоб він шукав нагоди утекти. Він блідий і, мабуть, хворий: темні тіні під очима, синець на щоці. Доволі слабкий, похитується на ногах, кашляє. Коли під час відпочинку дорогою він захотів справити потребу, його кухар мусив підтримувати його попід руки. Сидить, забившись у куток карети, і тремтить. Казімеж, той його кухар і лакей в одній особі, весь час поправляє на ньому шубу.

Коли вони в’їжджають на подвір’я монастиря, вже зовсім темно. За брамою — нікого; старий обідранець, який їм відчинив, кудись зник. Змучені коні стають як укопані, перетворюються на важкі вологі тіні. Нарешті чути скрипіння дверей і голоси, з’являються ченці зі смолоскипами, здивовані, розгублені, ніби їх піймали на якомусь негідному вчинку. Ведуть Якова і Казімежа до порожньої почекальні, де стоять дві дерев’яні лави, але сідає лише Яків. Чекають доволі довго, бо триває служба. Звідкись з-поза стіни долинають чоловічі голоси, що співають пісень; вони то потужні, то тихнуть, аж доки не замовкають зовсім, неначе співаки готують якусь змову. І знову спів. Це повторюється кілька разів. Капітан позіхає. Пахне тут вологим камінням, замшілою печерою і далеким ладаном. Таким і буде запах цього монастиря.

Настоятеля вражає стан Якова. Він тримає руки в рукавах світлої вовняної ряси, трохи заляпаної на манжетах чорнилом. Читає лист із Варшави надзвичайно довго, ніби зупиняючись між словами, аби поміркувати, що йому тепер із тим всім робити. Він чекав бунтівного єретика, якого чомусь не можна просто позбутися, тому приготував для нього темницю в монастирському підземеллі; його ніхто ніколи не використовував, принаймні відколи настоятель пам’ятає. Але в листі виразно написано «інтернувати», не «ув’язнити». Зрештою, цей чоловік із ланцюгами на руках нічим не нагадує злочинця і єретика. Добротне вбрання справляє враження, ніби перед нами якийсь іноземець, вірменин чи волоський господар, який поночі заблукав у це святе місце. Настоятель запитально дивиться на капітана охорони. Потім переводить погляд на переляканого Казімежа.

— Це його кухар, — каже капітан. Це речення — перше, яке звучить у цій кімнаті.

Настоятель зветься Ксаверієм Роттером. Лише чотири місяці тому він очолив монастирську спільноту і ще не знає, що й до чого. Ця синя щока… Його били? Мабуть, слушно; буває, що ніяк не обійдешся без певних тілесних санкцій, він не хоче піддавати це сумніву, але сам факт йому неприємний. Він гидує насильством. Намагається зазирнути в обличчя цьому чоловікові, але той схилив голову. Настоятель зітхає і розпоряджається поки що віднести скромні речі в’язня до офіцерської кімнати біля вежі; нею ніхто не користується. Зараз брат Гжегож принесе матрац і гарячу воду; можливо, якусь їжу, якщо на кухні щось лишилося.

Настоятель приходить до в’язня наступного дня, але порозумітися їм непросто. Кухар намагається перекладати, але й сам говорить польською кепсько. Настоятель не певен, що в’язень розуміє його прихильність. Осоловілий, він відповідає лише «так» і «ні». Тож настоятель воліє більше не напосідати і з полегшенням іде геть. Потім, уже повернувшись до келії, ще раз розкладає на столі лист:

Чоловік, якого ми віддали під материнську опіку Церкви та під патронат монастиря на Ясній Горі, не є небезпечним у такому сенсі, в якому небезпечним був би звичайний злочинець. Навпаки: він здасться Вам, отче, спокійним і добрим, але заразом — чужим, не схожим на людей, з якими Ви, отче, звикли спілкуватися… Він єврей, що народився на Поділлі, а ріс у чужинських турецьких краях і цілковито перейняв тамтешні мову та звичаї…

Далі йде короткий виклад життєпису в’язня, а наприкінці — це жахливе речення, яке викликає в настоятеля якийсь тривожний спазм у шлунку: «Вважав себе Месією». Висновки в листі звучать так:

Тому ми не радимо надто з ним зближуватися. Що ж до його інтернування, варто ставитися до нього як до резидента особливого рангу — адже його арешт пожиттєвий, і жодні обставини не можуть цього змінити.

Останнє речення сповнює настоятеля глибоким жахом.

Як виглядає в’язниця Якова

Темниця Якова — це кімнатка біля самої вежі (по суті, вже в мурі); у стіні — два маленькі віконечка. Ченці поставили тут нари (здається, вони сплять на таких самих); на них лежить тоненький сінник, набитий свіжим сіном. Ще тут стоять столик і лава. На підлозі — порцеляновий нічний горщик, вищерблений так, що ним можна покалічитися. Пополудні з’являється другий матрац, для Казімежа. Той, обурюючись і плачучи поперемінно, розпаковує свої речі та скромні запаси провіанту. Нема й мови про те, щоб він готував у монастирській кухні. Йому показують іншу кухню, для прислуги. Таке собі місце для багаття, на якому можна щось приготувати.

Вже кілька днів у Якова гарячка, і він не встає з нар. Саме тому Казімеж домагається свіжого гусячого м’яса, а з кухні позичає каструлю, бо свого посуду вони не взяли. Готує м’ясо на відкритому вогні й потім цілий день потроху поїть Якова бульйоном. Настоятель забезпечує їх хлібом і крихким старим сиром. Зацікавлений, аби в’язень видужав, додає ще й пляшку міцної оковитої: каже пити її з гарячою водою, тоді вона розігріває. Ту горілку врешті-решт випиває Казімеж, виправдовуючись перед собою, що мусить бути в добрій формі, аби піклуватися про Якова; той її навіть не понюхав, п’є лише бульйон, від якого справді почувається краще. Одного разу Казімеж прокинувся на світанку, коли ченці, човгаючи ногами, йшли на молитву. В блідому світлі, що ллється до кімнатки крізь маленьке віконце, Казімеж бачить, що Яків не спить. Його очі розплющені, і дивиться він так, ніби не помічає кухаря. У Казімежа пробігають мурашки по шкірі.

Цілими днями сторожа стежить за рухами Казімежа. Дивна вона, та сторожа — якась стара й скалічена; один із них безногий, ходить із дерев’яною куксою, зате носить мундир і мушкет через плече. Поводиться як справжній солдат, випинає груди, хоч петельки для ґудзиків поторочилися, а шви на рукавах попоролися. На шиї висить мішечок з тютюном.

— Що то за військо? — питає Казімеж, гидливо кривлячи вуста. Він їх не боїться. Він уже помітив, що з ними про все можна домовитися за тютюн, тож він відриває від серця свій. Таким чином йому вдається роздобути і каструлю, і дрова для вогнища.

Один із тих охоронців, майже беззубий, в застебнутому під шию потертому мундирі, сідає якось поруч із Казімежем і починає розмову:

— А хто він такий, цей твій пан, хлопче?

Казімеж не знає, що сказати, але позаяк цей старий солдат нещодавно приніс йому решітку для запікання, відчуває зобов’язання щось відповісти.

— Це великий пан.

— Бачимо, що великий. А чого він тут сидить?

Кухар лише знизує плечима. Він і сам цього не знає. Відчуває, що на нього всі дивляться.

Той беззубий і ласий до грошей солдат зветься Рохом. Він годинами не відходить від Казімежа, доки той готує просто неба. Вологі дрова страшенно димлять.

— Що ти там шквариш, хлопче? Мені аж недобре від тих запахів, — каже Рох, набиваючи люльку.

Казімеж пояснює, що його пан любить турецьку їжу, з турецькими спеціями. Все гостре — Казімеж показує долоню, в якій лежать маленькі сушені перчики.

— А де ж ти по-турецькому готувати навчився? — байдуже питає старий вояка, а під вечір уже цілий гарнізон знає, що Казімеж вчився свого ремесла у Валахії та Туреччині. Вечорами солдати, які не мусять стояти на варті, спускаються до міста потішити себе найдешевшим розведеним пивом і попліткувати. Дехто має тут родину, але таких можна порахувати на пальцях однієї руки. Решта — самотні старі чоловіки, гартовані в боях; тепер вони тут, у приймах у ченців-паулінів, мусять працювати за мізерну платню. Іноді, коли в монастирі з’являються якісь заможні, шляхетні прочани, вони не соромляться простягати руку по милостиню, другою рукою тримаючи зброю.

На Великдень численні петиції та прохання Якова таки були почуті: йому дозволили виходити на мури. Раз на тиждень. Відтепер на його недільну погулянку чекають усі солдати. О, з’явився! Єврейський пророк… Туди-сюди сновигає його висока, дещо згорблена постать. Ходить муром туди-сюди, якось рвучко завертає і мчить у протилежний бік, щоб там упертися в якусь невидиму стіну і знову змінити напрямок. Як маятник. За ним можна звіряти годинники. Рох саме це й робить: перевіряє точність годинника, що його отримав у подарунок від вихреста. Це найцінніша річ, яку він коли-небудь у житті мав, шкода, що вона з’явилася так пізно. От якби двадцять років тому… Він уявляє, як стоїть у парадному мундирі, як входить до корчми, повної бойових товаришів. Можна нарешті заспокоїтися: за цей годинник йому справлять порядний похорон із дерев’яною труною та прощальним залпом.

Він спостерігає за в’язнем спокійно, без співчуття; він звик до перипетій людських доль, і це Рохові — тільки на користь. Послідовники цього пророка-вихреста доставляють своєму панові добру їжу і проносять у монастир гроші, хоч це суворо заборонено. Зрештою, тут заборонено багато речей, а проте нічого не бракує: є волоське та угорське вино, горілка, тютюн. Заборони не діють. Точніше, діють, але лише на початку. Потім людська натура починає своїм довгим пальцем колупати в них дірки: спершу маленькі, потім дедалі більші, нарешті дірки стають більшими, ніж усе решта. Таке відбувається з кожною забороною.

Скажімо, настоятель уже багато разів забороняв солдатам жебрати біля входу до костелу. І вони справді припиняли, але через кілька днів до паломників знову простягалася несмілива рука. Слідом за першою з’являлися інші, аж урешті до рук додавався акомпанемент голосів: «Допоможіть, чим можете».

Флаґелянти

Флаґелянти[137]

Через кілька днів стає тепло, і біля монастирської брами відразу збирається натовп жебраків з усієї околиці. Деякі стрибають на одній нозі, неприємно вимахуючи куксою, схожою на сороміцький велетенський прутень. Інші демонструють прочанам свої порожні очниці — їх осліпили козаки. При цьому гугнявлять довгі меланхолійні пісні, слова яких так заялозилися від постійного шмульгання в беззубих ротах, що стали геть нерозбірливими. У них давно не стрижене, розкуйовджене волосся, подерті лахи; ноги обмотані сірим дірявим ганчір’ям. Простягають кістляві руки по дрібняки; довелося б мати повні кишені монет, щоб кожному щось вділити.

Яків сидить біля віконечка, гріючи обличчя в сонячному промінні. Світляна пляма саме такого розміру, що вкриває його лице, наче яскрава хустинка. На валу навпроти віконечка сідає Рох і теж тішиться раннім весняним сонцем. Тієї радості в нього трохи більше, ніж у в’язня. Він скинув незручні чоботи і розмотав онучі; тепер його білі ноги з чорними нігтями цілять просто в ясне небо. Рох вийняв тютюн і старанно, неквапом набиває люльку.

— Гей, ти, єврейський пророче! Ти ще там живий? — кидає він у бік віконечка.

Яків, здивований, розплющує очі. Привітно всміхається.

— Кажуть, ти якийсь єретик. Такий ніби й не Лютер, але єврейський Лютер. Краще від тебе триматися подалі.

Яків не розуміє. Дивиться, як вояк запалює люльку, і йому аж свербить. Якову теж кортить запалити, а тютюн закінчився. Рох, мабуть, відчуває його погляд, бо простягає в бік віконечка люльку, але, звісно, подати її не може: між ним і Яковом — кілька метрів.

— Всім хочеться курити, — бурчить собі під ніс солдат.

Через якийсь час приносить Якову маленький вузлик, а в ньому — тютюн і проста селянська люлька. Кладе вузлик на кам’яну сходинку і зникає.

Протягом усього Великого посту до монастиря приходять флаґелянти. Ідуть процесією з містечка. На чолі процесії несуть великий хрест із розп’яттям, таким реалістичним, що кров холоне в жилах. Вбрані вони в мішки з грубого полотна, пофарбованого в рожеве; на спинах повирізувано великі отвори, щоб удари батога були дошкульнішими. Іноді той отвір прикритий полотном. На головах у них — кутасті мішки з отворами для вух і очей, які роблять їх схожими на якихось тварин чи духів. Флаґелянти, які йдуть на чолі й у хвості процесії, вдаряють палицями, і всі враз лягають на землю, починають молитися, а далі відкривають отвори на спинах і б’ють себе батогами. В одних батоги ремінні, в інших дротяні, з прикріпленими на кінцях гострими цвяшками, які мають рвати тіло. Коли такий цвяшок встромлюється в шкіру, навсібіч нерідко бризкає кров.

У Велику п’ятницю в монастирі стає людно. Від самого світання сюди прибувають хвилі сіро-брунатного натовпу; здається, ніби сама земля, сіра і ще напівзамерзла, щойно очунявши після зими, зродила цих людей, схожих на підгнилі кореневища. Це переважно селяни в товстих повстяних штанях, у сукманах такого кольору, який важко назвати людською мовою, з розкуйовдженим волоссям, і їхні дружини в товстих бганих спідницях, хустках і запасках. Мабуть, удома в них є і святкова одіж, але у Велику п’ятницю на світ Божий витягають усе потворне і скороминуще. І його у світі так багато, що звичайне людське серце цього не витримало б, якби не заступництво цього тіла на хресті, яке взяло на себе весь біль сущого.

Ще одним доказом того, що зараз — особливий час, є юродиві, що кричать у натовпі пронизливим голосом, або ж божевільні, які говорять багатьма мовами нараз, але зрозуміти їх неможливо. Трапляються й екзорцисти, якісь колишні священники в подертих сутанах, із торбами, повними реліквій, що їх кладуть на голови біснуватих, виганяючи з них таким чином диявола.

Того дня настоятель дозволяє Якову вийти під наглядом Роха на вал і звідти спостерігати за цією людською повінню. Мабуть, розраховує на те, що процесія справить враження на в’язня і пом’якшить його єретичну душу.

Очі Якова звикають до світла та буйності весняних кольорів не одразу. Яків дивиться на рух людей, і йому здається, що юрба неначе ферментує, випускає бульбашки, як тісто. Його очі пожадливо ловлять деталі, адже останніми тижнями вони бачили лише кам’яні стіни й клаптик світу, що його видно з віконечка. Тепер перед ними — вежа, масивна споруда монастиря, мури, що її оточують. Відтак погляд Якова летить понад головами прочан, понад монастирськими дахами і охоплює панораму: аж до обрію тягнеться ледь горбкувата рівнина, сіра й печальна, всіяна селами й хуторами. Найбільше поселення — то містечко Ченстохова. Рох почасти словами, почасти на мигах пояснює Якову, що назва походить від святих храмів тутешніх, які часто ховаються від очей грішників, і треба дуже напружити зір, щоб роздивитися їх поміж невисокими пагорбами.

Святий образ, який приховує те, що має відкривати

Того дня Якову вперше дозволили влитися у натовп перед іконою. Він трохи побоюється — не ікони, а тієї юрби. Це паломники — збуджені, спітнілі, зі свіжо поголеними обличчями й прилизаним волоссям; селянки в барвистих строях, міщанки із зарум’янілими щоками, чоловіки в урочистих костюмах і жовтих шкіряних черевиках. Що в нього спільного з цими людьми? Він дивиться на всіх з висоти свого зросту; натовп довкола здається йому дивовижно чужим.

Стіни каплиці вкриті фресками і вотивними дарами. Йому щойно пояснили, що ті дари у формі хворих частин тіла, що їх вилікувала Матір Божа, — то дар для монастиря. Тут є і дерев’яні протези, і милиці, що стали непотрібними після чудесного зцілення, і тисячі відлитих зі срібла, золота чи міді сердець, печінок, грудей, ніг і рук — ніби частини якогось пошматованого тіла, що його має зібрати докупи святий образ.

Натовп мовчить, чутно лише поодинокі покашлювання, що врочисто відлунюють під склепінням каплиці. Роздирає тишу один-єдиний окрик біснуватого, який не може більше терпіти чекання.

Раптом лунає дзеленчання і таке гучне гупання в бубни, що Яків ледь не затуляє вуха. Ніби якийсь потужний порив вітру кидає натовп на коліна, далі — обличчям у долівку; всі падають навколішки з гуркотом і зітханням; кому забракло місця на підлозі, стискається, як грудка землі. Озиваються пронизливі сурми, схожі на єврейські шофари, шум стоїть нестерпний. Щось дивне висить у повітрі, серце наче стискається від страху, але то не страх, а щось більше. Воно передається Якову, і він теж падає обличчям униз, на долівку, яку щойно топтали брудні селянські чоботи, і тут, унизу, той шум наче стихає, легше витримати серцевий спазм, який щойно зігнув його навпіл. Тепер по тілах, якими щільно вимощена долівка, має пройти Бог. Але Яків відчуває лише запах кінського гною, нанесеного сюди на підошвах і втоптаного у шпари підлоги, а ще — всюдисущий о такій порі запах вогкості, особливо неприємний у поєднанні з духом вовни та людського поту.

Яків піднімає очі й бачить, що ікону вже майже повністю видно з-під коштовних шат, от-от звідти зблисне якесь світло — сліпуче, нестерпне для людських очей, — але видно лише два темні обриси на тлі срібної плями. Яків не відразу розуміє, що то — два обличчя, мати й дитина, темні, непроникні. Вони наче виринули з найглибшої темряви.

Казімеж запалює лойову свічку, він роздобув їх достатньо. Ці свічки дають більше світла, ніж олійні лампадки, які їм дали ченці.

Яків сидить, спершись спиною об стіну. Казімеж виливає з миски воду після гоління; в ній плавають короткі волосини з бороди Якова, процедуру щойно завершено. Варто б його й розчесати, але Яків не дозволяє. Якщо так далі піде, побоюється Казімеж, він стане як оті солдатиська — зачуханим, розкуйовдженим. Яків щось говорить — чи то до себе, чи до Казімежа. Той тим часом береться готувати вечерю. Йому вдалося знайти на базарі трохи доброго м’яса — перед святами з’явився хороший товар. Його пан хотів свинини — то ось йому свинина. Казімеж перевертає догори дном залізну миску, робить із неї щось на зразок решітки. М’ясо маринувалося від ранку. Яків бавиться цвяхом, далі дряпає ним щось на стіні.

— А знаєш, Казімеже: втеча з Єгипту була несправжньою, бо той, що їх звідти вивів, був чоловіком. А справжнє спасіння принесе Діва.

— Яка ще діва? — неуважно питає Казімеж, розкладаючи м’ясо на решітці.

— Це — річ очевидна. Очевидна, бо видобута з-під усіх тих теревенів і нісенітниць. З неї зметено пилюку слів. Ти бачив ікону? Там сяє чорне обличчя Діви Ясногірської — Шехіни.

— Як це чорне обличчя може сяяти? — розсудливо зауважує Казімеж.

М’ясо вже допікається, треба стежити, щоб полум’я не розгорілося занадто.

— Якщо ти цього не розумієш, то нічого не зрозумієш, — каже Яків роздратовано. — Давид і Шабтай були жінками, але то велика таїна. Лише через жінку можливе спасіння. Я це збагнув, і ось чому я тут. Від початку віків мені одному довірено стерегти Діву.

Казімеж не дуже розуміє, про що йдеться. Перевертає шматки м’яса, легенько скроплює їх жиром. Але Якову байдуже до ароматів. Він веде далі:

— Тут люди намагаються малювати її образ, щоб не забувати про неї, поки вона карається в безодні. Вони сумують за її ликом. Але ж цей її лик — несправжній, бо кожен бачить її інакше, наші чуття недосконалі. І все ж вона являтиметься нам дедалі виразніше.

Яків робить паузу, ніби вагаючись, казати те, що він збирався повідомити, чи ні.

— Діва має безліч іпостасей. Іноді являється в образі аєлет, сарни.

— Як це? У тілі тварини? — спантеличено питає Казімеж, якого досі більше цікавило м’ясо, ніж розмова.

— Мені довірили її стерегти отут, у вигнанні.

— Готово, пане, — повідомляє Казімеж і кладе на тарілку невеличкі, найкращі шматки м’яса. Яків бере їх неуважно. Казімеж поглядає на м’ясо скоса.

— Мені свинина не дуже подобається. Якась вона інакша, наче розлізла.

Тієї миті хтось стукає у двері. Чоловіки стривожено переглядаються.

— Хто там? — питає Казімеж.

— Це я, Рох.

— То заходь, — каже Яків із повним ротом.

Голова вояки з’являється у шпарині дверей.

— Сьогодні ж Велика п’ятниця. Ви що, подуріли? М’ясо печете? Чути запах у цілому монастирі. Тьху.

Казімеж кидає на тарілку з м’ясом ряднину.

— Дай йому щось, хай собі йде, — тихо каже Яків і знов береться щось шкрябати на стіні.

Але Казімеж перелякано виправдовується:

— Звідки ж нам знати, що їсти у Велику п’ятницю? Ми у новій вірі Великої п’ятниці ще не мали. Просвітіть нас.

— Маєш рацію. Це не ваша вина. М’ясо можна їсти аж у неділю. Назавтра щоб роздобув яйця — треба буде посвятити. Зрештою, може, ченці вас запросять на сніданок. Нас запрошують щороку.

Перш ніж лягти спати і згасити свічку, Казімеж освітлює нею стіну. На стіні — рядок гебрайських літер: רבנו פרת משה. Це означає: «комашка-сонечко, парат моше рабе-ну». Казімеж дивиться здивовано на напис, потім знизує плечима і гасить свічку.

Лист польською

Хана отримує лист від чоловіка й не може його прочитати. Він написаний польською. Його читає Нахман Якубовський. Читає і починає плакати. Всі дивляться на нього здивовано — Хана і присутні тут Матушевський з Віттеллю. Вигляд Якубовського, який плаче над листом, викликає в них щось на зразок відрази. Якубовський постарів, ув’язнення Якова цілком його зламало. А ще більше — те, що всі вважають його зрадником, хоч кожен доклався до цього потроху. Крім того, Якубовський останнім часом почав лисіти, і крізь поріділе волосся на тім’ї проглядає веснянкувата рожева шкіра. Він аж трясеться, ридаючи.

Перейматися за мене не треба. Я в добрих руках отців-паулінів, у мене все є. Єдине, про що просив би їмость, — це теплі онучі (саме на слові «онучі» Якубовський починає плакати), а ще — трохи теплої білизни, найкраще вовняної, і вовняний жупан. Або навіть і два на зміну, і якесь хутро, щоб постелити на ліжко. Казімежу не завадили б прибори для їди, каструля, щоб готувати, й інше подібне начиння на розсуд їмості. Ще дуже просив би якусь книжку, писану по-польськи, щоб із неї вчитися мови. А також папір, чорнило і пера…

На листі стоїть печатка монастиря.

Лист читають багато разів, потім переписують. Якубовський везе лист до Воловських. Врешті-решт про лист знає все товариство у Варшаві. Мандрує він також до Кам’янця, до пані Коссаковськоі, а також — потай від Нахмана Якубовського — до Молівди, який читає його крадькома й палить. До всіх доходить радісна звістка, що Яків, їхній Володар, живий. Що те найстрашніше, чого вони боялися протягом місяців тривоги та сумнівів, не сталося. Повіяв свіжий вітер. А оскільки звістка прийшла в час Великодня, вони святкують її, наче воскресіння. Так, Володар воскрес, виринув із пітьми, наче світло, яке лише ненадовго потонуло в темних водах, але вже випірнуло на поверхню.

Відвідини в монастирі

Шломо Шор, тепер — Францішек Лукаш Воловський, квапливо вирушає до Ченстохови, щоб устигнути туди раніше за інших. Уже початок травня. Кілька днів — і поля зазеленіли. Те зелене рядно де-не-де подірявлене жовтими плямами осоту. Він їде верхи, лише вдень і головними шляхами. Одягнений скромно — ані по-християнськи, ані по-єврейськи. Поголився, але волосся залишив довшим і зав’язує його тепер вузликом. На ньому — чорний сурдут із голландського сукна, штани нижче колін і високі чоботи. Простоволосим ходити не звик навіть у теплу погоду: зараз він у баранячій шапці.

Перед самою Ченстоховою він зустрічає на дорозі знайому фігуру: молодий чоловік, ще хлопець, іде пішки край дороги, несучи на плечі вузлик. Палицею збиває жовте квіття осоту. Одяг на ньому доволі недбалий. Шломо Воловський з подивом упізнає в хлопцеві Казімежа, Яковового кухарчука.

— А ти що тут робиш, Казімеже? Куди це ти зібрався? Чому це ти не поруч зі своїм паном? Хіба не час обідати?

Хлопець завмирає на мить. Упізнавши Францішека, кидається до нього й сердечно з ним вітається.

— Я туди не повернуся, — каже він. — Це тюрма.

— А ти й не знав, що вас чекає в’язниця?

— Але чому я? За що? Не розумію, чого я з власної волі маю там сидіти? У пана є свої примхи, кілька разів побив мене, недавно тягав за волосся. То нічого не їсть, то вимагає якихось делікатесів. І… — обриває Казімеж, але Шломо Воловський розуміє, про що йдеться. Справа делікатна, треба поводитися обережно.

Шломо злазить з коня, вони обидва сідають на траві під деревом, яке вже випустило крихітні листочки. Шломо виймає сир, хліб і пляшку вина. Казімеж позирає на все це ласим оком. Він хоче пити і їсти. Пережовуючи, вони дивляться на місто Ченстохову. Тепле весняне повітря доносить до них звук монастирських дзвонів. Шломо Воловський нетерпляче допитується:

— І як воно там? До нього можна дістатися?

— Йому не можна ні з ким зустрічатися.

— А якщо когось підкупити?

Казімеж довго думає, наче насолоджуючись, що він — єдиний, хто володіє таким цінним знанням.

— З ченців ніхто не візьме. Солдати — так, але влади у них мало.

— Хотілося б мені бодай крізь віконечко порозмовляти. Це можливо? Є в нього таке маленьке вікно в монастирське подвір’я?

Казімеж мовчить і подумки перераховує вікна монастиря.

— Здається, з одного боку можна. Головне — зайти до монастиря.

— Зайду як прочанин.

— Правильно. А далі йди, брате, до вояків і пошукай Роха. Купи йому тютюну й горілки. Якщо утрешся в довіру, вони допоможуть.

Шломо Воловський дивиться на полотняну торбу Казімежа.

— Що у тебе там?

— Листи від пана, брате.

— Покажи.

Хлопець слухняно виймає чотири листи. Старанно складені аркуші з печаткою, яку Яків замовив собі у Варшаві. Імена адресатів виведені гарним кучерявим почерком.

— Хто йому пише польською?

— Брат Гжегож, молодий такий. Вчить його і писати, і говорити.

Один лист адресований Хані, тобто Юзефі, Франковій Схоластиці; другий — Єрухімові, себто Єнджеєві Дембовському; третій, найдовший, — Катажині Коссаковській; четвертий — Антонію Коссаковському-Молівді.

— Мені листа немає, — каже Шломо, чи то стверджуючи, чи то запитуючи.

Відтак Воловський дізнається ще кілька тривожних речей. Протягом усього лютого Яків не вставав з лежанки, а коли настали морози і неможливо було обігріти приміщення, в нього почалася жахлива гарячка. Приходив навіть лікувати його один з отців і пускав йому кров. Казімеж кілька разів повторює: він боявся, що Володар помре і він буде єдиним, хто стоятиме біля його смертного ложа. Потім цілий березень Яків одужував, Казімеж годував його самим лише курячим бульйоном. По курей йому дозволили ходити до міста, до крамниці Шмуля, він витратив на них усі гроші, призначені на харчування Якова, і мусив вкласти власні. Отці-пауліни не надто переймаються в’язнем. Лише один з них, отець Мартин, який розписує костел, із ним розмовляє, хоч Яків небагато з того розуміє. Володар проводить у каплиці чимало часу. Лежить хрестом перед святим образом, доки там немає паломників, тобто вночі. Тому вдень спить. На думку Казімежа, в такій вогкості й темряві Яків довго не протягне. А ще він став дуже дратівливим. І якщо вірити Казімежу, не раз говорить сам із собою.

— А з ким йому говорити? Невже з тобою? — бурчить Шломо під ніс.

Воловський намагається домовитися про побачення з Яковом. Винайняв у місті кімнату в християнина, який дивиться на нього підозріливо, але гроші гамують його надмірну цікавість. Щодня ходить до монастиря і чекає на аудієнцію в настоятеля. Коли врешті через п’ять днів настоятель знаходить час, дозволяє лише передати Якову посилку, та й то ретельно перевіряє її вміст. Якщо листи, то лише польською або латиною, і також із дозволу настоятеля. Такі правила. Візити не передбачені. Аудієнція також триває недовго.

А проте Рох, отримавши хабар, веде Воловського вночі довкола мурів до монастиря. Всі сплять. Рох велить йому стати біля віконечка у вежі. У ньому помітно слабенький пломінь свічки. Сам Рох входить досередини, і невдовзі у віконечку з’являється голова Якова. Воловський ледь розпізнає його риси.

— Шломо? — питає Володар.

— Так, це я.

— Які ж новини ти приніс? Посилку мені передали.

Воловський має стільки новин, що не знає, з чого почати.

— Ми всі до Варшави переїхали. Дружина твоя ще у баби, під Варшавою, в Кобилці. Вже охрещена.

— Як діти?

— Добре, здорові. Лише сумні, як і ми всі.

— То ось навіщо ви мене сюди посадили…

Шломо не розуміє.

— А чого ж мені дружина не писала?

— Всього не напишеш… Ці листи, знаєш, дорогою читають. І тут, і у Варшаві. Ніхто тобі не напише того, що зараз Єрухім Дембовський вважає себе ватажком. Він і брат його Ян. Вони хочуть керувати і накази віддавати.

— А Криса? Той би зміг.

— Відколи ти у в’язниці, Криса зовсім нас зрікся. Переходить на інший бік вулиці, коли нас бачить. Ми його втратили.

— Я пишу в листах, що вам робити…

— Але цього замало, ти маєш когось поставити замість себе.

— Але ж я живий. І можу з вами говорити…

— Так не вийде. Мусить бути хтось…

— А в кого гроші? — питає Яків.

— Почасти — в Османа Чернівецького на депозиті, частина — у мого брата Яна.

— Хай до нього Матушевський приєднається, щоб вони разом керували.

— Постав мене. Ти мене добре знаєш. У мене є сила й добра голова.

Яків мовчить. Потім питає:

— Хто мене зрадив?

— Дурні ми, що так легко дозволили, аби нас підловили… Але ми добра тобі бажали. Я ані слова проти тебе не сказав.

— Ви — боягузи, зайці. Плюнути на вас замало.

— Плюй, — тихо каже Шломо. — Нахман Якубовський найбільше набазікав. Він тебе зрадив, а ти його вважав найближчим другом. Але ти знав, що він слабак. Язик добре підвішений, але коли настає скрута… Ось хто зрадив. Ось хто заєць.

— Заєць — благородна тварина. Знає, що робить. А Нахманові скажи, щоб більше мені на очі не показувався.

Шломо Воловський збирається з духом.

— Напиши мені листа, що я буду замість тебе, доки ти тут. Я їх втримаю твердою рукою. Поки що ми збираємося в Єрухіма. Він гендель робить, наших бере на роботу. Багато наших оселилося в Кобилці, у володіннях єпископа Залуського. Але всім нам порожньо й самотньо. Щодня за тобою плачемо, Якове.

— Плачте. Короля просіть через Молівду.

— Він у Ловичі, в примаса сидить.

— То й примаса просіть!

— Молівда більше не з нами. Розлютився. Ні слуху, ні духу від нього.

Яків мовчить.

— А ти де?

— Я у Варшаві, справи там маю. Всім хочеться до Варшави, там дітей можна навчати. До твоєї Авачі аж двох учителів приставила Коссаковська. Французької вчиться… Ми хочемо її до себе взяти. Я і Маріанна.

Десь на сусідньому подвір’ї запалюють світло, внизу з’являється Рох, хапає Воловського за поли чорного сурдута і штовхає його до брами.

— Все вже, досить.

— Я ще лишуся тут до завтрашнього вечора, — обертається Шломо до віконечка. — Напиши мені листа, Рох передасть. Пиши по-нашому. Обери мене своїм заступником. Ти ж мені довіряєш.

— Я більше нікому не довіряю, — каже Яків і зникає у віконці.

Ото й вся користь, яку Шломо має від зустрічі з Яковом.

Наступного дня Шломо Воловський приступає до образу Матері Божої. Ще шоста ранку, сходить сонце, віщуючи погідний день, небо ніжно-рожеве, сріблистий туман висить над полями, монастир наповнюють запахи вогкості та аїру. Він стоїть серед сонного натовпу. Коли лунають сурми, натовп падає ниць, обличчям на холодну долівку. Воловський теж. Відчуває чолом холод. Під звуки сурм срібляста завіса на образі поволі підіймається, і Шломо здалеку бачить невеликий прямокутник, на якому — невиразний силует із чорним обличчям. Якась жінка біля нього починає схлипувати, і це передається майже всім. Воловський відчуває в цьому натовпі дивне хвилювання, підсилене п’янкими запахами травневих квітів і людського поту, ганчірок і пилюки. Цілий ранок він переконує Казімежа ще трохи залишитися біля Володаря, доки знайдеться новий кухар. Пополудні Рох вкладає йому в долоню лист гебрайською, згорнутий туго, наче листя тютюну. Невдовзі Шломо покидає монастир, залишивши Казімежу гроші й передавши настоятелеві щедру пожертву.

Upupa dicit

Upupa dicit[138]

Через кілька днів Яків у монастирі отримує скриню з речами. Не знає навіть, хто її доставив. Спершу скриня цілий день стоїть у настоятеля, там її ретельно перевіряють. Ченці розглядають одяг, турецьку шаль, шкіряні черевики з хутром, білизну з тонкого полотна, сушений інжир, фініки, вовняне покривало, пухову подушку, обгорнуту жовтим дамастом. Ще є папір для писання та чудові пера — настоятель таких у житті не бачив. Він довго дивиться на вміст скрині й міркує, чи варто в’язневі передавати такі делікатеси. Той в’язень, звісно, незвичайний, але чи не є надмірністю така розкіш у монастирі, де ченці живуть просто і скромно? Настоятель раз по раз підходить до скрині й розгортає тонку вовняну шаль — без прикрас, але ніжну, як шовк. А той інжир! Залишившись на самоті й виправдовуючись перед собою, що то лише так, на пробу, він бере один плід до рота і довго смакує його. Коли рот наповнюється слиною, він зі смаком ковтає інжир, і тіло наливається насолодою. Він ще ніколи не куштував нічого такого солодкого. Який же смачний той інжир, пропахлий сонцем, не твердий, як отой, що його монастир нещодавно купував у одного єврейського купця, який тримає в передмісті крамницю з прянощами.

Серед іншого настоятель знаходить і дві книжки. Розглядає їх насторожено — чи, бува, не якісь єретичні трактати. Такого він у монастирі не допустить. Але з подивом виявляє, що одна з них написана польською, до того ж її автор — священник. Раніше він не чув цього прізвища: Бенедикт Хмельовський. Воно й не дивно, бо настоятель не має часу читати світські книжки, а це книжка для народу, не церковна, не молитовник. Друга — то красиво ілюстроване видання «Orbis Pictus» Коменіуса. Кожне слово тут записане чотирма мовами, тому за цією книжкою легко вчитися. Сам в’язень згадував, що хоче вчити польську, та й у нунціатурі натякали, що воно йому не завадило б. Тож хай вчиться — і за Коменіусом, і за цими «Новими Атенами». Настоятель розгортає перший том на випадковій сторінці й читає:

«Цікаво», — міркує настоятель. Може знадобитися в житті. Таких відомостей у його богословських книжках нема. Він не знав, що upupa dicit.

Про те, як Яків учиться читати, а також про походження поляків

Настоятель звелів, аби начальник сторожі звільнив своє приміщення, і там влаштували кімнату для уроків. Принесли столи і два дзиґлики, поставили карафку з водою і два солдатські кухлі. Є ще вузькі нари та лава. У стіну вбито гачки для одягу. Крізь два маленькі віконечка сюди просочується слабеньке світло. Панує вічна холоднеча. Щогодини доводиться виходити надвір, щоб трохи зігрітися.

Вчителем став брат Гжегож, лагідний і терплячий чернець середніх літ. Що серйознішими є помилки Якова, що більше він перекручує слова, то густіший рум’янець заливає щоки брата — чи то через стримуване обурення, чи то через сором. Уроки почалися з «благословен Бог наш завжди, нині і повсякчас», що непросто і вимовити, і написати. Далі перейшли до «Отче наш». Лише після цього почалися прості розмовні фрази. Оскільки в монастирі бракувало книжок польською, а латина їм була ні до чого, Яків приніс власну книжку, «Нові Атени» Бенедикта Хмельовського. Невдовзі брат Гжегож став її палким поціновувачем і крадькома позичав її в Якова, виправдовуючись потребою готувати тексти для спільного читання.

Уроки відбуваються щодня після ранкової меси, в якій Яків може брати участь. Брат Гжегож приносить із собою до вогкої вежі запах ладану та прогірклої оливи, якою розчиняють фарби. На його пальцях часто кольорові плями, бо саме почали розписувати каплицю і брат Гжегож допомагає розмішувати фарби.

— Як справи, вашмосте? — завжди тією самою фразою починає він і розкладає перед собою папери.

— Не найгірше, — відповідає Яків. — Я чекав на брат Гжегож нетерпляче.

Наразі йому непросто дається це ім’я, але у травні Яків уже вимовляє його майже досконало.

— На брата Гжегожа, — виправляє його чернець.

Вони починають із розділу десятого, «Про Польське королівство».

У Сарматії перлиною коштовною сіяє Польське королівство, поміж слов’янських народів найславетніше. Польща називається так від поля, на якому жити і вмирати любили поляки. Або теж від Polo Arctico, сиріч Північної зорі, що Польщу осяває, як-от Іспанію названо Гесперією від імені Західної зорі Гесперус. Дехто вважає, що ім’я це походить від замку Поле, що olim[139] на кордонах поморських стояв. Автори ж тримаються такої думки, що поляки — це по-ляхи, себто ті, що після Леха, чи то пак Ляха, прийшли яко нащадки його. Папроцький натомість ingeniose[140] твердить, що за Мечислава І, князя польського, коли поляки Святу віру приймали і до Святого хрещення численними юрбами приступали, священники чеські питали їх: «Чи ви вже polani?» Себто: чи вже политі святою водою, охрещені? І ті, що вже охрестилися, відповідали: «Так, polani». І отак те «polani», «poloni» стало польським nomen gloriosum[141].

Яків довго сопе над цим текстом, застрягає на латинських словах, записує їх на берегах — мабуть, для майбутньої науки.

— Я теж  p o l a n y, — каже він братові Гжегожу і відводить погляд від сторінки.

Про те, як Ян Воловський і Матеуш Матушевський приїжджають до Ченстохови в листопаді 1760 року

Обидва схожі на шляхтичів. Особливо Ян Воловський, який з-поміж братів Воловських відпустив найдовші вуса, аби виглядати статечно. Обидва носять зимові кунтуші, підбиті хутром, і теплі хутряні шапки. Здаються впевненими в собі й багатими. Старі вояки дивляться на них із повагою. Винайняли кімнати внизу, у місті. З їхніх вікон видно масивні мури монастиря. Після двох днів перемовин, чекання й торгів їх нарешті допускають до Якова. Той, побачивши їх, вибухає сміхом.

Вони стоять приголомшені. Такого вони не чекали.

Яків нарешті перестає сміятися й відвертається. Вони підбігають до нього і клякнуть біля його ніг. Воловський підготував цілу промову, але тепер не може вимовити й слова. Матеуш каже лише:

— Якове…

Нарешті Яків повертається до них і подає їм обидві руки. Вони припадають до них вустами, а він підіймає їх з колін. І плачуть, плачуть троє чоловіків, радіючи цьому плачу, бо він кращий, чистіший, ніж будь-яке вітальне слово. Потім Яків пригортає їх до грудей, наче хлопців, що накоїли дурниць, обіймає їхні голови, поплескує по потилицях, аж падають на підлогу їхні хутряні шапки з пір’ям, і посланці перетворюються на спітнілих дітей, щасливих, що відшукали дорогу додому.

Візит триває три дні. Вдень вони майже не виходять з вежі — лише через тілесну потребу; ввечері вертаються до міста, аби поспати. Вони привезли з собою скрині й сакви. У них — вино, бакалія, ласощі. Офіцер особисто старанно переглянув дарунки і, задобрений хабарем, усе пропустив: як-не-як, наближається Різдво, треба бути милосердним до в’язнів. У великій туго набитій торбі — пухова ковдра та вовняні шалі для Якова, а ще шкіряні капці, щоб ноги не мерзли на камені. Є навіть килимок. Кілька пар шкарпеток, білизна з монограмою «J. F.» (вишивали всі жінки з родини Воловських), папір і книжки… Все це вони викладають на стіл, а коли на столі бракує місця, просто на підлогу. Якова найбільше цікавить вміст кількох глечиків — там масло, гусячий смалець, мед. У полотняних мішечках — булки з маком і тістечка.

Свічки горять до глупої ночі. Рох аж тремтить від цікавості — він не може стриматися, щоб не зазирати туди під будь-яким приводом. Наприклад, встромляє голову в шпарину дверей і питає, чи не треба їм гарячої води, чи жар у печі не згас? Так, вода не зашкодить. Але коли Рох приносить їм повні коновки, забувають про них, і вода остигає. Останню ніч вони проводять у кімнаті біля вежі, під ранок звідти ніби чути спів, потім западає тиша, а вранці всі троє з’являються на месі.

Воловський і Матушевський виїжджають із Ченстохови 16 листопада — погідного, сонячного, теплого дня. Везуть цілу скриньку листів і довгий список замовлень. Залишають воякам бочку пива, куплену в містечку, а офіцерам — турецькі люльки і найкращий тютюн (золото вони вручили їм одразу після приїзду). Що й казати, слід по собі вони залишили щонайкращий.

Ще того ж місяця Воловський та Матушевський вирушать у бік Любліна, аби оглянути ті Войславиці, де Коссаковська обіцяла їм притулок. Але перед тим усе товариство мусить переїхати до Замостя (звідки до Войславиць уже рукою подати) і чекати там під крилом ордината[142].

Дружбацька пише до ксьондза Бенедикта Хмельовського, рогатинського декана, з Тарнува на Різдво 1760 року

Позаяк рука моя вже не відмовляється тримати перо, як це було донедавна, бажаю вашмості сану каноніка, якого сподіваєшся наступного року, а в ці 1760-ті народини Господа нашого зичу Тобі його благословення. Хай щедра ласка Божа осіняє Тебе в усіх Твоїх починаннях.

Напишу Тобі коротко, дорогий друже, аби рани зболілого серця знову не ятрити, що померла минулого місяця донька моя Маріанна від зарази, що прийшла зі сходу. Ще раніше від тієї самої пошесті померли шість моїх онучок, одна за одною. Тож опинилася я в отій жахливій ситуації, коли мати переживає дітей своїх, а бабуся переживає онуків, хоч це, здавалося б, суперечить усякому сенсові й порядкові природи. Смерть моя, що досі ховалася десь за сценою, загримована й костюмована, тепер зняла свої бальні шати і явилася мені в усій голизні. Це мене не лякає і не засмучує. Здається мені лише, що місяці й роки йдуть тепер навспак. Бо чого ж то старе дерево й далі росте, а молода трава полягла? Не мені, однак, із Творцем сперечатися щодо волі Його. От і стримую я гнів і кривду й стою мовчки, як оте дерево, з якого кору обдерли. Час і мені піти — без сліду і сліз живих. Слів мені бракує, і думки не слухаються…

Важке золоте серце Ельжбети Дружбацької, пожертвуване Чорній Мадонні

Вона пише на клаптику паперу: «Якщо Ти милосердна, поверни їх до життя». Далі засипає написане піском, чекає, доки чорнило висохне, і скручує папірець у тугий сувій. Входячи до каплиці, тримає цей згорток у руці; надворі зима, прочан небагато, тож вона йде самою серединою і підходить до образу якнайближче — наскільки дозволяє огорожа. Ліворуч схлипує якийсь безногий солдат із кучмою волосся, що нагадує жмут конопель. Він не може навіть стати навколішки. Його мундир понищений, ґудзики замінені іншими, позумент відірваний, і мабуть, його вже давно використовують для чогось іншого. За ним — закутане в хустки бабисько з маленькою дівчинкою, обличчя якої спотворює яскраво-червона ґуля. Одне око майже не розплющується через ту розбуялу дику матерію. Дружбацька стає навколішки й молиться до образу, прикритого тканиною.

Всі свої коштовності вона переплавила на велике серце — не знала, який ще вираз знайти для свого болю. У її грудях зяє діра. Це місце болить, ниє. Тож вона відлила із золота протез, милицю для свого серця. Тепер вона принесла цю пожертву до каплиці; ченці вішають її серце поруч з іншими серцями. Дружбацька, бачачи, як її серце опиняється серед інших, менших і більших, чомусь заспокоюється; ця картина приносить їй більшу втіху, ніж молитва та вдивляння в чорний непроникний лик Богородиці. Тут стільки болю, що біль Дружбацької наче розчиняється в цьому морі сліз. Одна людська сльоза — це маленька часточка струмка, який впадає в річку, а та — у ще більшу ріку, і так аж доти, доки потужний потік сліз не впаде в море й не розчиниться на обрії. В усіх тих серцях, які висять біля Мадонни, Дружбацька бачить жінок, що втрачали, втрачають і втрачатимуть своїх дітей та онуків. Так, життя — це вічна втрата. Те, що ми чогось набуваємо, стаємо багатшими, — найбільша омана. Найбагатшими ми є в мить народження, далі — лише втрати. Саме це показує нам Мадонна: початкова цілість, божиста єдність, у якій злилися ми, світ і Бог, є тим, що буде неминуче втрачене. Після нього залишається хіба що пласке зображення, темна пляма обличчя, омана, оптична ілюзія. А знак життя — то хрест, страждання. Ось і все. Так вона собі все пояснює.

У притулку для прочан Дружбацька винайняла простеньку кімнату. Вночі її ніяк не бере сон. Вона не спить уже два місяці, лише дрімає вряди-годи. В одному такому напівсні бачить матір. Це дивно, бо мати не снилася їй вже років зо двадцять. Тому Дружбацька сприймає цей сон як знак близької смерті. Вона сидить у матері на колінах, її обличчя не бачить. Видно лише архіскладний візерунок на материній сукні, такий собі лабіринт.

Коли наступного ранку, ще вдосвіта, Дружбацька знову приходить до костелу, її увагу привертає високий ставний чоловік у турецькому вбранні; на ньому — темний, застебнутий під саму шию каптан, голова відкрита. У чоловіка чорні густі вуса й довге волосся, припорошене сивиною.

Спершу він палко молиться, ставши навколішки: його вуста безгучно ворушаться, напівприкриті повіки з довгими віями тремтять. Далі просто посередині, перед огорожею, яка захищає святий образ, лягає на холодну долівку, розкинувши руки.

Дружбацька знаходить собі місце в бічному нефі біля стіни; важко вклякає, бо біль у колінах пронизує її старе змарніле тіло. У майже порожньому костелі кожне шарудіння, кожне зітхання підсилюється відлунням і гучно відбивається від склепіння, аж доки його не заглушує спів ченців-хористів:

Ave regina coelorum,

Ave Domina Angelorum:

Salve radix, salve porta,

Ex qua Mundo lux est orta.

Дружбацька шукає очима якусь шпарину в стіні, якусь щілину між мармуровими плитами, в яку вона могла б устромити свій згорточок. Бо як же він потрапить до Бога, якщо не через кам’яні вуста храму? Але мармур гладенький, а плити припасовано одна до одної з безжальною старанністю. Папірець урешті-таки вдається встромити в маленьку заглибину, але Дружбацька знає, що він там затримається ненадовго. Небавом випаде, і його затопчуть натовпи прочан.

Пополудні того самого дня вона знов зустрічає того високого чоловіка з побитим віспою обличчям. Вона вже знає, хто він такий. Хапає його за рукав, а він дивиться на неї здивовано. Його погляд здається м’яким і лагідним.

— Ви, пане, той ув’язнений єврейський пророк? — питає його Дружбацька безцеремонно, дивлячись на нього знизу вгору, бо зростом сягає йому до грудей.

Він розуміє, киває головою. Його обличчя не змінюється. Воно похмуре і некрасиве.

— Чула, пане, що ви чудеса творили. Зцілювали.

Яків навіть не моргне.

— У мене донька померла і шість онучок. — Дружбацька розчепірює перед ним пальці й рахує: один, два, три, чотири, п’ять, шість… — Ви чули про таке, щоб можна було небіжчика до життя повернути? А може, вам таке коли-небудь вдалося? Хоч би пса якого?

25

Єнта спить під крилами лелеки

Песеле, яка вже охрестилася й вийшла заміж за кузена з таким самим прізвищем, зветься тепер Маріанною Павловською. Весілля грають у Варшаві восени 1760 року — в сумний час, коли Володар сидить у ченстоховській в’язниці й усе товариство наче прибите до землі, стривожене і налякане. А проте її батько Ізраель, тепер Павел Павловський, вважає, що слід жити далі. І одружуватися, і дітей народжувати. Цього не уникнути. Життя — це сила, потужна ріка, опиратися якій не може ніхто. Так він каже, облаштовуючи скромну лимарську майстерню, де збирається шити красиві гаманці та ремені з турецьких шкір.

Скромний шлюб відбувається в костелі в Лєшні рано-вранці. Ксьондз довго напучував, як усе має виглядати, але Песеле, її наречений, її мати Собля, тепер Гелена, та батько Павел Павловський все одно хвилюються, неначе погано вивчили кроки танцю, що його мають зараз виконати.

Песеле від тривоги аж виступили на очі сльози. Ксьондз гадає, що то звичайні сльози нареченої, і всміхається до неї, як до дитини. Якби міг, погладив би її по голові.

Столи розставили в помешканні, з якого винесли решту меблів. Наїдки вже чекають. Гості, втомлені довгою службою в холодному костелі, прагнуть зігрітися. Поки вони їдять, Павел Павловський розливає по чарках горілку, щоб усі пожвавішали й набралися духу, бо кожен тут відчуває причетність до чогось поки що чужого і не надто приємного. Сьогодні воно відбулося вперше, але всі розуміють, що повторюватиметься ще не раз. Здається, ніби гості сидять довкола великої порожнечі та їдять її ложками, а накриті білими скатертинами столи — то чисте ніщо, і вони схиляються над його блідою прохолодою. Це дивне відчуття триває протягом двох перших страв і кількох чарок горілки. Потім штори на вікнах зсунуто, столи розставлено попід стінами, і Францішек Воловський з батьком нареченої розпочинають другий шлюб — свій, звичний. Долоні шукають долонь, нерви заспокоюються, всі стають у коло, тримаючись за руки, і під стелею помешкання у Лєшні починає відлунювати молитва мовою, якої Песеле та її молодий чоловік не розуміють. Молитва, що її читають тихо; таємнича і споконвічна.

Песеле-Маріанна схиляє голову разом з іншими, і її думки відлітають далеко, до Єнти, яка залишилася в печері під Королівкою. Думки про неї не йдуть їй з голови. Чи добре вони зробили, заносячи те марне тіло вглиб коридорів, ніби проти течії часу, до чорного кам’яного початку? А що їм ще лишалося? Перед від’їздом вона віднесла Єнті горіхи та квіти. Вкрила її вишитим покривалом, яке зробила сама. Те покривало готувала на шлюб, але подумала: якщо вже Єнта мусить там лишитися, то буде присутньою на весіллі хоча б через це покривало. Покривало — з рожевого дамасту, вишите білими шовковими нитками, з білими торочками. Маріанна вигаптувала на ньому птаха — лелеку зі змією в дзьобі, який стоїть на одній нозі, як оті, що прилітають до Королівки й повагом ходять луками біля річки. Поцілувала прабабусю в щоку, прохолодну і свіжу, як завжди. Сказала на прощання: «Він пером Своїм вкриє тебе, і під крильми Його заховаєшся ти, як написано в Псалмі 91-му». Песеле знає, що Єнті сподобався б лелека зі змією в дзьобі. Його широкі сильні крила, червоні ноги, пух, його достойний крок…

Тепер, коли триває весілля, Песеле-Маріанна думає про свою сестру Фрейну, яка лишилася з одним іменем. Її Песеле найбільше любила з-поміж усіх братів і сестер. Фрейна залишилася в Королівці з чоловіком і дітьми. Песеле обіцяє собі, що навесні знов її відвідає і робитиме так щороку; присягається власною могилою.

Єнта, яка бачить це з-під лелечого крила, вже знає: Песеле не вдасться виконати обіцянку.

Про те, як Єнта міряє могили

Зір Єнти ширяє й над Ченстоховою, невеликим містечком, що притулилося до пагорба Мадонни. Але Єнта бачить лише дахи: з одного боку дахи монастиря, щойно вкриті новенькою черепицею, з іншого — перехняблені гонтові покрівлі хаток і хижок.

Небо таке, як зазвичай у вересні: холодне й далеке. Сонце поволі набуває помаранчевої барви, єврейки з Ченстохови перемовляються дорогою до єврейського кладовища. Всі ті жінки — літні, вбрані у теплі спідниці. Перешіптуються, чекають одна одну.

У страшні дні між Рош га-Шана та Йом-Кіпуром відбувається Кварім месн — міряння могил. Жінки міряють кладовища мотузкою, мотузку намотують на шпульку, потім із неї роблять ґноти для свічок. Дехто за допомогою неї ворожить. Кожна жінка бурмоче під ніс молитву, вони схожі на чаклунок, знахарок у своїх широких бганих спідницях, якими шарудять по сухому жовтому листі й перечіпаються об колючки ожини.

Єнта сама колись міряла могили, вірячи, що це обов’язок кожної жінки: виміряти, скільки лишилося місця для померлих (і чи є воно взагалі), перш ніж народити нових живих. Це така собі жіноча бухгалтерія; зрештою, жінкам завжди краще вдавалися обчислення.

Навіщо ж міряти могили і цвинтарі? Адже в могилах немає мерців. Тепер Єнта це добре знає, хоч свого часу втопила у воску тисячі ґнотів. Могили нам цілком зайві, бо ж небіжчики їх нехтують і вештаються світом. Вони всюди. Єнта безперестанку їх бачить — наче крізь скло. Навіть якби вона дуже хотіла ввійти в їхній світ, їй це заказано. Де він розташований? Важко сказати. Померлі дивляться на світ немовби крізь шибку, спостерігають за ним і ніби весь час чогось від нього очікують. Єнта намагається зрозуміти, що означають їхні вирази облич, жести, і врешті-решт здогадується: вони хочуть, аби про них говорили. Саме цього вони прагнуть. Це їхня страва. Вони домагаються від живих уваги.

І ще одну річ помічає Єнта: ця увага розподілена несправедливо. Про одних говорять багато, промовляють безліч слів. Про інших не кажуть навіть найменшого слівця. Ці другі врешті-решт гаснуть, відокремлюються від шибки, зникають десь у глибині. Їх тьма, мільйони. Мільйони забутих. Ніхто й не згадає, що вони колись жили на землі. Після них нічого не залишилося, тож вони легко вивільняються і відходять. Може, так і краще. Єнта теж відійшла б, якби могла. Якби її не тримало тут потужне слово, яке вона проковтнула. Немає вже ні того папірця, ні мотузки, все розлізлося, матерія просякла найменшими часточками світла. Залишилося тільки оте слово — наче камінь, яким легковажний Еліша Шор прив’язав її до світу.

Сам старий Шор відійшов недавно. Вона бачила, як він минає її — великий мудрець, батько п’ятьох синів та доньки, дідусь багатьох онуків. Тепер він — лише невиразна смуга. Ще вона бачила маленьку дитину, яка промайнула так само швидко. То був маленький Емануель, синочок Якова та Хани. Йому виповнився лише рік.

Лист із цією звісткою передав Якову Казімеж. Його написала Хана, турецькою, загальними словами, наче звіряла велику таємницю. А може, їй було соромно, що з ними таке трапилося? Вони ж бо мали бути безсмертними. Яків читає лист кілька разів. Після кожного прочитання встає і ходить колами по кімнаті. З листа випадає маленький криво вирізаний аркушик, а на ньому червоною фарбою намальоване якесь звірятко, схоже на кудлатого песика. І підпис: Рутка. Яків здогадується, що то від доньки, і лише тепер його очі наповнюються слізьми. Але він не плаче.

Лист Нахмана Якубовського до Володаря в Ченстохові

А ось наступний лист виводить Якова з рівноваги. Вже з перших рядків його починає дратувати тон; він чує голос Нахмана, плаксивий, жалібний, схожий на скавуління пса. Якби Нахман був тут, Яків ударив би його в обличчя і спостерігав, як з носа йому тече кров. Добре, що цьому зрадникові не дозволили підійти до віконечка, коли він тут з’явився.

…Якове, я звуся тепер Пьотром Якубовським, і це ім’я — найкраще свідчення того, як я відданий Тобі. Моє серце мало не розірвалося, коли я стояв так близько від Тебе, але не міг ні побачити Тебе, ні почути. Мені лишалося втішатися хіба тим, що ти — зовсім поруч і ми дихаємо одним повітрям. Я-бо підійшов до самого муру, який відділяє Твою в’язницю від містечка. Він мені здався справжньою стіною плачу. Зі смутком я довідався про Твою важку хворобу. Уявляю, як нелегко Ти — звичний до людської присутності та уваги — переживаєш самотність.

Знай, що я й далі палко Тебе люблю і готовий зректися заради Тебе всього. Якщо я й сказав щось супроти Тебе, то не з моєї злої волі, а через глибоке відчуття Твоєї місії та нашого покликання, яке цілком заволоділо моїм розумом. Зізнаюся, що мене, боягуза, охопив великий страх, який ледь не звалив мене з ніг. Ти й сам знаєш, який я легкодухий. Але не через оту легкодухість Ти зробив мене своєю правою рукою, а завдяки чеснотам, що їх я наважився б нагадати, якби не те, що довелося мені Тебе покинути.

Яків кидає лист і спльовує. Голос Нахмана ще хвилю лунає в його голові й глухне. Яків піднімає лист і читає далі:

Чимало з нас поховалося — хто в столиці, хто під крилом сильних світу цього, — і якось намагаємося жити, заробляючи працею рук своїх і вірячи у Твоє швидке повернення. Щоденно чекаю і я, коли Ти нарешті прийдеш до нас…

Колись в Іваному ти розповідав нам про два різновиди людей. Одні, чорні, вірять, що світ — злий і несправедливий, і треба вміти до нього пристосовуватися. Треба вміти грати в його гру, стати таким самим, як світ. Інші ж, світлі, вірять, що світ — злий і страшний, але його завжди можна змінити. Не уподібнюватися до світу, а залишатися в ньому чужим і змусити його скоритися, стати кращим. Саме це мені пригадалося, коли я стояв під отим високим муром. І здається мені, Якове, що я належу до тих перших. Я втратив волю до життя, відколи Тебе нема поруч. Гадаю, що чимало з нас переживають те саме. Лише тепер ми бачимо, якою болючою є Твоя відсутність. Бог нам суддя: ми думали, що вбили Тебе.

Я прибув сюди просто з Варшави, де багато з нас осіли й живуть наче в якомусь заціпенінні, не знаючи, що з Тобою сталося. Спершу дехто з наших, і я також, рушили слідом за Твоєю Ханою до Кобилки під Варшавою, села у володіннях єпископа Залуського, де нам можна було оселитися завдяки старанням пані Коссаковської. Проте було там похмуро й тісно, будинок єпископський виявився занедбаним, а прислуга дивилася на нас вовком. Тож поступово люди почали вертатися до Варшави, аби не сидіти склавши руки на єпископському утриманні й по чужих кутках не тулитися. Ті, що хотіли вертатися на Поділля, швидко схаменулися, коли Гірш, тобто Рудніцький, поїхав туди і переконався, що нас уже там нічого не чекає і повертатися нам нікуди. Все пропало. Ти був правий, коли казав, що хрещення — то крок у прірву. Ми зробили цей крок і тепер наче безконечно падаємо, не знаючи, коли те падіння закінчиться і як — вціліємо чи розіб’ємося? Залишимося здоровими чи поламаємо кістки?

Одразу зазвучали взаємні звинувачення: хто, що і коли сказав. Наші слова використали проти Тебе, але й ми не були без вини. Відразу після хрещення дехто з нас із головою кинувся в нове життя. Ми змінили одяг, сховали свої звичаї глибоко в шафу, почали вдавати когось іншого. Так зробив Криса, Крисінський. Завів собі християнську родину й навіть справ з нами більше не веде. Але ми все одно чужі: навіть коли ми в найкращому одязі, з хрестом на грудях, гладенько поголені й чемні, нас зраджує вимова, тільки-но ми розкриваємо рота. Тікаючи від своєї чужості, нікчемної й зневаженої, ми перетворилися на людське посміховисько.

Поступово ми стаємо егоїстичними й байдужими, і хоча товариство все ще тримається разом, піклуємося переважно про справи щоденні: як вижити, як дати собі раду на цій війні, як роздобути поживи для дітей, де знайти дах над головою. Багато з нас уже взялося б за якусь роботу, але не знаємо, чи лишимося тут, чи наша благодійниця Коссаковська щось для нас вигадає, і чи взагалі варто її триматися. Ті, в кого є золото, якось дають собі раду — як-от Воловські, які відкрили справу у Варшаві; але бідніші, з якими Ти закликав ділитися усім в Іваному, мусять тепер цієї допомоги просити-благати. Ще трохи — і ми розсіємося, наче пригорща піску на вітрі.

Звісно, зараз нам краще, ніж тоді, коли ми були звичайними євреями. Воловські та інші, що отримали титули, взагалі розкошують, але багатьом бракує грошей на титул. Францішек із братом тримають гуральню в Лєшні, до того ж вельми успішну, бо мають нових покупців. Нуссенів Сметанкес нещодавно відкрив крамницю шкіряних виробів і привозить товар із Туреччини; я сам бачив красивих дам, які купували в нього рукавички. Ті не пропадуть. Так само, як і їхні найближчі родичі, Рудніцькі чи Лянцкоронські, не пам’ятаю, яке вони прізвище собі прибрали. Хоча Гірш, чоловік Хаї, постарів і підупав. Хая стала великою дамою, ми намагаємося про неї дбати, але таке життя не для неї. Добре, що доньки в неї розумні й меткі.

Воловські одразу віддали дітей до монастирських шкіл, хочуть із них зробити не так купців, як офіцерів та правників. І інших переконують так чинити, але не всі можуть дозволити собі такі витрати. Як ти й заповідав, одружуємо ми своїх дітей між собою. Ось Францішек Воловський нещодавно одружив свого сина Єнджея з донькою брата свого Яна, не пам’ятаю, як та дівчина зветься. Проте шлюб вони наразі взяли лише наш: згідно з польськими законами, вони ще не можуть повінчатися, бо неповнолітні.

Хана безугавно домагається побачення з Тобою. Ти отримуєш листи від неї, тож знаєш про це. Дуже їй допомагає баба, себто Коссаковська, яка обіцяла влаштувати їй зустріч із самим королем, але коли він з’явиться у Варшаві, ми не знаємо.

Намагаюся якось утішати Хану після смерті Емануеля, але мене вона не любить. Приятелює зі Звєжховськими, і вони дуже дбають про Авачу. Баба Коссаковська піклується про Хану, як про власну доньку. Хоче, аби та лишилася під її дахом, а Авачі планує дати добру освіту. Пестує малу всім, чого та захоче. Не тривожся за неї, вона розумна дівчинка, і позаяк Бог забрав у Тебе сина-одинака, вона потішить Тебе й розрадить. Тепер у неї є викладач, який вчить її грати на фортепіано.

Оскільки з’явилася можливість висилати Тобі листи, я передаватиму їх посланцем з Варшави що десять днів. І вірю, що розтане крига у Твоєму серці й рана загоїться, бо всі ми — бідні й дурні, закинуті у щось, чого не розуміємо, лише Ти один здатний збагнути це й розтлумачити. Насамкінець скажу Тобі те, що зрозумів: Ти мусив піти до в’язниці, аби здійснилися всі пророцтва. Месія має впасти якнайнижче. І коли я побачив, як Тебе ведуть, усього побитого, і почув Твої слова: «Плюйте в це полум’я», — збагнув, що так мусило статися, і в машині спасіння закрутилося нове коліщатко, наче в годиннику, що відмірює еони часу. Ти мусив упасти, а я мусив Тебе відштовхнути.

Яків лежить на нарах у своїй темниці на нижньому поверсі ченстоховської вежі. Лист випадає з його рук на долівку. Крізь маленьке віконечко, схоже на бійницю, він бачить зорі. Яків наче на дні глибокої криниці, звідки зірки видно краще, ніж із поверхні землі, адже криниця працює як далековид, що наближає небесні тіла, і здається, ніби до них можна торкнутися рукою.

Звідти на Якова дивиться Єнта.

Вежа стоїть за високими мурами фортеці, а та — на верхівці пагорба, в підніжжі якого ледь-ледь мерехтить рідкими вогниками містечко. І все це розташувалося на поораній ярами рівнині, яку вкривають густі ліси. А ще далі лежить розлога низовина в центрі Європи, омитої водами морів та океанів. Та й сама Європа, якщо дивитися на неї з висоти погляду Єнти, здається не більшою, ніж монета, а з пітьми виринає могутнє заокруглення планети, наче щойно вилущена зі стручка зелена горошина.

Подарунки від Бешта

Нахман, тобто Пьотр Якубовський, останнім часом рідко встає з-за письмового столу. Хрупає свіжі стручки гороху, що їх приніс син Арон. Виймає їх з кишені; вони пом’яті, поламані, але смачні. Арон прийшов попрощатися з батьком, він повертається до Буська, аби звідти, як колись його батько, вирушити разом з караваном до Туреччини по тютюн і коштовне каміння. Якубовський рідко з ним бачиться; після розлучення хлопець залишився в Буську з матір’ю, дідусем і бабусею. Але Нахман ним пишається. Тринадцятилітній Арон, схожий на матір, — присадкуватий і смаглявий, нагадує турка. Вже й балакати навчився по-турецькому. Та й німецьку вивчив, коли з Османом Чернівецьким їздив до Вроцлава та Дрездена.

Нахман якраз закінчив писати листа і тепер старанно його згортає. Арон зиркає на турецькі літери, мабуть, здогадується, кому пише батько.

Вони обіймаються й цілують один одного в уста, як батько і син. Вже з порога Арон озирається і дивиться на батька, невисокого, худого, зі скуйовдженим волоссям, у подертому халатику. І зникає.

Того самого 1760 року помер Баал Шем Тов, але Якубовський не згадав про це Якову ані словом. Яків не шанував хасидів, казав, що вони дурні, але Бешта, схоже, боявся. Щоразу, коли до нього переходили люди від Бешта, не приховував свого задоволення. А траплялося таке часто.

Кажуть, що серце Бешта розірвалося, коли той почув, що сотні євреїв охрестилися. І що буцімто головна причина його горя — Яків Франк. Може, ця новина потішила б Якова, гадає Нахман. Може, написати йому про це?

Якубовського взяв на роботу Шломо, Францішек Воловський. Нахман має рахувати бочки пива. Робота неважка, броварня ще маленька. Якубовський підраховує кількість доставок, позначає повні й порожні бочки, стежить, аби товар розвозили цілим містом і до приміських шинків. Спершу Воловський висилав його під Варшаву шукати там покупців, але облишив це. Навіть у кунтуші Нахман виглядає якось непереконливо, блідо. Євреї купувати пиво у вихреста не хочуть, а неєвреї з підозрою поглядають на цього худого руданя, схожого на курку. Так про нього каже й Францішек: що Нахман нагадує курку. Якубовський якось це почув і образився. Йому приємніше порівнювати себе з лисом — такий він рудий і меткий.

Правду кажучи, останнім часом йому недобре і на самоті, і серед товариства. Уже думав кинути це безглузде чекання якогось дива у Варшаві й рушити на схід, до Меджибожа, але якраз помер малий Емануель, і Нахман подумав чомусь, що то Бешт забрав хлопчика з собою. І що в цьому є якийсь сенс. Бешт узяв малого на руки і поніс у ніч, аби вберегти його від них усіх. Так подумав Нахман і навіть із трепетом записав цю думку на берегах своєї книжки.

Нещодавно у Варшаві розповідали, що якось хворий Баал Шем Тов уже чекав смерті й звелів усім своїм учням прийти до нього. І роздавав їм речі, якими доти користувався сам. Одному дав табакерку, іншому — молитовну шаль, ще іншому — свій улюблений Псалтир. Але для улюбленого учня жодної речі не залишилося. І тоді Бешт сказав, що дарує йому свої історії: «Мандруватимеш світом і розповідатимеш ці історії, аби люди могли їх почути». Учень цей, правду кажучи, не надто зрадів, бо був бідний і волів отримати щось матеріальне.

Згодом він забув про це й заробляв, розвозячи молоко. Аж одного разу до його села дійшла звістка, що якийсь багатий чоловік у далекому краї готовий чимало заплатити, аби почути якусь історію про Бешта. Тоді сусіди нагадали чоловікові про його спадок і вислали в дорогу. Коли він прибув на місце, виявилося, що тим чоловіком є сам голова громади, чоловік заможний, але сумний.

Влаштували невеликий бенкет, на який запросили іменитих гостей, молочаря посадили посередині й після ситої вечері, коли запанувала тиша, попросили його розповідати. А він розтулив вуста, набрав повітря — і нічого. Тиша. Він усе забув. Сидів, знітившись, а гості не приховували розчарування. Так само було й наступного вечора. І ще наступного. Здавалося, ніби молочар втратив дар мови. Тому, геть засоромившись, він почав нишком збиратися додому. І вже сівши на воза, відчув, як у ньому щось наче переламалося. Вся його пам’ять, колись повна оповідок, винесла на поверхню один маленький спогад. Молочар схопився за нього й наказав зупинити коней. Зіскочив з воза і звернувся до господаря, який холодно з ним прощався: «Я згадав дещо. Таке, дрібничку. Нічого особливого».

І почав розповідати:

— Одного разу Баал Шем Тов розбудив мене серед ночі та звелів запрягати коней, щоб їхати до віддаленого містечка. Там зійшов перед одним багатим будинком біля костелу. У вікнах ще світилося. Зник у будинку на пів години. Коли повернувся, був дещо збуджений і наказав мені повертатися.

Тут молочар знову замовк.

— І що? Що було далі? — допитувалися присутні, але раптом, на подив усіх, голова громади вибухнув плачем і ще довго не міг себе опанувати. Лише трохи заспокоївшись, сказав:

— То я був тим чоловіком, якого відвідував Баал Шем Тов.

Усі пильно дивилися на нього, вимагаючи пояснень. Тож голова громади продовжив:

— У той час я був християнином і обіймав важливу посаду. До моїх обов’язків належала організація примусових навернень. Коли Баал Шем Тов увірвався до мене тієї ночі, я саме сидів за столом і підписував розпорядження. Мене здивував вигляд того бородатого хасида, який до того ж почав на мене кричати польською: «Скільки ще?! Скільки ще це триватиме?! Коли ти припиниш знущатися з власних братів?!» Я дивився на нього приголомшено і гадав, що той старий збожеволів або з кимось мене переплутав. А той все кричав: «Знай, що ти — врятована єврейська дитина, яку прихистила польська родина! Вони приховували від тебе твоє справжнє походження!»

Перш ніж святий чоловік зник так само раптово, як і з’явився, мене охопило велике збентеження. Я відчув жаль і докори сумління. «Чи буде мені пробачено те, що я заподіяв своїм братам?» — запитав я тремтливим голосом. І Баал Шем Тов відповів: «Того дня, коли хтось прийде до тебе і розповість цю історію, тебе буде прощено».

Якубовському теж хочеться, щоб хтось прийшов до нього з розповіддю. І щоб його було прощено.

Про двір з модринами у Войславицях та зуби Звєжховського

Сам маєток перебудували влітку. Накрили його новим дахом з модринового ґонту. Перефарбували кімнати, вичистили печі, збудували одну нову — з красивими білими кахлями, привезеними аж з-під Сандомира. Кімнат шість, дві з яких призначено для Хани та її донечки. В інших розташувалися жінки, з якими Хана дружить і які прислуговують їмості. Одну кімнату займає родина Звєжховських. Вітальні немає, мешканці зустрічаються у великій кухні, де найтепліше. Решта товариства живе у фільварку — умови там кепські, будинки вогкі та прогнилі.

Найгіршим, однак, є те, що вони бояться ходити до містечка. На них там дивляться вовком — і євреї, які обсіли весь невеликий ринок, і ґої. Одразу після їхнього приїзду хтось почав їм малювати фарбою на воротах чорні хрести. Невідомо, хто це робить і що вони означають. Дві перехрещені лінії виглядають лиховісно.

Однієї ночі хтось підпалив комору — ціле щастя, що пішов сніг і вогонь згас.

Звєжховський та Пьотровський їздять до баби, тобто Коссаковської, яка зараз вбиває час у палаці своїх кузенів Потоцьких у Красноставі, і нарікають на бездіяльність.

— Торгувати ми їздимо до Красностава, навіть до Замостя, бо тут нам не дозволяють. Була в нас ятка на ярмарку, але її перекинули в сніг, а товар розграбували й понищили, — каже Пьотровський, водячи поглядом за Коссаковською, яка походжає туди-сюди по кімнаті.

— Наш візок розібрали, і тепер ми навіть не маємо чим їздити, — додає Пьотровський після паузи.

— Їмость боїться з дому вийти, — докидає Звєжховський. — Довелося в саду поставити нашу сторожу. Але хіба то сторожа: майже самі жінки, діти й старі.

Коли вони виходять, Коссаковська повертається до своєї двоюрідної сестри Маріанни Потоцької й зітхає:

— Весь час їм щось не так. То те, то се. Нащо мені той клопіт? Та я за саму лише піч заплатила цілий статок.

Коссаковська носить жалобу за чоловіком. Помер якраз на Різдво. Після смерті чоловіка, раптової і безглуздої (він застудився у псарні, відвідуючи свою улюблену сучку, яка народила цуценят), Коссаковська занурилася в дивний стан, наче опинилася в горщику зі смальцем. За що не візьметься — все ніби просочується крізь пальці. Ступить крок — і загрузає. Колись у розмовах з Аґнєшкою вона його називала «тим кульгою», а тепер, коли його нема, почувається цілком безпорадною. Похорон відбувся в Кам’янці, і просто звідти Коссаковська прибула до Красностава. Вона знає, що назад до Кам’янця дороги їй немає.

— Я їм уже, мабуть, не поможу, — виправдовується Коссаковська перед Маріанною.

А Потоцька, літня і глибоко побожна жінка, каже на те:

— Може, я ще щось можу зробити? Хрещень я вже багато провела, маєток ми разом облаштували…

— Річ уже не в пожертвах, — каже Коссаковська. — Доходять із Варшави до мене чутки, що в них дуже могутні й багаті вороги, до того ж такі, що не лише мішечками з золотом розкидаються. Ти здивуєшся, — Коссаковська робить багатозначну паузу, — але йдеться про міністра Брюля! Він, як відомо, з євреями в близьких стосунках і державні гроші віддає їм на депозит. Що я, мала Коссаковська, вдію, якщо єпископ Солтик нічого вдіяти не зміг? — Коссаковська потирає зморщене чоло. — Тут треба не одна мудра голова…

— Напиши їм, — каже Маріанна Потоцька, — щоб сиділи тихо і набралися терплячості. І ще, аби були добрим прикладом для тих євреїв, що тримаються вперто своєї гріховної віри.

Відбувається це навесні 1762 року. Віє аж густий від вогкості вітер. У погребах підгниває цибуля, в борошні заводиться грибок. На воротах знову з’являються чорні хрести, наче якась незріла березнева флора. Якщо хтось із підопічних Коссаковської з’являється на ринку, євреї плюють йому в обличчя і зачиняють перед його носом крамниці. Ґої ж їх штовхають і кричать услід: «Цяпцюхи!» Чоловіки весь час зчиняють бійки. Недавно молодики з містечка напали на Звєжховського та його доньку-підлітка, коли вони поверталися бричкою з Любліна. Над дівчиною поглумилися, а батькові вибили зуби. Звєжховська згодом визбирала їх із болота, принесла до маєтку і показала всім на долоні. Три зуби — лиховісне число.

Через кілька днів після тієї події дівчина повісилася. Батьки у відчаї.

Про страту і прокляття

Рішення, здавалося, висіло в повітрі. Воно було таким очевидним, що автора ідеї годі й знайти.

Справа виглядала так.

Перед самим Великоднем якась жінка, вбрана по-єврейському, з тюрбаном на голові, у бганих спідницях і з хусткою на плечах, іде до місцевого ксьондза і представляється дружиною войславицького рабина. Говорить небагато, каже лише, що підслухала, буцімто її чоловік з іншими євреями вбив християнську дитину, щоб узяти кров. На носі Пасха, і треба крові для святкової маци. Ксьондз ціпеніє. Жінка знервована, поводиться дивно, не дивиться йому в очі, ходить від стіни до стіни, затуляє обличчя. Ксьондз їй не вірить. Проводить її до дверей і радить заспокоїтися.

Наступного дня той священник, не знаходячи спокою, вирушає до Красностава, до пані Маріанни Потоцької та її близької родички Катажини Коссаковської. Ще того ж дня вони утрьох повідомляють про цю незвичайну справу суд. Починається слідство.

Слідчі легко знаходять тіло. Воно лежить, накрите гілками, неподалік дому рабина. Шкіра дитини поколена, але без синців. Дрібні ранки на голому тільці темноволосого, на вигляд трирічного Міколая виглядають якимись несправжніми, ніби не мають нічого спільного з кров’ю. Ввечері арештовують двох рабинів із Войславиць: Сендера Зискелюка та Генрика Юзефовича, а також дружину першого і з десяток членів войславицькоі громади. Ксьондз шукає ту таємничу другу дружину рабина, яка повідомила новину, але марно. Другий рабин — удівець. Під час тортур, яким негайно піддають арештованих, вони зізнаються, що скоїли кільканадцять убивств, грабували костели, глумилися над святими дарами. Врешті-решт виявляється, що ціла єврейська громада містечка Войславиць, яка налічує вісімдесят осіб, — то суцільні вбивці. Обидва рабини, а ще Лейб Мошкович Сеницький та Йоса Шимулович зізнаються під тортурами, що саме вони вбили хлопчика, зцідили з нього кров, а потім викинули тіло собакам.

Все це підтверджують прибульці: Звєжховська, обидва Пьотровські, Павловський та Воловські. Як аргументи вони використовують тексти з «сьомого пункту». Докази справляють на суд сильне враження, а наступного дня мало не доходить до самосуду. Коссаковська благає Солтика приїхати, і він урешті-решт прибуває як експерт у таких справах. Напучує обох жінок — Коссаковську та Потоцьку, — як їм належить чинити. Коссаковська свідчить однією з останніх і розповідає про хрести на воротах і переслідування прибульців. Процес триває довго, бо всі хочуть якнайбільше довідатися про єврейські лиходійства. Читають книжки, насамперед Серафиновича, який сам був євреєм, але змінив віру і детально описав єврейські злочини, а також ксьондза Пікульського та Аведика. Справа здається ясною й очевидною, не дивно, що всіх арештованих засуджують на смерть через четвертування. Лише тим, що перейдуть у християнство, милосердно зітнуть голову. Тому четверо вирішують охреститися: їх перед стратою врочисто хрестять у костелі, а після смерті помпезно ховають на християнському кладовищі. Сендерові Зискелюку вдається повіситися у в’язниці, і його тіло — позаяк він уникнув справжньої кари — волочать вулицями Красностава, а потім спалюють на ринку. Не лишається нічого іншого, як вигнати з міста всіх євреїв. Рабин Зискелюк перед тим, як заподіяти собі смерть, наклав прокляття на ціле містечко.

Влітку у войславицькому маєтку починають умирати діти: лише діти неофітів, селянських дітей зараза чомусь не зачіпає. Помирає кілька. Спершу кількамісячна донечка Павловських, потім Войтек Маєвський, далі його семилітня сестра. До серпня, коли настає пекельна спека, не залишається родини, якої не зачепила б та дитяча смерть. Коссаковська кличе лікаря з Замостя, але він не може зарадити. Каже класти на спину і груди гарячі компреси. Маленьку Зосю Шимановську йому вдається врятувати, лише пробивши ій дірку в горлі, коли та починає задихатися. Ця хвороба передається від дитини до дитини: спочатку кашель, потім гарячка, і нарешті дитина задихається. Коссаковська приходить на їхні скромні, маленькі похорони. Родичі копають могилки на католицькому цвинтарі у Войславицях, дещо окремо від решти могил, усвідомлюючи свою відмінність. Наприкінці серпня такі похорони відбуваються вже майже щодня. Маріанна Потоцька так перелякалася, що наказала збудувати каплички на п’яти рогатках містечка; вони мають берегти мешканців від злих сил. Свята Варвара — від грози і пожеж, святий Ян Непомук — від повеней, святий Флоріан — від вогню, і свята Текля — від усякої пошесті. П’ята капличка присвячена архангелові Михаїлу — він має захищати містечко від злого слова, вроків і прокляття.

Помирає також найстарший Лабенцький, Моше: його молода дружина Тереска овдовіла на останніх місяцях вагітності. Казали, щоразу, коли в домі хтось умирав, на дах сідав великий чорний крук. Ніхто не мав сумніву: то була дія прокляття, потужного і зловісного. Відколи помер Моше Лабенцький, який вмів знімати хереми й завертати їх до їхнього джерела, всі почуваються беззахисними. Їм здається, що тепер вони всі загинуть. І згадують про Хаю Гіршеву, тепер чи то Лянцкоронську, чи то Рудніцьку, пророчицю. Їмость Хана сама пише до неї листа з палким проханням провістити, що буде далі. Висилає двох посланців: одного — з листом до Якова в Ченстохову, другого — з посланням до Хаї та цілого товариства у Варшаві. Але відповіді нема. Посланці наче крізь землю провалилися.

Хаїне ворожіння

Коли Хая промовляє чужими голосами, перед нею завжди лежить складно розмальована дощечка. На ній зображені різні таємничі знаки і щось схоже на дерево сефірот, лише помножене на чотири; воно нагадує надзвичайно багато оздоблений хрест або якусь небувалу чотирикрилу сніжинку. Хая розкладає на ній фішки, зроблені з хліба; в них увіткнуті пір’їнки, ґудзики, насінини, кожна виглядає химерно, наче людська фігурка, але якась карикатурна, непристойна. Ще в Хаї є дві гральні кісточки: одна з цифрами, друга з літерами. На дощечці намальовані якісь кола, але вони трохи незугарні, межі між ними затерті, невиразні, літери й знаки розкидані, в кутках видно зображення тварин, сонця й місяця. Є собака і велика риба, схожа на коропа. Дошка, мабуть, стара, бо фарба в деяких місцях геть полущилася, і невідомо, що там було намальовано.

Хая грається кісточками, перекидає їх у долонях, довго вдивляється в дошку — ніколи не відомо, скільки це триватиме, — а потім її повіки починають тремтіти, здригатися, і кісточки котяться, вказуючи на відповідь. Згідно з цим ворожінням Хая розставляє фігурки на дощечці, шепоче щось до себе, пересуває їх пальцями. Змінює їхнє розташування, одні відкладає набік, виймає звідкись інші, ще чудернацькіші. Збоку ця дивна гра здається геть незрозумілою, бо конфігурація на дошці постійно змінюється. Роблячи ці дивні речі, Хая весь час балакає: про дітей, про якість цьогорічного повидла, розпитує про здоров’я родичів. Потім раптово каже тим самим тоном, яким щойно розповідала про повидло, що помре король і настане безвладдя. Жінки перестають готувати галушки, спиняються діти, які досі ганяли довкола столу. Хая придивляється до своїх фігурок і знов каже:

— Новий король буде останнім королем Польщі. Три моря заллють країну. Варшава перетвориться на острів. Молода Лабенцька помре під час пологів, але народить дівчинку, яка стане великою княжною. Якова звільнять найбільші вороги, і зі своїми найближчими він муситиме утекти на південь. Всі ми, що перебуваємо в цій кімнаті, житимемо у великому замку над широкою рікою, ходитимемо в коштовних шатах і забудемо свою мову.

Здається, сама Хая здивована тим, що каже. У неї смішний вираз обличчя, ніби вона тамує сміх або намагається зупинити слова, що зриваються з її вуст. Кривиться.

Маріанна Воловська, яка розкладає по кошиках яйця, каже:

— Я казала вам. Ми всі повернемося до Іваного і там побудуємо свої палаци. Та велика ріка — то Дністер.

Хитаються підвалини Едому

Після смерті короля Авґуста III у жовтні 1763 року дзвін б’є цілий день. Ченці змінюють один одного на дзвіниці, а натовп прочан, не надто численний цієї пори через погоду і хаос у країні, раптом падає ниць, охоплений страхом: усі лежать на землі, розкинувши руки, так що з подвір’я до костелу неможливо пройти.

Яків дізнається новину від Роха, який з’являється негайно і каже наче з якимось задоволенням:

— Буде війна. Нема сумнівів. Знов усіх покличуть, бо ніхто вже не дбає про цю католицьку державу. Лише всілякі невірні та відступники поглядають на неї ласим оком.

Якову стає шкода цього старого чоловіка, і він дає йому кілька ґрошів, щоб він, як завжди, передав листи, оминаючи монастирську цензуру, тобто виніс їх до містечка і там передав Шмулеві. Йому теж була б до смаку війна. Потім іде до настоятеля поскаржитися, що братчики не передають йому харчів з містечка та інших речей, зокрема тютюну. Він знає, що настоятель нічим не зарадить. Яків скаржиться так щочетверга. Але цього разу настоятель узагалі його не приймає. Яків тремтить від холоду, чекає, аж доки сутеніє. Потім настоятель іде на вечірню месу й минає його мовчки. Яків, високий і худий, загорнутий у кирею, повертається, змерзнувши, до своєї кімнатки біля вежі.

Ввечері, щедро віддячивши сторожі, до Володаря прослизає Матушевський, і вони разом пишуть лист. Рука Матушевського тремтить від холоду, коли він пише вгорі аркуша: «Нунцієві Вісконті». В листі буде ще чимало гучних імен. Написати його треба зараз, коли через смерть короля хитається старий лад і народжується щось нове. Все звичне перевертається догори дриґом, чорне стає білим і навпаки. Зараз, доки новий порядок ще не встановився, доки ще не запрацювали нові канцелярії і колись непорушні закони розм’якли, наче сухий хліб у воді, а всі, хто досі перебував на самій верхівці, розгублено роззираються, з ким тепер об’єднатися, а кого перестати помічати, — саме зараз цей лист має шанс. Яків домагається свободи. І навіть якби нунцій вирішив, що звільнення Якова передчасне, він просить втрутитися, бо у в’язниці — тіснота і злигодні. Монахи відбирають усі передачі, що приходять від родини та друзів, не випускають на свіже повітря; два роки в холодній темниці похитнули його здоров’я. А він же — ревний католик, відданий вірі, а завдяки близькості Пресвятої Діви його віра, що й так була потужною й чистою, ще зміцніла.

Вони завершують цю частину листа, але залишається найважливіше. Вони не надто уявляють, як про це написати. Мучаться цілий вечір, спалюють кілька свічок. Під ранок готова й друга частина. Ось як вона звучить:

Звертала вже увагу Свята Церква на фальшивість звинувачень, буцімто євреї використовують християнську кров. І хоч упало на наші плечі вже чимало нещасть, до них додалося ще одне, позаяк справа ця трапилася у Войславицях. Утім, до неї ми ніяк не причетні: ми стали лише знаряддям у чужих руках.

Відчуваючи велику вдячність нашим великим заступникам — єпископові Каєтанові Солтику та Юзефові Анджеєві Залуському, які у своїх володіннях нас прийняли, — а також великій нашій благодійниці Катажині Коссаковській, мусимо боронити свою честь і доводити, що то не ми звинуватили євреїв із Войславиць у вбивстві християнської дитини та страшному гріху супроти Святої Церкви і що ми, ревні католики, стосунку до цього не маємо жодного.

Про те, як безвладдя впливає на рух карет на Краківському передмісті Варшави

Кажуть, у Варшаві немає вільних помешкань, а рух на Краківському передмісті став немилосердним. Кожен, хто може, вирушає каретою, й одразу утворюються тиснява й безлад.

Аґнєшка навчилася пускати кров своїй пані, але останнім часом це не допомагає. Протягом дня Коссаковська тримається добре, але вночі спати не може, її заливають гарячі хвилі, серце вискакує з грудей. Лікаря викликали вже тричі. Може, їй варто повернутися додому, до Буська чи Кристинополя? Але де, власне, її дім?

Тільки-но помер король, вона помчала до столиці й відразу змовилася з Солтиком, щоб проштовхувати кандидатуру принца Фрідріха Крістіана на нового монарха. Карета єпископа, якою вони саме їдуть на політичну нараду до гетьмана Браніцького, застрягла на розі Краківського передмістя та Свєнтокшиської. Коссаковська сидить навпроти повного спітнілого Солтика і каже свої низьким, майже чоловічим голосом:

— Як тут не засумніватися в ладі нашої країни, дивлячись на наших любих чоловіків, братів і батьків, які тримають у своїх руках наші долі? Лише придивіться до них уважніше, Ваша Ексцеленціє, любий єпископе. Один новомодною алхімією займається і камінь філософський шукає, інший малює картини, третій грає ночами у Варшаві й проциндрює свої маєтки на Поділлі, а ще один — бачили такого коняра! — за арабських скакунів віддає цілі статки. І це я ще не згадала про тих, що вірші пишуть, а мали б рахунками займатися. І про тих, що перуки припудрюють, доки їхні шаблі іржавіють…

Єпископ, здається, її не слухає. Дивиться у шпаринку між шторами карети. Вони біля костелу Святого Хреста. Єпископ журиться, що знову вліз у борги. Борги — це гірка реальність, яка без кінця повторюється в його житті.

— …Нам часто здається, що Польща — це ми, — вперто торочить своє Коссаковська, — але Польща — це також і вони. Хай навіть отой селянин, якого ти недавно відшмагати звелів, чи той єврей, який гендлем займається; і не знають ті люди, що й вони до Речі Посполитої належать. Може, й знати того не хочуть. Та все ж ми в одному човні пливемо і мусимо одне про одного дбати, а не виривати одне одному з зубів шматки, наче пси якісь. Ось і тепер. Де таке бачено, щоб нами російські посли керували, вказували нам, кого ми маємо королем обрати?

Коссаковська цокотить так до самої вулиці Медової, і Солтик подумки дивується її невичерпній енергії, але не знає того, що знає Аґнєшка: відколи на Войславиці було накладене прокляття, Коссаковська не може спати і щовечора шмагає себе батогом. Якби єпископ Солтик якимось дивом зміг розв’язати шнурований корсет, відхилити край сорочки і глянути на спину каштелянової, побачив би сліди того безсоння — безладні криваві смуги, схожі на тінь якогось затертого напису.

Пінкас укладає «Documenta Judaeos»

Ребе Рапапорт — то статний високий чоловік із сивою бородою, яка роздвоюється і спливає йому на груди неначе двома бурульками. Говорить тихо, і таким простим способом йому весь час вдається бути в центрі уваги: люди мусять напружуватися, аби розчути його слова. Усюди, де він з’являється, викликає повагу. Ось і сюди якраз входить Хаїм Коген Рапапорт, верховний рабин Львова; входить тихо, але вмить усі погляди звертаються до нього, і розмови понад столами змовкають. Тоді Пінкас показує йому одну з перших брошур, уже надруковану та зшиту, з рівненько обрізаними сторінками. Пінкасові, хоч він і трохи старший за верховного рабина, часто здається, що Рапапорт — його батько або й дідусь. Правду кажуть, що святі люди не мають віку, вони народжуються вже старими. Його похвала для Пінкаса цінніша від злитку золота. Згодом Пінкас пригадує кожне слово рабина, зважує подумки похвалу. Рабин ніколи не сварить. Коли причини для похвали немає, він мовчить, але мовчання його — важке, наче камінь.

У домі рабина облаштували щось схоже на велику канцелярію. Поставили столи, столики, підставки. Тут переписують найважливіший сьогодні документ. Його текст уже пішов у друкарню, є перші надруковані аркуші. Одні їх підрізають, інші складають у брошури та обгортають картонною палітуркою, на якій витиснена довга складна назва на пів сторінки: «Documenta Judaeos in Polonia concernentia ad Acta Metrices suscepta et ex iis fideliteriterum descripta et extradicta».

Пінкас тут — важлива особа, він-бо організував усю цю канцелярію, а оскільки вільно говорить і читає польською, то ще й допомагав перекладати. Дуже прислужився цій справі такий собі Зелік, який уникнув страти в Житомирі й пішки прийшов до папи домагатися справедливості. Тепер усе, про що він повідомив Святому Престолові у своїй місії, треба було підкріпити документами, переклавши їх польською та гебрайською, а те, що 1592 року було записане в королівських метриках, перетлумачити латиною та гебрайською. До того ще слід додати лист-рекомендацію для Зеліка від Святого Престолу на ім’я варшавського нунція, в якому ясно написано, що Святий Престол, детально розглянувши справу про використання християнської крові в Житомирі та про гадане ритуальне вбивство, дійшов висновку, що всі звинувачення — цілком безпідставні. І надалі жодних подібних звинувачень не можна брати до уваги, бо використання християнської крові не має місця ні в релігії, ні в традиції євреїв. Врешті-решт Рапапортові вдалося за допомогою своїх зв’язків отримати лист від папського нунція Вісконті до міністра Брюля, в якому нунцій підтверджує, що євреї перед лицем цих страшних звинувачень звернулися по допомогу до найвищої церковної влади і папа взяв їх під свій захист.

Сталося майже точнісінько так, як собі уявляв Пінкас, хоч рідко трапляється так, аби дійсність настільки точно відповідала нашим сподіванням (Пінкас — старий чоловік і добре знає, що Бог підсуває нам лише такі ситуації, яких самі ми не здатні вигадати).

Рапапорт входить, і Пінкас подає йому підготовану брошуру. На обличчі рабина з’являється тінь усмішки. Але Пінкас не передбачив одного: що рабин за звичкою розгорне книжку на останній сторінці, як це роблять євреї, і прочитає замість титульної сторінки лише закінчення:

Святий Престол розглянув усі наявні свідчення про те, що євреї для приготування свого хліба, званого мацотом, використовують людську кров і задля цього вбивають дітей. Впевнено стверджуємо, що для таких звинувачень немає жодних підстав. Якщо такі закиди з’являться знову, то усних свідчень очевидців не буде достатньо для ухвалення вироку. Необхідні переконливі речові докази.

Ребе пробігає поглядом по цих словах, але не розуміє, що читає. Пінкас, зачекавши хвилину, підходить і, ледь нахилившись над ним, тихим, але тріумфальним тоном перекладає.

Кого Пінкас зустрічає на львівському базарі

На ринку у Львові увагу Пінкаса привертає один чоловік. Одягнений по-християнському, волосся до плечей, тонке, хвилясте. Під шиєю — білий гальштук, постаріле виголене обличчя. Дві вертикальні зморшки прорізають ще молоде чоло. Чоловік помічає, що на нього дивляться, тому відмовляється від купівлі вовняних панчіх і намагається загубитися в натовпі. Але Пінкас іде за ним, оминаючи перекупок. Штовхає дівчину з кошиком горіхів, нарешті йому вдасться схопити чоловіка за полу капота.

— Янкель? Це ти?

Той неохоче обертається і змірює Пінкаса поглядом з ніг до голови.

— Янкель? — питає Пінкас вже не так упевнено, як першого разу, і випускає з рук капот.

— Це я, дядьку Пінкасе, — тихо каже чоловік.

Пінкаса аж заціплює. Він затуляє обличчя руками.

— Що з тобою сталося? Ти більше не рабин у Глинній? На кого ти став схожий?

Той рішуче відступає:

— Я не можу з вами розмовляти, дядьку. Мені треба йти…

— Як це: не можеш розмовляти?

Колишній рабин з Глинної відвертається і хоче йти, але дорогу йому перегороджують селяни, які женуть корів. Пінкас каже:

— Я тебе не пущу. Ти мусиш мені все пояснити.

— Нічого тут пояснювати. Не торкайся мене, дядьку. У нас більше немає нічого спільного.

— Тьху, — раптово все розуміє Пінкас і аж заточується від жаху. — Ти знаєш, що навіки занапастив свою душу? Ти з ними, так? Вже охрещений чи ще в черзі чекаєш? Якби твоя мати до цього дожила, її серце не витримало б.

І раптом посеред ринку Пінкас починає плакати. Його вуста вигинаються підковою, худе тіло стрясається від ридань, сльози заливають маленьке зморщене обличчя. Люди зацікавлено на нього позирають і, мабуть, думають, що бідолаху обікрали і тепер він ллє сльози над втраченими грішми. Колишній рабин з Глинної, тепер Якуб Ґолінський, знічено розглядається довкола. Вочевидь, йому стає шкода родича. Він підходить ближче і обережно бере його під руку.

— Знаю, що ти мене не зрозумієш. Але я — непогана людина.

— Ви одержимі Сатаною! Та що там, ви гірші, ніж Сатана! Такого ще не було… Ти не єврей більше!

— Дядьку, ходімо кудись у браму…

— А ти знаєш, що я через вас Ґітлю, доньку мою єдину, втратив? Знаєш це?

— Я ніколи її там не бачив.

— І не побачиш. Вона виїхала. Нема її.

Потім зненацька замахується і б’є Ґолінського в груди, з цілої сили, і той, хоч кремезний і сильний, заточується від цього удару.

Пінкас спинається на пальці й сичить йому просто в обличчя:

— Янкелю, ти мені встромив ножа в серце. Але ти ще повернешся до нас.

Потім відвертається і швидким кроком зникає між ятками.

Дзеркало і звичайне скло

Коссаковській вдається домогтися дозволу для подружжя зустрітися в Ченстохові. Усі зайняті політикою, виборами нового короля. Настоятель погоджується пом’якшити умови у в’язниці. Ранньої осені Хана з Авачею та великим гуртом правовірних з полегшенням вирушають із остогидлих Войславиць до Ченстохови. Маріанна Потоцька сердиться і на них, і на Катажину. Мало того, що місто втратило старих євреїв, то ще й нові виїжджають, покидають двір із модринами. Залишають по собі відчинені навстіж двері й сміття на підлозі. Там, де вони вантажилися на хури, досі лежать якісь затоптані, заболочені ганчірки. Про їхнє перебування тут нагадуватимуть хіба що могили, трохи віддалік, під великим в’язом, із примітивними березовими хрестами та купками каміння. Лише могила ребе Моше з Підгайців, великого кабаліста й творця могутніх амулетів, вирізняється з-поміж інших: вдова рабина обклала її білими камінцями.

До Ченстохови вони прибувають 8 вересня 1762 року. Входять поміж монастирські мури врочисто, у святковому вбранні, з букетами жовтих і фіолетових квітів. Гарнізон фортеці й ченці дивляться на них здивовано, бо вони нічим не нагадують утомлених прочан, радше весільних гостей. І вже 10 вересня Хана вперше зустрічається з чоловіком, якого не бачила майже два роки; зустрічається серед білого дня, на очах у всього товариства. Відбувається це в офіцерській кімнаті, маленькі віконечка якої старанно затулили, щоб ніхто чужий не заважав цьому тіккунові, вчинку, який лагодить світ. І у всіх, хто може це бачити, серце сповнюється надією, що найгірші часи позаду й тепер усе владнається. Через місяць у хаотичній хроніці з’являється зроблений рукою Матушевського запис, що 8 жовтня (про єврейський календар Володар рішуче велів забути) Хана та Яків зачали сина. Матушевський знає про це зі слів самого Володаря.

Товариство винайняло два будинки у Вєлюнському передмісті, решта тулиться по випадкових кімнатках, але всі тримаються разом. З північного боку монастиря виросло неначе маленьке поселення правовірних, тому Яків щодня отримує свіжі овочі й фрукти, яйця та м’ясо — якщо не постить.

Будинки містечка доходять майже до самого муру, і знаходяться такі спритні молодики — як-от Ян Воловський, — які можуть видряпатися на той мур і подати щось в’язню, особливо якщо перед тим вояки отримали хабар. Тоді вони засинають, спершись на списи, або ж, скаржачись на холод, зникають десь під дахом і грають у кості. Якось під покровом ночі вдалося навіть закріпити в стіні коліщатко, щоб за його допомогою підіймати до віконечка мішки з провіантом. Треба лише вважати, щоб ніхто з ченців того коліщатка в мурі не помітив. Володар останнім часом просить цибулі, бо через довге сидіння в темниці в нього кривавлять ясна і докучає зубний біль. Ще жаліється, що болить вухо і крутиться в голові. Хана за згодою монастиря має право відвідувати чоловіка раз на день, але ці візити тривають довго, і часом вона залишається на цілу ніч. Приходять і інші. Тепер Якова відвідують цілі маленькі прощі. Всі одягнені охайно, по-християнському, на міський манір, скромно, жінки геть не схожі на строкатих ченстоховських єврейок з великими тюрбанами на голові. Правовірні жінки носять чіпці, і хоч у декого підошва від черевика відпадає, а полотняний чепчик ховає під посірілим мереживом скуйовджений віхоть, голову вони носять високо.

Відколи умови у в’язниці стали м’якшими, Яків надіслав до Варшави прохання вислати йому жінок, бо вони у зраді участі не брали; відтепер вони мають бути його охоронницями. І ще йому потрібні дівчата, себто наарот, для малої Авачі — няньки та вчительки. А жінок він потребує для себе. Жінок, жінок, багато і всюди, наче їхня лагідна мерехтка присутність може пришвидшити ченстоховський час.

І вони приїжджають. Спершу Віттель Матушевська. Потім дружина Генрика Воловського, молоденька, але статечна, дещо важкувата — у неї гарне, хоч і широке обличчя, і говорить вона тихим співучим голосом, а її красиве блискуче каштанове волосся вибивається з гладенької зачіски. Ще є Ева Єзерянська, худорлява, низенька, на шиї у неї — поросла волоссям родимка, якої вона соромиться і завжди носить хустку. Але личко в неї миле, схоже на мордочку молодої ласки: темні оксамитні очі, красива шкіра й буйне волосся, міцно стягнуте стрічкою. Приїхала також дружина Францішека Воловського, найстарша, красива і ставна, з чистим голосом і музичним талантом. Є й жінки, яких Володар уподобав ще в Іваному: Павловська, Дембовська та Сімка Чернявська, його сестра. Є Левінська та дружина Міхала Воловського, є Клара Лянцкоронська, донька Хаї, з пишними формами і всміхненими очима. Всі вони приїхали з Варшави без чоловіків, двома возами. Піклуватимуться про Володаря.

Яків наказує їм вишикуватися перед ним; дивиться на жінок серйозно, без усмішки («Як вовк», — скаже згодом Пьотровська). Його зір розкошує — такі вони красиві. Проходжається вздовж їхньої шеренги, наче вони солдати, і кожну цілує в щоку. Потім велить здивованій Хані до них приєднатися.

Отак їх оглядаючи, каже те, що казав колись у Іваному: щоб вибрали з-поміж себе одну, але спокійно і без сварок, і вона залишиться з ним на певний час. Він лягатиме з нею сім разів уночі й шість разів удень. Та жінка народить йому доньку, а тільки-но вона завагітніє, всі це знатимуть, бо тягтиметься за нею щось схоже на червону нитку.

Щоки жінок заливає рум’янець. Старша Воловська, Маріанна, гарно вбрана, має річних близнюків, залишила їх під опікою сестри у Варшаві й воліла б залишатися тут недовго. Відступає, дещо збентежена. Незаміжні дівчата червоніють найбільше.

— Я буду тією жінкою, яка залишиться з тобою, — раптом каже Хана.

Якова це, вочевидь, дратує. Він зітхає й опускає погляд, а жінки перелякано замовкають. Володар мовчить, ігнорує слова дружини. І не дивно: вона ж вагітна. Зрештою, вона просто його дружина. Хані на очі виступають сльози, вона виходить разом з іншими. Її так несподівано відкинули. Старша Воловська обіймає її однією рукою, але не каже нічого.

Звєжховська, яка в цьому виборі участі не бере, бо вона біля Володаря щодня і наче природно, дорогою до містечка голосно радить: найперше треба з’ясувати, чи якась з них не хотіла б сама. Зголошуються всі, крім двох Воловських. Зчиняється рейвах, і вони мимоволі переходять на їдиш. Тепер говорять по-своєму, але пошепки.

— Я піду, — каже Ева Єзерянська. — Я люблю його понад усе.

Інші протестують.

— Я теж радо піду, — зголошується Маріанна Пьотровська. — Ви знаєте, що в мене нема дітей. Може, від нього нарешті матиму.

— Я теж можу піти. Я була з ним в Іваному. До того ж він мій шурин, — каже Павловська.

Це правда, вона має від нього доньку. Всі це знають.

Звєжховська каже їм замовкнути, бо на гуртик збуджених суперечкою жінок вже озираються запізнілі пілігрими.

— Будемо радитися вдома, — наказує вона.

Володар щодня питає, чи вони вже вибрали з-поміж себе одну, а вони ніяк не можуть домовитися. Нарешті вирішують кинути жереб, і він вказує на молодшу Воловську, милу, статечну, ще й красиву. Вона, приголомшена, густо червоніє й опускає голову. За неї — найбільше голосів. Лише Ева Єзерянська не погоджується з вибором: вважає, що він мусить бути одностайний.

— Або я, або ніхто, — каже вона.

Тому Левінська, яку Яків особливо любить за її спокійну й розважливу вдачу, йде до монастиря і просить про побачення з Володарем. Благає його вибрати когось із них, бо самі вони не можуть. Якова охоплює такий гнів, що він жодної не хоче бачити протягом цілого місяця. Нарешті втрутилася Хана і делікатно випитала Якова, яка з них йому найбільше подобається. Виявилося, що Клара Лянцкоронська.

Через кілька днів, коли вони всі сідають до спільного обіду в офіцерській кімнаті, задоволений Яків каже Кларі Лянцкоронській першій зачерпнути ложкою суп. Клара опускає голову, і її ніжно-рожеві щоки заливає рум’янець. Усі чекають з ложками в руці.

— Кларо, починай, — каже Володар, але вона не наважується, неначе Яків підбурює її до найтяжчого гріха.

Нарешті Яків кидає ложку і встає з-за столу:

— Якщо ви в таких дурницях мене не слухаєтеся, як я в серйозніших речах можу на вас покладатися? Ви — наче ті барани чи зайці!

Всі мовчать, похнюпившись.

— Я поставив вас перед собою, як дзеркало. Саме воно — прозоре, а я в ньому — дно, себто фольга. Завдяки мені дзеркало було дзеркалом, і ви могли себе в ньому бачити. А тепер я забрав фольгу, і перед вами лишилося звичайне скло.

Ввечері він вигадує для них дещо нове. Кличе до себе Віттель Матушевську, свою праву руку, відколи при ньому немає Якубовського.

— Хочу, щоб ті з братів, які взяли жінок не з-поміж нашого кола, покинули їх і вибрали собі когось із наших сестер. Так само й жінки — щоб покинули тих мужів, що не наші. І щоб це було публічно. А якщо хтось запитає чому, скажіть, що я так наказав.

— Якове, це неможливо, — каже на те здивована Віттель Матушевська. — Це давні пари. Багато вони для тебе зробити можуть, але дружин і мужів кидати…

— Ви вже все забули, — каже Яків і гатить кулаком об стіну. — Ви більше не правовірні. Надто вам добре.

З розбитих кісточок сочиться кров.

— Має бути так, як я сказав, Віттеле. Чуєш?

Як і заповів Яків, у липні 1763 року на Вєлюнському передмісті народжується його син і отримує ім’я Якуб. Через місяць, коли Хана вже злегчилася, в офіцерській кімнаті в монастирі на Ясній Горі відбувається привселюдне урочисте поєднання молодих.

На народини другого сина, Роха, до Ченстохови у вересні 1764 року з’їжджається чимало послідовників Якова. Правовірні знову збираються докупи: з Войславиць, Рогатина, Буська та Львова, і всі хочуть оселитися ближче до Якова, може, й отут, у Ченстохові. Приїжджають і друзі з Туреччини і Валахії, переконані, що ув’язнення Якова у найсвятішому місці Едому, — це здійснення пророцтва.

Раніше, в серпні 1763 року, Франк посилає до Варшави по Якубовського, і він з’являється негайно. Підходить до Володаря згорбившись, наче чекає удару, а Володар сам стає перед ним навколішки. Западає тиша.

Потім товариство дискутує по кутках, чи Володар зробив це задля жарту, чи справді перейнятий такою повагою до Пьотра Якубовського, якого кликали колись Нахманом з Буська…

Про щоденне життя у в’язниці та дітей, яких тримають у скриньці

Вайґеле Нахманова, тепер Зофія Якубовська, часто ходить за місто, до лісу, де щоразу шукає доволі товсту липову гілку. Мусить бути свіжа, ще повна соку. Чому вона вибирає саме цю, а не іншу, відомо лише їй. Приносить її додому, на Вєлюнське передмістя, де Якубовські винаймають кімнату, і сідає позаду будинку, де ніхто її не бачить. Виймає гострий ножик і тим ножиком починає вирізати з дерева фігурку чоловічка. Коли вже видно шию, голову та руки, Вайґеле не може стримати плачу, ридання вихоплюються з неї, як спазм, як слиз із легень, що його треба викашляти. У сльозах малює оченята, завжди заплющені; маленькі вуста; одягає фігурку в одяг померлої дитини і ховає її під лавку. Потім грається з лялечкою, як дівчинка. Тулить її до грудей, говорить з нею пошепки, і ця гра врешті її заспокоює: це знак, що Бог над нею зглянувся і вгамував її біль. Тоді вона кладе фігурку до спеціальної скриньки на горищі. Там уже лежать інші ляльки. Їх чотири — менші й більші. Про двох Нахман навіть не знає. Не знає, що їх було зачато. Вискочили з неї, коли були геть маленькі, в час подорожей. Вона нічого нікому не сказала. Загорнула їх у полотно й поховала в лісі.

Коли вони лягають до сну, Вайґеле схлипує в подушку. Повертається до Нахмана, кладе його руку на свої голі груди й каже:

— Спи зі мною.

Нахман прокашлюється і гладить її волосся:

— Не бійся. Він дасть тобі силу і здоров’я. Він дозволить твоєму тілу завагітніти.

— Я боюся його.

— Що ти таке кажеш? Хіба ти не знаєш, що всі ми у світлі скупані? Не бачиш, як наші обличчя покрасивішали? А те сяйво над Яковом? Хіба не бачиш його? Зелене світіння? Ми тепер — Божі обранці. У нас перебуває Бог, а таких не стосуються звичайні закони.

— Так світять гриби вночі, — каже Вайґеле. — Те світло — з гриба, з вогкості, з мороку.

— Що ти кажеш, Вайґеле?

Вона плаче. Нахман Якубовський гладить її по спині. Одного дня Вайґеле таки погоджується.

Яків каже йому залишитися. Сам лягає на Вайґеле рівно, тихо зойкнувши, і робить свою справу, навіть не дивлячись на неї. Наприкінці з Вайґеле вихоплюється глибоке зітхання.

Щовечора вони збираються в офіцерській кімнаті, і Яків править свої байки, як в Іваному. Часто вказує на когось із товариства, і з його чи її історії починає оповідь. Цього вечора тією особою є Вайґеле, дружина Нахмана. Яків велить їй сісти біля нього і кладе їй руку на плече. Вайґеле бліда та змучена.

— Смерть дитини є доказом того, що немає доброго Бога, — каже Яків. — Бо який же він добрий, якщо нищить найдорожче — чиєсь життя. Яка йому, Богові, користь від того, що він нас уб’є? Невже він нас боїться?

Люди здивовані таким ходом думки. Перешіптуються.

— Там, куди ми йдемо, не буде законів, бо вони народжені зі смерті, а ми поєднані з життям. Злу силу, яка створила космос, може очистити лише Діва. Жінка переможе ту силу, бо в ній є потуга.

Зненацька Вайґеле знов починає плакати, до неї приєднується стара Павловська, інші теж схлипують. Очі чоловіків зволожуються. Яків змінює тему.

— Світи, що їх створив добрий Бог, існують, але вони невидимі для людини. Лише правовірні можуть знайти до них шлях; туди недалеко. Просто треба знати дорогу. Скажу вам так: прохід туди лежить через ольштинські печери під Ченстоховою. Там вхід. Там є печера Макпеля. У ній — осереддя світу.

Яків розгортає перед ними величну картину: всі печери світу пов’язані між собою, і там, де вони сполучаються, час минає інакше. Якби хтось заснув у такій печері й, прокинувшись, повернувся до свого села, де залишив родину, то виявив би, що його батьки повмирали, дружина перетворилася на трухляву стару, а діти — старші за нього.

Присутні кивають головами, вони знають ці історії.

— Отак і печера під Ченстоховою сполучається з печерою під Королівкою, а та — з печерою, в якій спочивають Авраам та прабатьки.

Чути зітхання. Виходить, усе між собою пов’язане, сполучене.

— Чи знає хтось про будову цих печер? — питає з надією Маріанна Павловська.

Яків знає, безперечно. Він знає, де і коли звернути, щоб дістатися до Королівки чи іншого світу, того, в якому на прибульця чекають карети, навантажені золотом, та інші багатства.

Їм приємно слухати про багатства, тож Яків детально їх описує: стіни із золота, вишивані золотом і сріблом дорогі завіси, заставлені золотими тарілками столи, а на них замість фруктів лежать великі коштовні камені: рубіни, сапфіри завбільшки з яблука чи сливи; скатертини з дамасту, гаптовані срібною ниткою; кришталеві лампи.

Вайґеле, тобто Зофія Якубовська, яка ще не знає, що вагітна, гадає собі, що їй того всього не потрібно. Їй досить було б рубіна завбільшки з яблуко… Перестає слухати, міркуючи, що вона зробила б з таким каменем. Мабуть, розколола б його на дрібніші, щоб ніхто не закинув їй, що вона вкрала таке диво. Тримати такий великий камінь у себе — ще й небезпечно, він приваблює злочинців, грабіжників. Тож вона потай подрібнила б його (лише хто за таке взявся б?) і потроху продавала камінці в різних містах, щоб було безпечніше. З того б і жила. Купила б собі крамничку, а потім до крамнички докупила б будиночок — невеликий, але гарний, ясний, сухий. І ще — гарну білу полотняну білизну і шовкові панчохи, з півдюжини, про запас. І, мабуть, замовила б спідниці нові, легші, і вовняні на зиму.

Коли всі розходяться й тихо вислизають з монастиря до містечка, Нахман Якубовський залишається. Падає Якову до ніг і обіймає його за стопи.

— Я зрадив тебе, щоб урятувати, — каже він кудись у підлогу здушеним голосом. — Ти про це знаєш. Ти сам цього хотів.

Діра в безодню, або відвідини Тови та його сина Хаїма Турка 1765 року

Своїм першим рішенням новий і вже зненавиджений за це в монастирі король позбавив ченців опіки над фортецею, що значно зменшило монастирські надходження. Тепер монахам доводиться сутужно. Настоятелі змінюють один одного щороку або через рік, але жоден не може знайти рішення. Адже брати не вміють вести хазяйства. А монастир — це хазяйство.

Також жоден з них не може впоратися з тим проблемним в’язнем, який зайняв уже цілу вежу, а старих офіцерів вважає якоюсь прислугою. Обмежити його свободу непросто, бо він робить щедрі пожертви. Настоятель уважно придивляється до нього та його гостей. Вони годинами сидять у костелі, дивлячись на святий образ, і ця картина ревної молитви та цілоденного лежання хрестом глибоко зворушує настоятеля. Вони м’які, завжди готові допомогти монастирю; здається, вже погодилися з ув’язненням свого проводиря, іноді з вежі долинає якась сварка, колотнеча. Кілька разів було чутно, як вони співають: настоятель рішуче їм це заборонив, хіба що вони співатимуть католицьких пісень.

Настоятель Матеуш Ленкавський був до них не такий прихильний, як його наступник і попередник Мнінський. Ленкавському донесли, що вони в офіцерській вежі чинять усякі неподобства, та й сам факт, що в монастирі живе людська родина, дратував настоятеля. Його сердило, що довкола крутиться повно жінок. Його наступникові це зовсім не заважає. Мнінський турбується про стінописи в каплиці, журиться через поганий стан даху і радіє кожній копійчині, а грошей неофіти приносять чимало. Та й на жіноцтво повитріщатися він не проти.

Настоятель бачить, як до брами поряд з Яковом ідуть дві жінки. Одна з них тримає на руках немовля, друга веде за руку дівчинку. Яків крокує попереду, весело вітається з прочанами, а ті, здивовані його високою турецькою шапкою та плащем, зупиняються і дивляться йому вслід. Біля брами Яків вітається з двома чоловіками, також одягненими на турецький штиб. Здається, ніби вони давно не бачилися. Жінка з немовлям стає перед старшим чоловіком навколішки й цілує його в руку. Настоятель здогадується, що то — її батько. Мнінський дозволив в’язневі вийти з монастиря. Той має повернутися до вечора. Тепер Яків із гуртом своїх людей іде до містечка.

Так, той чоловік — то батько Хани, Єгуда Това Леві. Він майже не постарів. Такий же смаглявий і повний, його пишна чорна борода без тіні сивини спадає йому на груди. У нього м’які риси обличчя і чуттєві вуста. Хана успадкувала від нього красиві великі очі та оливкову барву шкіри, на якій ніколи не проступають рум’янці. Вони входять до помешкання, яке йому винайняла донька. Това всідається в крісло. Йому не надто зручно: краще вже сидіти по-турецькому, на подушках. Руки кладе на чималий живіт: вони м’які й витончені, як руки мудреця.

Його син, брат-близнюк Хани Хаїм, уже став статечним чоловіком, хоч і не таким ставним, як батько. У нього, як і в Тови, — круглясте обличчя з правильними рисами. Темні дуже густі брови майже зрослися і ділять обличчя на дві горизонтальні частини. Хаїм, вбраний за турецьким звичаєм, — милий і приязний. Усмішка не сходить з його обличчя, він наче намагається всіх тут завоювати. По ньому видно, що виховували його в любові: він упевнений у собі, але не бундючний. Старий Това тримає на колінах Авачу, яка стала худою, наче дитятко лані. Тому дідусь підсуває їй сушений інжир і турецькі солодощі. Хана сидить біля батька, годуючи груддю крихітного Якуба. Дитячі маленькі ручки граються торочками хустки, яку подарував Хані батько. Хана оживає, коли прибувають батько та брат: відчуває, що от-от станеться важлива зміна, хоч іще не відомо, яка саме. Вони розмовляють, а вона нетерпляче позирає то на чоловіка, то на батька і брата. Адже вона залежить від чоловіків, від того, що вони вирішать. І так до пізнього вечора, доки її не змагає сон.

Яків повернеться до келії пізно вночі. Наступного дня Рохові перепаде за це трохи доброго турецького тютюну і кілька люльок. Не погордує й дзвінкою монетою, яку швидко сховає до подертої кишені штанів. Монастир, крім щедрої пожертви, отримає ще й кошик смаколиків. Хтось сказав, що ченці, позбавлені багатьох радощів життя, ласі до солодкого.

Здається, ніби Това не слухає Якова: весь час роззирається по кімнаті, дивиться на свої пальці, час від часу, нетерпляче зітхнувши, зручніше вмощується в кріслі. Але так лише здається: Това слухає уважно. Можливо, його й справді дратує те, що каже Яків, який впродовж п’яти років у цій пустині мав досить часу подумати про те і се. Деякі з його ідей Това вважає нереальними, деякі — шкідливими. Є кілька цікавих. І одна — страхітлива.

Това більше не може слухати про Шехіну, ув’язнену тут у монастирській іконі; починає постукувати пальцями. Яків знов і знов — ніби слова про Шехіну роблять її більш матеріальною — повторює рядок із Зогару:

— У найгіршому місці перебуває спасіння.

Чекає, яким буде ефект від цих слів, робить паузу, а далі зненацька піднімає палець і питає драматичним тоном:

— А ми де опинилися?

Він дуже змінився, його поголене обличчя потемніло, очі пригасли. Рухи його різкі, він ніби гамує гнів. Та рвучкість викликає в людей острах, і ніхто не наважується йому відповісти. Яків встає і починає ходити кімнатою, дещо нахилившись уперед, вказуючи пальцем на дерев’яну стелю.

— Це — нікве детом рабе, дорога до прірви. Вона — тут, у Ченстохові. Нею є Ясна Гора. Римська брама, біля якої, згідно з Зогаром, сидить Месія, розв’язуючи і зав’язуючи… Це — темне місце, вхід у безодню, в яку ми маємо спуститися, щоб визволити ув’язнену в ній Шехіну. А далі — те, що ми добре знаємо: аби піднятися високо, треба впасти на саме дно. Що темніше зараз, то ясніше буде згодом. Що гірше зараз, то краще буде колись.

— Я не одразу зрозумів, навіщо мене сюди посадили, — каже Яків. Він напружений, урочистий. Його тесть непомітно поглядає на доньку; та дивиться в підлогу відсутнім поглядом. — Відчував я лише, що не маю опиратися цьому вирокові. Але тепер я дещо зрозумів. Я тут, бо тут ув’язнена Шехіна, на цій новій горі Сіон. Вона, Діва, захована під розмальованою дошкою, під образом. Люди, що приходять вшанувати образ, і самі не помічають, що він — лише віддзеркалення Шехіни, її видима версія.

Слова Якова шокують Тову. Все ще гірше, ніж здавалося з листів, які йому надсилав зять. Ба більше, зібране в Ченстохові товариство, вочевидь, не вважає, що в цих словах щось не так. Яків каже, що Шехіна перебуває в неволі в Ісава, тому треба бути поруч із нею в дні її ув’язнення — так, як чинить він. Саме він є охоронцем Шехіни, втіленої в ченстоховській іконі. Ще Яків стверджує, що Польща є краєм, де Шехіна — Божественна Присутність у світі — має скинути пута, аби спасти все сотворіння. Польща — виняткове місце під сонцем, найгірше і найкраще водночас. Треба підняти Шехіну з пилюки і врятувати світ. Це намагалися зробити Шабтай та Барухія, але лише Якову вдасться. Адже він опинився в слушному місці!

— Придивись, батьку, як воно є у світі, — каже Тові його донька, кохана Ханеле, наче прокинувшись. — В Ісмаеля, у магометан, шукати Шехіну даремно, бо вона перебуває в жінці, а ісмаеліти вважають жінку порожнім місцем, вона — рабиня, яку ніхто не шанує. Шехіну треба шукати в такій країні, де жінку шанують. Саме так є в Польщі: тут не лише стоять перед жінкою з відкритою головою, компліменти їй роблять, служать їй, як челядь, але й найвищою шаною оточують цю Діву з дитятком — отут, у Ченстохові. Польща — то країна Діви. То й нам варто сховатися під її крилом.

Вона бере руку чоловіка і підносить її до вуст.

— Наш Володар зробить нас лицарями цієї Діви. Всі ми будемо воїнами Месії.

В голові Ханиного батька крутиться нав’язлива ідея забрати її та дітей звідси. Пояснити якось Якову, що це — заради їхнього ж добра. А може, викрасти? Найняти розбійників? Як же тут темно й вогко… Вони в цій фортеці — наче гриби. У Хани болять кості, кісточки ніг набрякли, обличчя змарніло, стало негарним. Діти — хирляві й лякливі. Гарненька Авача, яку привезли з Варшави, здебільшого мовчить і соромиться. Їй потрібна краща опіка. Яків не вчить її тут нічого хорошого, дівчинка бігає гарнізоном, розмовляє з вояками. Зачіпає прочан. Дітям бракує сонця. Їжа, навіть придбана в найкращих тутешніх крамницях і привезена здалеку, — несвіжа й неякісна.

Яків говорить, активно жестикулюючи, а вони, з’юрмлені в офіцерській кімнаті, сидять на сінниках і слухають його:

— Аєлет агувім, тобто улюблена олениця, сарна… Туди, куди я прямую, колись мандрував Яків із Писання, а згодом Перший Яків — Шабтай Цві. І нарешті туди крокую я, справжній Яків.

Кажучи «я», Яків б’є себе в груди, аж гуде.

— До того місця поспішали патріархи: Мойсей, Аарон, Давид, Саломон, усі стовпи світу. Але відчинити двері не змогли. У тому місці, куди ми йдемо, немає смерті. Живе там Діва, Безока Панна, Сарна. Вона — істинний Месія.

Яків замовкає і робить два кроки в один бік, два кроки в протилежний. Чекає, доки вони збагнуть його слова. Панує цілковита тиша. Покашлювання Тови лунає в ній, наче грім. Яків звертається до нього:

— Це все, як тобі відомо, є у писаннях. Діва — це божественна мудрість, що ховається в розмальованій дошці, наче принцеса у високій вежі. Цю вежу здобути неможливо. Заради неї потрібно йти на Чужі Вчинки — дії, що повертають світ навспак. Пригадуєте змія в раю? Той змій вказує шлях до визволення. Той, хто викорчує Дерево Пізнання і осягне Дерево Життя, поєднається з Дівою. Він пізнає дорогу спасіння, таємну Даат.

Всі повторюють це слово: Даат, усюди Даат. Това вражений зміною, яка відбулася із зятем. Ще дорогою сюди він чув плітки, буцімто колишній Яків помер, а його місце посів новий. Так, це нова людина. У нього мало спільного з тим Яковом, якому він шепотів на вухо таємниці під весільним балдахіном.

Това з Хаїмом сплять у затхлій брудній халупі, яку покинули власники. Тові гидко тут торкнутися будь-чого. Нужник такий, що від його смороду Тові стає недобре — вбогий дашок на кілках, завішений брудною ганчіркою, поруч із купою гною. До цього нужника його мусить вести син. Старий Това підбирає поли довгого плаща, панічно боячись закаляти їх лайном.

Щодня він обіцяє собі поговорити з Ханою і щоразу боїться запитати її: «Чи поїдеш зі мною додому?»

Мабуть, тому, що наперед знає її відповідь.

Ще Това помічає, що протягом цих двох тижнів Якову вдалося прихилити до себе Хаїма. Між ними народилася якась близькість, якісь дивні, неясні стосунки, сповнені взаємної відданості. Хаїм дедалі частіше говорить словами Якова.

Отже, Яків Франк — це людина, яка вкрала у Тови дітей. Сталося щось дуже лихе. Това висипає свої амулети, молиться над ними й зав’язує їх на шиї доньці та онуці.

Това не вірить у вчення Якова. Одного вечора між ним та Яковом трапляється сварка: Това називає Якова зрадником і шахраєм, а той б’є його в обличчя. На світанку Това із сином — засмученим і пригніченим — вирушає додому, навіть не попрощавшись із донькою й онукою. Обурення сповнює його цілу дорогу. Він уже обдумує лист, що його розішле до всіх правовірних громад у Європі. Напише до Моравії та Альтони, до Праги і Вроцлава, до Салонік і Стамбула. Това оголосить війну Якову.

Проте є речі, щодо яких тесть і зять погоджуються: треба дивитися на схід, на Росію. Тут, у Польщі, їхні покровителі поступово втрачають вплив. Обидва — і Това, і Яків — вважають, що завжди слід триматися сильнішого.

Невдовзі після раптового від’їзду Тови посланці вирушають до Москви. На їхньому чолі стоїть Якубовський — щасливий, що знов потрапив у милість. Останнього вечора перед від’їздом біля вежі відбувається спільна вечеря. Яків особисто наливає посланцям вина.

— Ми маємо бути вдячні Першому за те, що він зробив той крок у бік турецької релігії. І Другому — за те, що відкрив Даат Едому, тобто хрещення. Тепер я висилаю вас до Москви, аби ми зробили третій, найважливіший крок.

Кажучи це, він встає і ходить по кімнаті, його висока шапка зачіпає сволоки. Тієї ночі посланці — Воловський, Якубовський та Павловський — злягаються з Ханою. В такий спосіб вони споріднюються з Яковом ще більше, ніж раніше.

Ельжбета Дружбацька пише з монастиря бернардинок у Тарнові останнього листа до отця-каноніка Бенедикта Хмельовського у Фірлеїв

…Я, дорогий мій друже, отче добродію, світу білого вже майже не бачу — от, скільки з вікна моєї келії видно. Тобто світ мій — то монастирське подвір’я. І в такому затворництві мені легше. Менше світу — спокійніша душа. Та й ті нечисленні речі, які мене оточують, завдають клопоту менше, ніж той космос домашній, що його я двигала на плечах, як Атлас. Після того, як не стало доньки й онучок, все для мене скінчилося, і хоч застерігаєш мене, що гріх так казати, мені воно байдуже. Від самого народження нашого все — церква, дім, освіта, звичаї і любов — прив’язує нас до життя. Але ніхто не каже нам одного: що більше ми прив’язуємося, то більшого болю зазнаємо, коли врешті все осягаємо.

Я більше Тобі, друже мій, не писатиму. Ти розважив мене своїми оповідками на схилку віку і підтримав, коли трапилося зі мною те нещастя. Бажаю Тобі довгих і здорових літ. І хай Твій прекрасний сад у Фірлеєві тішить людей і служить їм — так само, як і бібліотека Твоя та всі Твої книжки…

Пані Ельжбета Дружбацька закінчує лист і відкладає перо. Відсуває молитовну підставку, звернену в бік розп’ятого Христа, що висить на стіні, — кожний його зболілий м’яз вона вже знає напам’ять. Лягає навзнак на підлозі, обсмикує коричневу вовняну сукню, схожу на сутану, руки складає на грудях, наче небіжчиця, зір спрямовує в якесь ніщо, яке висить у повітрі. І так лежить. Уже навіть не намагається молитися, слова молитви її мучать, здаються переливанням з пустого в порожнє, перемелюванням всоте одного й того ж зерна, повного куколю, отруйного. Невдовзі їй вдається досягти специфічного стану й залишатися в ньому, доки не задзвонять до вечері. Важко описати цей стан. Дружбацькій вдається просто зникнути.

Єнта, яка присутня завжди, втрачає Дружбацьку з очей. Летить швидко, як думка, до адресата листа, що лежить на столі: якраз мочить спухлі ноги в цебрі. Сидить згорбившись; можливо, задрімав. Його голова схилилась на груди, він, здається, похропує. Ох, Єнта знає: те вимочування ніг уже не допоможе.

Останнього листа ксьондз Хмельовський вже не може прочитати, і він тижнями лежить нерозпечатаним на столі серед інших паперів. Ксьондз Бенедикт Хмельовський, рогатинський канонік, помирає від запалення легень. Якось нетерпляче й необачно він вибіг у сад, щойно засяяло сонце. Наступник Рошка Ізидор, хлопець молодий і недосвідчений, а також покоївка Ксенія зволікали з викликом лікаря аж до наступного ранку. Та й доїхати було непросто: дороги розмокли. Він помер спокійно, гарячка перед самою смертю спала, і він зміг висповідатися та прийняти єлеопомазання. На столі ще довго лежала книга, розгорнута на вражаючій гравюрі. Під нею були віршовані рядки, а поруч — переклад, зроблений рукою ксьондза.

Наступник отця Бенедикта, який прийняв плебанію у Фірлеєві, цілий вечір порядкував папери свого попередника, готуючись переслати їх у курію. Розпечатав і лист від Дружбацької, але не надто знав, хто ця жінка. Проте його здивувало, що ксьондз листувався з жінками: він знайшов цілу скриньку таких листів, старанно впорядкованих за датами і перекладених висушеними квітами, мабуть, аби міль не з’їла папір. Він не знав, що з ними зробити, бо до книг, які йому було наказано спакувати і вислати до львівського єпископства, вони якось геть не пасували. Певний час тримав скриньку біля ліжка й перечитував собі ті листи з приємністю, потім забув про них, заховав скриньку під ліжко, і там, у вогкій спальні плебанії, ті листи зітліли й перетворилися на мишачі гнізда.

В останньому листі Дружбацька писала ще, що найгіршими є два запитання: «чому?» і «навіщо?».

А проте я не можу стриматися, щоб їх не ставити. Тож відповідаю собі, що Господь Бог хоче нас, сотворених і грішних, сотворінням-таки й покарати. Сам же вмиває руки, щоб залишитися в наших очах милосердним. Шукає способів знищити нас опосередковано, так, аби це здавалося природним і неминучим, замість того, щоб убити нас власноруч, — адже цього ми збагнути точно не змогли б.

Міг же Бог зцілити Наамона з Тарду одним своїм словом, а проте велів йому йти і скупатися в ріці Йордані. Міг сліпого вилікувати самою силою своєю, але змішував слину з глиною й клав йому на очі. Міг би зцілити будь-кого, натомість вигадав аптеку, лікарів, трави та медикаменти. Його світ — то велика вистава.

Про повернення Молівди до життя

Молівда схуд і геть не схожий на того Молівду, який був кілька років тому. Гладенько поголений, тонзура майже непомітна, волосся коротко підстрижене. Виглядає молодшим. Його старший брат, військовий у відставці, трохи засоромлений цією зміною. Не розуміє, що сталося з Антонієм на старі літа. У Варшаві подейкують, що він закохався без пам’яті та взаємності в заміжню жінку, а та дала йому фальшиві знаки прихильності. І ось так замакітривши голову Молівді, кинула його. Його брат цього не розуміє, хоче вірити, що це неправда. Вже легше було б збагнути, якби йшлося про честь, про зраду, але якесь там кохання? Поглядає на брата з підозрою. Може, річ у чомусь іншому? Може, хтось його зурочив? Адже йому так добре велося у примаса.

— Я чудово почуваюся. Не дивися так на мене, брате, — каже Молівда і знімає сутану через голову.

Перед монастирем чекає карета, а в ній — одяг для Антонія Коссаковського, якого кличуть Молівдою. Одяг звичайний: штани, сорочка, польський жупан та скромний темний кунтуш, а до того пояс. Усе стримане. Настоятелеві монастиря він запропонував щедру пожертву золотом, але настоятель, здається, трохи розчарований. Молівда-бо здається вельми побожним: молився дні і ночі, лежав хрестом у каплиці, не відходив від ікони Матері Божої, Цариці Світу, яку вподобав. З братами заговорював рідко, в різних монастирських роботах брати участі не хотів, та й до тутешніх порядків звикнути йому було непросто. Тепер він іде попереду свого брата, полковника, рукою тримається за цегляну стіну, його босі стопи в сандаліях дратують брата: ноги мають бути взутими, найкраще — у військові чоботи. Босоніж ходять хіба що селяни чи євреї.

— Я використав увесь свій вплив, щоб ти потрапив до королівської канцелярії. Тебе підтримав сам примас, і це виявилося вирішальним. Усе лихе тобі було пробачено. Тобі дуже пощастило, Антонію. Їм важливо, що ти знаєш мови… Вдячності я ніякої не хочу, роблю це заради спокою душі нашої матері, царство їй небесне.

Коли карета рушає, Антоній зненацька цілує брата в руку і починає плакати. Полковник зніяковіло прокашлюється. Він сподівався, що Антоній повернеться достойно, по-чоловічому, як пасує шляхтичеві. Молодшого брата він вважає невдахою. Що його смикнуло йти до монастиря, коли в країні така розруха? Звідки ті напади меланхолії в час, коли держава під владою молодого і невпевненого в собі короля дедалі більше узалежнюється від цариці?

— Нічого ти, брате, не тямиш. Ти за мурами монастирськими сховався, доки країна у скруті, — каже він докірливо і, сповнений гіркоти, відвертається до віконечка карети.

І продовжує, звертаючись наче не до брата, а до краєвиду за вікном:

— Під час сейму посіпаки посла імператриці витягли за шкірку чотирьох представників Речі Посполитої, наче підлітків. Як наймитів їх виштовхали. І як ти гадаєш, дорогенький, за що? А за те, що протестували проти розширення прав іновірців, яке тут нам хочуть накинути.

Його знов накриває хвиля святого обурення, як тоді, коли вперше почув про це варварство. Повертається до заплаканого брата, який втирає сльози рукавом:

— Вони опиралися й кричали, аж доки зчинився скандал, бо частина депутатів стала на їхній бік. І тоді…

— А хто це з послів до сейму[143] такий відважний, ти їх знаєш? — питає Молівда, який, здається, дещо очуняв.

Полковник, задоволений, що хоч якісь його слова доходять до брата, жваво відповідає:

— Аякже. Залуський, Солтик і двоє Жевуських. Решта присутніх, побачивши на порозі російське військо, озброєне й готове стріляти, почала кричати: «Ганьба, ганьба, образа святого сейму!» Але москалі знали своє і виволокли тих чотирьох із зали. Гладкий Солтик, увесь червоний на лиці, на межі серцевого нападу, намагався опиратися, схопився за якийсь стілець, але і його швидко приборкали. І уяви лише: все за мовчазної згоди решти присутніх! Боягузи, матері їхній грець!

— І що з тими послами? Посадили їх у в’язницю? — питає Молівда.

— Якби ж то лише посадили! — вигукує полковник, уже всім тілом повернувшись до брата. — Просто з сейму до Сибіру їх вислали, а король навіть пальцем не поворухнув!

Вони на мить змовкають, бо карета в’їжджає до якогось містечка й колеса починають торохтіти по бруківці.

— Чого ж вони так наполягають, щоб іновірцям не надавали прав? — питає Молівда, коли колеса знов виїжджають на м’який болотистий ґрунт.

— Як це «чого»? Що ти таке верзеш?

Полковникові бракує слів. Цього братового питання він не розуміє. Ясно ж бо, що єдиний шлях до спасіння — це свята Римська церква. Домагатися прав для усіляких лютеран, євреїв чи аріян — це чиста єресь. Чому Росія встромляє носа в наші справи?

— Де лише я не ступав, — каже Молівда, — там бачив, що Бог, може, і один, але в усіх свій спосіб його славити. І способів цих — без ліку. В різному взутті можна йти до Бога…

— Ось про це не треба розводитися, — каже брат різко. — Це велика пляма на твоєму сумлінні. Добре, що всі вже майже забули про твоє кари гідне минуле.

Він витягує губи, наче хоче сплюнути. Вони не розмовляють майже до самої Варшави.

Брат приймає Молівду у своєму захаращеному холостяцькому помешканні на Сольці, велить йому взяти себе в руки й щонайшвидше братися за нову роботу.

Молівда розпочинає нове життя від гоління. Гострячи бритву, дивиться у вікна, за якими на вулиці збирається неспокійний натовп. Усі перебувають у стані тривожного збудження. Жести стали різкими, високо злітають гучні слова: Бог, Вітчизна, Жертва, Смерть, Честь, Серце… Вимовляють їх із придихом. Увечері знадвору долинають монотонні молитви, що їх читають утомлені, розчаровані голоси. Молитви переривають гучні вигуки.

Свою роботу Молівда починає від переписування та перекладу листів, що їх королівська дипломатія розсилає по цілій Європі. Він пише й переписує їх механічно. І перекладає так само. Спостерігає за всіма тими виявами народного гніву, як за ляльковою виставою. А вистава — про купівлю й продаж. Про світ-ярмарок. Люди вкладають гроші в товари, в усіляку матерію: в маєтки, у владу, яка обіцяє заможність і впевненість у собі, у коштовності, які мають лише один-єдиний сенс — ціну; в наїдки і напої, у злягання. Тобто в усе те, з чого для звичайних людей складається життя. Цього прагне кожен — від селянина до короля. Десь за тим завзяттям і роздиранням на грудях сорочки видніються тепла світлиця та щедро заставлений стіл. Молівді здається, що єпископ Солтик, якого вже нарекли героєм, — то якийсь Герострат, який влаштував пожежу через порожнє марнославство, бо від його начебто героїчного вчинку немає ніякої користі для спільної справи. Молівда не розуміє цього фанатичного опору російським вимогам у справі іновірців. Що б не сказала цариця Катерина, все трактують як удар по Речі Посполитій. Але хіба аж так багато розуму потрібно, щоб збагнути: сам дух часів домагається ширших прав для інших релігій, адже між чорним і білим є сіре, і його — найбільше. У канцелярії короля багато хто думає так, як він.

Повертаючись додому, він придивляється до повій, які навіть у такий неспокійний час не залишають своїх постів на вулиці Довгій, і міркує, чим насправді є життя.

І хоч вони не вміють відповісти на його запитання, він частенько користується їхніми послугами. Відколи Молівда покинув монастир, він панічно боїться залишатися на самоті.

Про мандрівні печери

Якщо вийти з містечка на південний схід, дорога веде спершу крізь густий ліс, у якому, крім дерев, росте біле каміння. Росте повільно, але колись, коли земля постаріє, воно цілком вирине на поверхню; ґрунт більше не буде потрібен, бо не залишиться людей, бовванітимуть лише білі скелі. І виявиться, що вони — кості землі.

Помітно, що ґрунт одразу за містом стає інакшим: темно-сірим, шорстким, повним дрібних легких камінців, схожих на перемелені кісточки. Ростуть тут сосни й висока жовтоквітна дивина, у відварі якої селянки миють волосся, щоб стало світлішим. Сухі трави шарудять під ногами.

Відразу за лісом починаються білі скелясті узгір’я, на яких виростають руїни замку. На перший погляд здається, що той замок — щось нерукотворне, що будувала його та ж сила, та сама рука, що розкидала тут кам’яні брили. Ця споруда схожа на фортецю балакабенів — тих безногих створінь, підземних багатіїв, про яких пишуть мудреці у святих книгах. Так, це напевне їхні володіння, як і вся місцевість довкола Ченстохови — чудна, скеляста, повна таємничих переходів і схованок.

Ездра, прихильний до них єврей з Ченстохови, найбільшу цікавинку притримав на завершення: це печера.

— Ну, як? — тріумфально питає Ездра, всміхаючись пожовклими від тютюну зубами.

Вхід у печеру ховається в кущах, якими заростають узбіччя. Ездра запрошує їх усередину, наче то якась його резиденція. Але їм досить встромити в отвір голову: всередині однаково нічого не видно. Ездра звідкись дістає смолоскип і викрешує вогонь. Вони ступають кілька кроків. Отвір за ними зникає, і полум’я вихоплює з темряви вологі стіни, дивні, красиві, лискучі, наче збудовані з не знаного людині матеріалу — гладенького мінералу, який застиг краплями й бурульками. Поверхня його — красивого рудуватого кольору, посмугована білими й сірими жилками. І що глибше вони входять, то живішою здається та печера; вони неначе мандрують кишками, шлунком і нирками. Звук їхніх кроків відбивається від стін громом і повертається тисячними відлуннями. Раптом звідкись дмухає вітер і гасить їхній простенький смолоскип. Їх огортає темрява.

— Ель Шаддай, — каже раптом пошепки Якубовський.

Вони завмирають, чути їхнє сполохане неглибоке дихання, шум крові в жилах, биття серця. Чути, як у Нахмана Якубовського бурчить у животі, як Ездра ковтає слину. Тиша така густа, що на шкірі відчутний її холодний слизький дотик. Так, тут, безперечно, є Бог.

Звєжховська, яка природним чином стала на чолі товариства, розселеного в Ченстохові, готує щедрий дар для настоятеля: срібні підсвічники та кришталеву люстру. Усе таке дороге, аби настоятель пішов назустріч проханню. Адже вони вже ходили цілим товариством на прогулянки довкола монастиря. Чи так уже важко дозволити їм піти ще трохи далі? Настоятель вагається, але блиск срібла та іскри кришталю його переконують. Гаразд, каже він. Монастирю потрібні гроші. Але все має відбутися непомітно: лише Яків та двоє його товаришів. Хана з дітьми залишається у фортеці.

І ось настав цей день — 27 жовтня 1768 року. Напередодні були уродини Яковового сина Юзефа. Володар уперше виходить поза мури містечка. Одягає довгий плащ Чернявського, насуває шапку на очі. На виїзді з містечка їх чекає віз і мовчазний селянин, який повезе їх курною вибоїстою дорогою.

Яків входить до печери сам і велить товаришам чекати. Чернявський та Якубовський розбивають біля входу невеличкий табір, але багаття ледве тліє. День дощовий, мокрий. Від сльоти їхні капоти стають вологими. Якова немає аж до вечора. Над кволим вогнем репають яблука, настромлені на прутики.

Вже западає темрява, коли Яків з’являється в отворі печери. У сутінках його обличчя видно невиразно. Яків каже їм іти швидко, і вони поспішають, спотикаючись об каміння та власні ноги; очі звикли до темряви, а ніч чомусь ясна: чи то туман розсіює світло зірок і місяця, чи тутешня земля кольору висохлих кісток так світить. Селянин на возі, що чекає їх біля дороги, вже мокрий і злий. Вимагає доплати. Він не знав, що це триватиме так довго.

Яків усю дорогу не каже ні слова. Починає говорити аж у кімнаті біля вежі, скинувши з плечей мокрий плащ:

— Це та сама печера, в якій Шимон бар Йохай з сином ховалися від римлян, а Бог чудесним чином годував їх і зробив так, аби одяг їхній ніколи не нищився. Це тут Шимон бар Йохай написав Зогар. Ця печера прийшла сюди слідом за нами з Хеврона. Знайте це. Там глибоко, на самому дні, є могили Адама і Єви.

Западає тиша, в якій слова Якова неначе вмощуються. Здається, ніби над ним із шурхотом пересуваються всі карти світу, обертаються, прилягають одна до одної. Це триває доволі довго, потім починаються покашлювання, хтось зітхає. Схоже, нарешті запанував лад. Яків каже: заспіваймо. І вони співають: усі разом, як співали колись в Іваному.

На ніч із Яковом залишаються дві жінки. Іншим, хто живе в містечку, наказує таке: обом братам Матушевським і Павловському — зійтися з Воловською, дружиною Генрика. Наступної ж ночі Зофія Якубовська, яка вже не годує донечку грудьми, має лягти з Павловським, обома Воловськими, а ще Яскером.

Про невдалу місію та історію, яка бере в облогу монастирські мури

Щаслива життєва смуга Нахмана триває недовго. Ретельно підготована місія до Москви закінчується цілковитим фіаско. До посланців — Якубовського та Воловського — там поставилися наче до злочинців, убивць і зрадників. Усе тому, що їх випередили чутки про месію, ув’язненого в Ченстохові. Їм не вдалося ні з ким зустрітися, не допомогли й щедрі подарунки. Врешті-решт їх вигнали звідти, як шпигунів. Вони повернулися з порожніми кишенями й без жодних новин. Яків їх покарав. Звелів їм стати перед товариством босоніж, у самих сорочках, а потім навколішки просити пробачення в усіх за свою бездарність. Нахман Якубовський пережив це легше, ніж Францішек Воловський. Маріанна Воловська розповідала згодом іншим жінкам, що її чоловік плакав уночі через сором і приниження, хоча посланці нічим не завинили в тому, що сталося. Їм здається, що супроти них став цілий світ, ціла Європа. В’язниця в Ченстохові після всього, що сталося, здається Нахманові затишним домом, тим більше, що Володар тепер може вільно виходити до містечка й навіть на довгі прогулянки до печери. Будь-хто з товариства може з ним побачитися.

Тепер вдень кімната в підніжжі вежі перетворюється на канцелярію. Яків диктує листи до правовірних на Поділлі, у Моравії та Німеччині, розповідає їм про Шехіну, приховану в ясногірській іконі, закликає їх масово хреститися. Тон цих листів з місяця на місяць стає дедалі апокаліптичнішим. Іноді в писаря — Якубовського або Чернявського — під час писання тремтить рука. Вечорами ж канцелярія перетворюється на світлицю, схожу на ту, що була в Іваному. Після наук залишаються обрані, і починається «гасіння свічок». Одного осіннього дня 1768 року під час ритуалу починають грюкати отці-пауліни, аж доки не вивалюють двері світлиці. В темряві, однак, не видно майже нічого. І все ж того, що вони таки побачили, достатньо, аби наступного дня настоятель викликав до себе Якова під конвоєм і заборонив йому приймати в себе будь-кого, крім найближчих родичів.

— Жодних більше жінок у монастирі, жодних молодиків, — каже настоятель і затуляє обличчя руками.

Якову знову заборонено виходити в містечко. Але, як воно часто буває, поступово ця заборона — не без впливу щедрих пожертв — стає дедалі менш категоричною. Часи стають непевними, і настоятель велить зачиняти браму монастиря на цілу ніч. І лише хвороба Хани так зворушує його, що він дозволяє їй та дітям цілодобово перебувати в офіцерській кімнаті.

Про те, що щось діється на Поділлі, біля турецького кордону, вони довідуються від Яскера Королевського, шурина Павловського, який кружляє з листами Поділлям і пильнує. Його батько, який шиє намети в Королівці, — дивна річ — отримав від польських панів велике замовлення. Це, вочевидь, означає одне: готуються великі рухи військ. Невдовзі Рох підтверджує слова Яскера: в містечку Барі почалося шляхетське повстання проти короля, який веде перемовини з Росією. Рох зворушено розповідає, що на знаменах повстанців, званих конфедератами, зображена наша Матір Божа з Ченстохови — та сама, з темним обличчям і Дитятком на руках, — і носять вони плащі з хрестами і чорним написом: «За віру і свободу». Кажуть, королівське військо, вислане проти конфедератів, або відступає перед їхнім релігійним запалом, або переходить на їхній бік. Рох підшиває надірвані ґудзики старого мундира і пуцує зброю, як і всі вояки гарнізону. Під мурами монастиря складають каміння, лагодять порослі бур’янами бійниці.

Сонну досі Ченстохову починають наповнювати євреї-втікачі з Поділля. Там вибухнуло гайдамацьке повстання, і вже почалися погроми. Тож утікачі рушили до християнської обителі, вірячи, що тут немає місця жодному насильству. До того ж тут ув’язнений єврейський нібито-Месія. Вони несуть на вустах страшні оповіді про роз’ятрених кривдою гайдамаків, від чиїх рук не втечеш. Про нічні заграви пожеж у селах. Коли режим настоятеля дещо м’якшає, Яків щодня виходить до втікачів, кладе їм руки на голови: вже давно розійшлася чутка, що він має дар зцілювати.

Ціле Вєлюнське передмістя перетворилося на табір, люди таборують на вулицях, на вузькому ринку. Отці-пауліни приносять їм свіжу воду з монастиря, бо кажуть, криниці забруднені, і люди бояться зарази. Щоранку роздають ще теплі хлібини з монастирської пекарні та яблука, які цього року щедро вродили.

Нахман Якубовський зустрічає в тому таборі знайомих хасидів. Ці сироти, що лишилися без Бешта, поглядають на людей Якова недовірливо. Тримаються разом. Урешті-решт беруться дискутувати з правовірними, галасливо й затято. Голоси дискутантів, які цитують Ісаю, Зогар, линуть понад мурами, і їх можна почути з вежі Якова.

З нагоди хрещення малого Юзефа Яків влаштовує в містечку великий бенкет. Їсти й пити може кожен, байдуже, хрещений він чи ні. Не менш гучним є весілля Якуба Ґолінського, якому Володар за його віру й відданість призначив у дружини Маґду Єзерянську, вдвічі за нього молодшу. Шлюб відбувається у нещодавно відновленій каплиці новіціату в монастирі; настоятель великодушно їх туди впускає. Урочистість красива: не чути ще гуркоту гармат, які невблаганно наближаються до Ченстохови, зате лунають співи отців-паулінів, задоволених, що монастир отримає багату пожертву.

Невдовзі з’являється чутка, що у внутрішні польські суперечки втрутилася Росія і її військо наближається зі сходу. Це війна. Відтепер новини з кожним днем усе гірші. Щодня до Матері Божої Ясногірської приходить дедалі більше людей, які вірять, що під її опікою з ними нічого лихого не станеться. Каплиця переповнена, люди лежать хрестом на холодній долівці, повітря густе від молитов. Коли змовкають співи, здалеку, з-за обрію, долинає низький зловісний гуркіт вибухів.

Наляканий цим усім Яків наказує Янові Воловському мчати до Варшави по Авачу, яка поїхала туди на науку до Воловських. Згодом шкодує про це рішення. Її вигляд Якова дивує: Авача поїхала худою дівчинкою з кісками, обгризеними нігтями й долонями, обдертими від дряпання на мур, а повернулася чемною й красивою панною. Волосся зібране у високий кок, сукні з декольте (хоч і прикритим хустинкою) переливаються барвами. Щоразу, коли вона виходить на коротку прогулянку монастирськими мурами, всі погляди звернені до неї. Її присутність не надто подобається ченцям, забагато уваги вона притягує. Батько тримає її в офіцерській кімнаті й дозволяє доньці виходити лише після заходу сонця, та й то під чиїмось пильним наглядом.

Через два тижні після її приїзду до монастиря прибувають конфедерати на чолі з таким собі Пулаським. Одного дня вони входять у ясногірську фортецю, наче в заїжджий двір, розташовуються з кіньми, возами, гарматами. Монахи перелякані на смерть. Прибульці виганяють прочан і встановлюють свої військові порядки. Фортецю негайно зачиняють, відвідувати Якова більше неможливо, та й йому не можна виходити в місто. З ним залишилися Хана, Авача та хлопці, а також обоє Звєжховських, Матушевські та Нахман Якубовський як посланець. Ченців виселяють з одного з крил монастиря, тепер тут квартируватиме військо. Паломники через певний час з’являються знов, але тепер посвіжілі, повні ентузіазму солдати з гарнізону перевіряють кожного, чи він, бува, не російський шпигун. Рох, який став командиром прибрамної сторожі, не має більше часу на балачки з Яковом. У нього тепер інші клопоти: він стежить, аби щовечора вчасно доставляли пиво й вино для солдатів. Містечко аж оживає, силкуючись солдатів нагодувати, одягнути й розважити.

Казімеж Пуласький виглядає молодо, наче хлопець, якому щойно засіявся вус. Неможливо повірити, що він — досвідчений командир. Він, схоже, і сам це розуміє, бо намагається додати собі солідності важким військовим плащем, який робить його худорляву постать масивнішою.

У нього не надто багато нагод повоювати. Російські загони нишпорять довкола фортеці, як лис біля курника. Підходять і відходять. Люди вірять, що їх відлякує Матір Божа на знаменах, які вивісили на мурах.

Пуласького, який вже починає нудьгувати в зачиненому монастирі, інтригує чоловік у високій шапці, який рідко виходить з вежі, та його красива таємнича донька, про яку в гарнізоні вже ходять легенди. Пуласького не надто цікавлять церковні справи, та й єресями він не вельми цікавиться. Чув лише, що той чоловік — єврейський єресіарх, в’язень монастиря. Водночас — ревний католик, як запевнив його настоятель. Щоранку він бачить в’язня на месі. Його щира молитва, його сильний голос, яким Яків співає «Отче наш», викликають у Пуласького повагу і симпатію. Одного разу він запрошує Якова з сім’єю на вечерю. Але приходить сам лише Яків, високий, ставний. Говорить із ледь відчутним іноземним акцентом. Небалакучий, розважливий. Розмовляють про те, що може статися, про Росію, про політику короля. Пуласький розуміє, що цей королівський в’язень мусить бути обережним і змінює тему, бо розмова не клеїться. На запитання про доньку Яків Франк відповідає, що та мусила залишитися з хворою матір’ю. Пуласький, схоже, розчарований. Але наступного разу Яків бере з собою Авачу, і вечір вдається чудово. Запрошено й інших офіцерів, які в присутності такої красивої (дарма що сором’язливої й мовчазної) молодої особи аж променяться гумором і кмітливістю. Вино смачне, а курятина нагадує на смак дичину.

Приємні товариські вечори закінчуються, коли до Ченстохови зі своїми підрозділами прибуває пан Любомирський. У місті подейкують, що він ще гірший, ніж росіяни. Немилосердно грабує довколишні села, його солдати ґвалтують жінок, селяни називають його гуситом. Загони Любомирського контролюють чималу територію і таки відтісняють росіян, але не надто слухаються наказів командування конфедератів і поступово перетворюються на банду грабіжників.

Коли Любомирський з’являється в монастирі, Яків ховає Авачу в ченців і забороняє їй виходити, доки ті розбійники не зникнуть. Любомирський влаштовує в гарнізоні гучні пиятики й кепсько впливає на солдат Пуласького. Лише стара гарнізонна сторожа дивиться на молодого князя захоплено.

— Отакий нам потрібен провідник, — каже Рох, частуючи Якова тютюном, отриманим від князя. — Ми прогнали б росіян, як паршивих псів.

Яків мовчки бере пучку тютюну. Одного вечора князь напідпитку гупає у двері Якова, і той змушений його прийняти. Просить у Якова поради у справах, пов’язаних з жінками. Його погляд нервово блукає кімнатою, мабуть, шукаючи однієї з них — тієї, про яку всі тут стільки говорять.

У фортеці перебувають і солдати королівських загонів, що їх узяли в полон конфедерати. Ті служать неохоче. Один з них, капітан мірівської гвардії[144], трьох офіцерів якої росіяни вже вбили, якось також прийшов до Якова питати поради. Відтоді це ввійшло у звичай: багато хто приходить радитися до цього мудрого чи то єврея, чи то неєврея, якогось не зовсім зрозумілого пророка, ще таємничішого через факт ув’язнення в такому дивному місці. Той капітан, невисокий, світловолосий і чарівливо ввічливий, довірливо питає Якова, що йому робити: він молодий і боїться смерті. Вони сидять на камінні, нахилившись один до одного, з північного боку вежі, де солдати зазвичай справляють нужду.

— Скажи-но мені, пане: чи тікати мені до Варшави, звідки я родом, і стати дезертиром і боягузом, чи воювати й лягти кістьми заради вітчизни?

Порада Якова — дуже конкретна. Офіцер має йти на ринок у Ченстохові й там накупити різних дрібних коштовних речей: годинників, перснів. Зараз війна, тож усе те коштуватиме недорого. Це буде його гарантією на випадок чогось поганого.

— Війна — це така суміш ярмарку і нічного жахіття, — каже йому Яків Франк. — Кидай довкола себе ці фанти, відкуповуйся від першої лінії фронту, доплачуй за кращий харч, дбай про себе. Отак і від смерті відкупишся. Немає ніякого геройства в тому, щоб дозволити себе вбити.

Він поплескує молодого офіцера по плечах, а той на мить занурює обличчя в його комір.

— Як же мені страшно, пане.

Про відхід їмості Хани в лютому 1770 року та про місце її вічного спочинку

— Мені це здається дивацтвом, — каже настоятель. — Не наполягатиму, в’язень не наш, а святої Церкви, але я цій жінці, як охрещеній, підшукав би місце на кладовищі в місті. Ми тут мирян не ховаємо.

Настоятель визирає у вікно й бачить, як перед каплицею вправляються з шаблями вже дещо підстаркуваті конфедерати. Монастир тепер нагадує суцільний гарнізон. Якубовський кладе на стіл мішечок, як зазвичай.

Хана другий день лежить в офіцерській кімнаті біля вежі. Всім здається, що це вже дуже довго. Нікому немає спокою, доки тіло її не віддане землі. Якубовський вже не вперше йде до настоятеля, щоб попросити дозволу поховати небіжчицю в печері. Так уже робили не раз, коли хтось помирав. Там поховали й маленького Якуба. Але Хана — не мала дитина і не якийсь нікому не знаний неофіт. Вона — дружина Якова Франка.

Хана померла від журби. Торік вона народила донечку, якій дали ім’я Юзефа Францішка. Дитина, щойно охрещена, померла. Спершу Хана слабшала через незрозумілу кровотечу, яка ніяк не припинялася після останніх пологів. Потім додалися гарячка й болісні набряки кісток. Звєжховська, яка її доглядала, казала, що то через холод, яким тягне від каміння. Не допомагали й пухові перини, прислані з Варшави. Волога була повсюдною. Ханині суглоби так спухли, що вона вже не могла їх згинати. Потім помер маленький Якуб. Дітей поховали без священника, в печері, тишком-нишком, але після тих двох смертей Хана вже не встала на ноги. Яків звелів Воловському забрати Авачу до Варшави, а хвору Хану в Ченстохові якомога частіше виносити на сонце. Лише тоді стало помітно, яка вона бліда й виснажена. Її шкіра, зазвичай світло-оливкова, стала сірою, наче вкритою шаром попелу. Певний час їй допомагав відвар із вербової кори, яку дівчата приносили з довколишніх полів. Верба росте там рядами уздовж меж. Світлі галузки вистромлюються з товстих безформних стовбурів. «Яке це потворне дерево, та верба, — казала Хана. — Розкарячене, зачухане, ніби стара баба-каліка». І все ж певний час допомагала їй та бридка рослина. Жінки зрізали гілки і здирали з них кору. Вдома її заварювали у воді, а відвар давали пити недужій. Намагався лікувати Хану й один із отців-паулінів: натирав її горілкою з медом, але й ті процедури не зарадили.

Тепер стало холодно й вогко. Земля пахне тривожно, якось могильно. З полів біля Ченстохови видно далекий обрій, схожий на струну, натягнуту між небом і землею; на тій струні вітер виграє той самий монотонний, тужливий звук.

Ніхто не наважується зазирнути до Якова. Всі стоять, з’юрмившись на сходах, бліді, з тонкими темними вустами, з тінями під очима після недоспаних ночей. Ніхто ще з учора нічого не їв, горщики стоять холодні; навіть діти принишкли. Якубовський притулився щокою до стіни цієї клятої вежі. Його штовхає одна з жінок, тож він кладе долоні собі на чоло й починає молитися, до нього приєднуються всі решта. Навіть якщо небо збудоване з такого ж мокрого шорсткого каменю, міркує він, то й тоді його молитва проб’ється крізь нього слово за словом. Спершу вони читають «Отче наш», а далі співають «Іґадель».

Всі очі звернені на нього, Нахмана-Пьотра Якубовського. Лише йому одному Володар дозволив би ввійти. Тож Нахман відхиляє важкі двері на примітивних петлях. Відчуває, як інші напирають на нього ззаду, силкуючись зазирнути досередини. Мабуть, сподіваються чуда: що Володар у білих шатах літає у повітрі, тримаючи живу, сяйливу їмость на руках. Яків тамує зітхання, яке готове щомиті перетворитися на схлипування: знає, що мусить себе опанувати, бо ж будь-яку його дію повторять інші. Прослизає крізь вузьку щілину дверей і зачиняє їх за собою. Свічки вже давно згасли, горить лише одна громниця. Їмость лежить, як лежала: не воскресла, нічого не змінилося. Певне лише одне: вона точно небіжчиця. Її щелепа опала, рот ледь розкрився, повіки опущені, відблиск свічки грає у вузьких щілинках очей. Шкіра Хани сіра, темнувата.

Поруч лежить Яків — оголений, якийсь змарнілий, кутастий, також темний, хоч волосся на його тілі геть сиве, сплутане, як у собаки; очі запалі. Його худі стегна торкаються Хани, рука лежить на її грудях, наче обіймаючи. Якубовському на мить здається, що Яків теж помер, і його заливає гаряча хвиля, він падає навколішки біля ложа, не відчуваючи колінами удару об кам’яну долівку, і вже не може стримати сліз.

— Невже ти справді вірив, що ми не помремо? — питає його Яків, піднімаючись із ложа. Він дивиться на Нахмана, в його очах не видно відблиску свічки, вони — наче вхід у печеру. Запитання, на яке Якубовський не відповідає, звучить іронічно, знущально. Якубовський опановує себе, виймає зі скрині свіжу сорочку, вовняну турецьку туніку і починає одягати Якова.

Процесія вирушає за мури наступного дня вдосвіта. Близько полудня вони вже біля печери Макпеля. Двоє Воловських, Павловський і Матушевський важко вносять труну досередини.

Рештки. Облога

Тепер я писатиму про смерть.

Спершу відійшов найстарший син — семилітній Якуб, якого так любив батько і готував своїм спадкоємцем. Був кінець листопада, випав сніг. У монастирі, перетвореному на фортецю, панували холод і злигодні. У той час фортецею вже завідував новий комендант, Казімеж Пуласький, який був у хороших стосунках з Яковом, часто балакав з ним і дозволив поховати хлопчика в печері. На той час ми вже збудували в печері невеличкий гробівець, далеко від чужих кладовищ. Ховали там своїх, але не надто про це розводилися на людях. Ту печеру, раніше населену хіба що кажанами й сліпими ящірками, ми облаштували для себе: вона-бо, за словами Якова, прибула сюди до нас із Землі Ізраїля. І позаяк спочивали в ній Адам і Єва, Авраам і Capa, а також патріархи, то й ми почали ховати там своїх небіжчиків. Першим був ребе Елі, наш скарбник, потім діти Якова, нарешті, Ханеле. Якщо й було в нас щось коштовне в Польщі, то саме та печера: в ній ми поховали всі наші скарби, адже вона є входом у кращі світи, де вже на нас чекають.

Лише Богові відомо, які то були лихі дні. Восени 1769 року конфедерати Пуласького влаштували полювання на Авачу. Як зізнавався сам комендант, марно було переконувати їх, що Авача — то донька єврейського мага і краще дати їй спокій. Її врода викликала повсюдний інтерес. Одного разу її побачили якісь офіцери високого рангу і попросили Якова дозволу зустрітися з нею. Згодом один з них сказав: мовляв, Авача така красива, що сама могла б бути Матір’ю Божою. Якову це вельми сподобалося. Але зазвичай він тримав її під замком у вежі і, поки солдати пиячили, забороняв їй виходити, навіть щоб справити нужду. А проте якийсь лихий дух вселився в тих конфедератів — всілякий набрід з усіх усюд, що нудьгував у фортеці й лише затуманював собі голову оковитою, яку потай приносили з містечка. Досить було Авачі лише вийти, як їй тут-таки перегороджували дорогу, докучали балачками. Не надто приємно, коли стільки чоловіків напосідають на жінку, до того ж молоду та красиву. Сама Авача була здивована таким інтересом — тією сумішшю захоплення і хижого пожадання. Не завжди все обмежувалося свистами й погукуваннями. Здавалося, цілий гарнізон займається лише одним — полюванням на Авачу. Не допомагало й втручання самого пана Пуласького, який категорично заборонив переслідувати Еву Франк. Якщо солдатів позбавити їхніх звичних обов’язків, тримати в ситуації непевності й очікування, вони перетворюються на дурну некеровану юрбу. Мені не надто хочеться про це писати, але в ім’я правди лише згадаю, що після того, як це сталося, Яків урешті-решт таки відіслав Авачу зі мною й Воловським до Варшави, звідки вона повернулася лише після смерті матері, аби до кінця залишатися з батьком. А тієї ночі, коли над нею поглумилися, їй наснився сон, у якому з вежі її визволив якийсь німець, одягнений у біле. У тому сні їй сказали, що то імператор.

Ті роки облоги і для мене, і для нас усіх виявилися важкими. Я був удячний долі, що в ролі посланця мандрував часто до столиці й назад — це мене трохи розважало. А от Якову після років умовної свободи в монастирі те справжнє ув’язнення дуже допікало. Майже всі наші, знаючи, що буде облога, поспіхом кидали свої тимчасові помешкання й поверталися до Варшави. Вєлюнське передмістя спорожніло. Поруч із Володарем залишилися тільки Ян Воловський та Матеуш Матушевський.

Яків після смерті Хани занедужав, і я, зізнаюся, гадав, що то вже кінець. Не раз я думав тоді, чому Йов сказав: «З тіла свойого я Бога побачу». Цей рядок з Ісаї ніколи не давав мені спокою. Бо якщо тіло людське не є ані тривким, ані досконалим, то й творець його мусить бути слабосилий. Це й мав на увазі Йов. Так я міркував, і те, що сталося згодом, підтвердило: я не помилявся.

Отож ми з Воловським та Матушевським послали до Варшави посланця по Маріанну, а потім — по Іґнацову, щоб міг Яків ссати їхні груди. Йому завжди це допомагало. Досі перед моїми очима стоїть ця картина: гримлять гармати, тріщать мури фортеці, трясеться земля від вибухів, люди падають, наче мухи, а Володар в офіцерській кімнаті смокче жіночі груди і таким чином латає дірявий, понівечений світ.

Улітку 1772 року вже не було чого боронити. Ченстохова була розграбована, люди — вимучені й голодні, монастир ледве дихав, бракувало води та їжі. Нашого коменданта Пуласького звинуватили у змові проти короля, і він мусив здати фортецю російським підрозділам. Не допомогли молитви п’ятнадцятого серпня — у день Матері Божої Королеви Польщі. Монахи лежали хрестом на брудній підлозі й чекали дива. Ввечері після меси на мурах вивісили білі прапори. Ми допомагали братам ховати цінні ікони й реліквії, замість найсвятішого образу повісили копію. Росіяни ввійшли через кілька днів і наказали зачинити монахів у трапезній, кілька днів звідти долинали їхні співи та молитви. Настоятель лементував, що вперше в історії монастир потрапив у чужі руки і це, певно, вже кінець світу.

Росіяни розкладали у подвір’ї монастиря великі багаття й пили вино для причастя, а те, чого не випили, виливали на каміння, що стало аж червоне, наче криваве. Сплюндрували бібліотеку й скарбницю, пограбували склади пороху й зброї. Підірвали браму. З мурів монастиря було видно, як димлять підпалені довколишні села.

Але, на мій подив, Яків тим усім зовсім не журився. Навпаки: хаос додавав йому сил. Воєнний розгардіяш його наче збуджував. Він виходив до росіян і розмовляв з ними, а ті його боялися: Яків, відколи померла Хана, дуже змінився. Худий, з колами під очима, гострими рисами обличчя; посивів. Той, хто давно його не бачив, не впізнав би його. Хто він — якийсь божевільний? Юродивий? Треба сказати, що не хто інший, як Яків, заступився за паулінів, і їх випустили з трапезної.

Через кілька днів у монастирі з’явився генерал Бібіков. Під’їхав на коні під самі двері каплиці й, не сходячи з коня, запевнив настоятеля, що нічого поганого російська влада їм не заподіє. Ще того самого вечора ми пішли просити генерала звільнити Якова з в’язниці. Я гадав, що знадобиться мій переклад на російську, але ті володіли німецькою. Бібіков поводився вельми чемно, і вже через кілька днів Яків отримав офіційний дозвіл залишити монастир.

Яків, Володар наш, каже:

«Кожен, хто шукає спасіння, мусить зробити три речі: переселитися в інше місце, змінити ім’я та змінити свої вчинки».

Так учинили й ми. Ми стали іншими людьми й покинули Ченстохову — місце найсвітліше і найтемніше водночас.

VI

КНИГА ДАЛЕКОГО КРАЮ

26

Єнта читає паспорти

Єнта бачить паспорти, що їх показують на кордоні. Офіцер у рукавичках бере їх обережно і залишає мандрівників у кареті, щоб уважно розглянути документи в будці сторожі. Подорожні мовчки чекають.

Карл Емеріх барон фон Ревісні, — читає впівголоса офіцер у рукавичках, — камергер римської королівської Апостольської Величності в Німеччині, Угорщині та Чехії, дійсний посол та уповноважений міністр при королівському дворі в Польщі, посвідчує, що пред’явник цього, пан Юзеф Франк, купець, разом з прислугою своєю, що складається з вісімнадцяти душ, у двох бричках, має намір звідси у власних справах вирушити до Брна в Моравії, а тому всіх службовців, від яких його шлях залежить, закликаю вищезгаданому пану Юзефові Франку та прислузі, що його супроводжує, в кількості вісімнадцяти осіб, при перетині кордону жодних перешкод не чинити і в разі потреби відповідну допомогу надати. Видано у Варшаві 5 березня 1773 року.

Крім цього австрійського паспорта, є ще прусський, і Єнта бачить його дуже детально. Він написаний гарним почерком і завірений великою печаткою:

Пред’явник цього, пан Юзеф Франк, який прибув сюди з Ченстохови, перед тим вісім днів перебуваючи у Варшаві, разом з вісімнадцятьма особами прислуги на двох бричках подорожує через Ченстохову до Моравії у власних справах. Позаяк тут повітря всюди чисте й здорове і, Богові дякувати, немає й сліду пошесті…

Єнта уважно придивляється до цього німецького формулювання: «und von ansteckender Seuche ist gottlob nichts zu spüren…».

…всю військову й цивільну владу закликаємо вищезгаданого купця разом з його людьми й каретами безперешкодно, однак після попереднього огляду, пропустити через кордон у дальшу дорогу. Варшава, 1 березня 1773 року. Ген. Бенуа, Його Королівської Величності повноважний посол у Речі Посполитій.

Єнта розуміє, що за цими паспортами ховається величезний космос державного апарату з його сонячними системами, орбітами, супутниками, феноменами комет і таємничою силою тяжіння, що її не так давно описав Ньютон. Ця система водночас всевидюща та обережна, її очі — то сотні й тисячі чиновницьких столів, стоси паперів, що їх переписують за допомогою загострених гусячих пер і передають з рук до рук, зі столу до столу. Аркуші паперу створюють вітерець, що його не помітиш за осінніми вихорами, але у світовому масштабі він ой як відчутний. Десь далеко, в Африці чи на Алясці, цей вітерець здатний зчинити ураган. Держава — це ідеальний узурпатор, невблаганний правитель, її лад встановлений раз і назавжди (доки його не змете чергова війна). Хто накреслив кордони серед цих зарослих пустирів? Хто забороняє їх перетинати? Від чийого імені діє цей підозріливий офіцер у рукавичках, і звідки та його підозріливість? Хто й навіщо пише папери, що їх возять поштарі й кур’єри поштовими каретами, на кожному спочинку змінюючи змучених коней?

Почет Якова — то сама молодь, старих немає. Вони залишилися у Варшаві й чекають, пильнують за щойно розпочатими торговими справами. Молодших дітей віддали до отців-піярів, вони живуть у Новому місті, щонеділі ходять до костелу. Інші, зголивши бороди, розчинилися в юрбі на багнистих вулицях столиці, іноді ще відчутний їхній легкий єврейський акцент, але й він тане, як весняний сніг.

Яків їде в першій кареті, вкритий хутрами, біля нього — Авача, яку батько вже називає не інакше, як Евою. Вона зарум’яніла від холоду, і батько раз по раз поправляє на ній хутряний плед. Дівчина тримає на колінах стару сучку Рутку, яка зрідка тужливо повискує. Авачу не вдалося вмовити, щоб вона залишила пса у Варшаві. Навпроти сидить Єнджей-Єрухім Дембовський, який став секретарем Якова, доки Якубовський разом із дружиною опікуються синами Володаря у Варшаві. Поруч із Дембовським іде Матеуш Матушевський. Мовчки простягають офіцерові паспорти. Верхи гоцають кухар Казімеж із двома помічниками, Юзефом Накульніцьким та Францішеком Бодовським, а також Іґнацій Цесірайський, якого Яків уподобав собі ще в Ченстохові та призначив помічником.

У другій кареті з’юрмилися жінки. Одна з них — Маґда Ґолінська, колись Єзерянська, подруга Еви Франк, старша за неї на кілька років, висока, впевнена в собі, турботлива, віддана; в її паспорті записано, що вона покоївка. Другою покоївкою значиться Ануся Павловська, донька Павела Павловського, колись Хаїма з Буська, брата Нахмана Якубовського. Ануся виросла і стала красунею. Прачками записані Ружа Міхаловська та Тереса, вдова Лабенцького. Ще з ними ідуть Ян, Янек, Іґнац і Якуб, які ще не заробили собі прізвищ, тож прискіпливий офіцер вписує напроти їхніх імен «Форіш» та «Фурман». Яків плутає їхні імена: коли не може згадати, називає їх усіх «Гершеле».

Вже в Остраві помітно, наскільки інакшою є та країна — доглянутою, чистою. Дороги добре в’їжджені, й попри болото, ними можна легко проїхати. Біля шляхів стоять заїзди, до того ж неєврейські: єврейських вони, їдучи Польщею, уникали. Але ж Моравія — то країна правовірних, тут у кожному містечку є хтось з їхніх. Хоч упізнати їх нелегко: вони закриті, мовчазні й виглядають наче справжні християни. Єрухім Дембовський, якого Яків кумедно називає Єндрусем, визирає з цікавістю у вікно й цитує якогось кабаліста, який виявив, що рядок із Псалма 14:3 — «Усе повідступало, разом стали бридкими вони, нема доброчинця, нема ні одного» — має таке саме числове значення, як і гебрайська назва Моравії — Мерін.

— Треба бути обережними з тими німцями, — застерігає він.

Ева розчарована: вона дуже хотіла, щоб з ними поїхали її брати. Але вони, дитинні й полохливі, слабкі, як пагони, що проросли в погребі, бояться батька. А той радше суворий до них, ніж по-батьківському ласкавий; вони, здається, весь час його дратують. Це правда, що вони незграбні й невпевнені в собі. Рох, рудий і веснянкуватий, починає рюмсати, коли його насварять, його зеленаві очі наповнюються слізьми, і навіть ці сльози — кольору озерної води. Юзеф, тихий і відлюдькуватий, з виразними пташиними рисами й красивими чорними очима, завжди зайнятий собою, збиранням патичків, камінців, стрічок, шпульок з-під ниток. Така собі незрозуміла сороча активність. Ева любить його більше, ніж інших братів.

Коли офіцер нарешті віддає їм паспорти і карета рушає, Ева вихиляється, дивиться вслід на шлях і розуміє, що покидає Польщу назавжди, що більше сюди не повернеться. Польща буде для неї в’язницею на Ясній Горі: вона вперше побачила її, коли їй було вісім. Побачила ту вічно холодну офіцерську кімнату. Ще Польща — то виїзди до Варшави, до Воловських, де вона квапливо вчилася грати на фортепіано, а вчитель бив її по руках дерев’яною лінійкою. Ще запам’ятала несподівану смерть матері, наче удар у груди. Вона знає: цим шляхом вона ніколи не поїде в протилежний бік. Дорога, обсаджена тополями, у несміливому березневому сонці перетворюється на спогад.

— Панна Ева, схоже, згадує офіцерську кімнату і сумує за Рохом, — іронічно каже Матушевський, помітивши її сумне обличчя.

Всі в кареті хихотять, крім її батька. По його обличчю важко сказати, про що він думає. Обіймає доньку однією рукою і ховає її голову під плащ, наче вона цуценя. Так Еві вдається приховати сльози, що котяться з її очей градом.

Вони доїжджають до Брюнна ввечері 23 березня 1773 року і винаймають кімнати в заїзді «Zum blauen Löwen», але вільні лише дві кімнати, тож спати доводиться в тісноті. Підрозділ, що складається з «Форішів» та «Фурманів», спокійно спить у стайні, просто на сіні, що лежить на землі. Дембовський поклав під голову скриньку з грошима й документами. Але наступного дня вони довідуються: щоб оселитися в місті, потрібен спеціальний дозвіл. Ось чому Яків з Евою вирішують їхати до Просніца, до своїх кузенів Добрушків.

Про родину Добрушків у Просніці

Ева дивиться широко розплющеними очима на одяг тутешніх жінок, на їхніх песиків, карети. Бачить рівненькі ряди голих о такій порі виноградників, чисті, прибрані до Великодня садочки. А перехожі зупиняються, забачивши їхню карету, високу шапку її батька та її підбитий вовчим хутром кожушок. Костиста міцна долоня, яка не знає спротиву, тримає її міцно за зап’ястя, розтягуючи новеньку рукавичку з козлячої шкіри. Еві боляче, коли батько так стискає, але вона не скаржиться. Ева може багато витримати.

Дім Добрушків знають у місті всі, кожен може показати дорогу. Будинок стоїть на ринку, двоповерховий, на першому поверсі — крамниця з великим вікном. Фасад свіжо підмалювали, а тепер якісь люди мостять перед будинком бруківку. Карета зупиняється, ближче під’їхати неможливо, візник біжить, аби повідомити про приїзд. Невдовзі у вікнах на першому поверсі розсуваються фіранки, на прибульців поглядають допитливі очі старших і молодших мешканців.

Господарі виходять гостям назустріч. Ева робить реверанс перед тіткою Шейнделлю. Та розчулено пригортає її до себе. Ева відчуває запах її сукні: легкий, квітковий, схожий на запах пудри й ванілі. У Саломона, тобто Зальмана, сльози на очах. Він дуже постарів, ледве ходить. Обіймає Якова своїми довгими руками і поплескує по плечах. О, так: Зальман слабкий і хворий, змарнілий. Його завжди велике черево спало, обличчя прорізали зморшки. Двадцять один рік тому на весіллі в Рогатині він здавався удвічі більшим. Зате Шейндель, його дружина, цвіте, наче яблуня навесні. Хто б сказав, що вона народила дванадцятьох дітей? У неї досі гарна фігура, повна, кругляста. Лише трохи посивіла, густе волосся зачесане вгору й зібране чорними мереживними заколками, які притримують маленький чепчик.

Шейндель аж світиться гостинністю, але водночас недовірливо поглядає на кузена. Вона так багато про нього чула, що тепер не знає, що й думати. Про людей вона майже ніколи не думає нічого хорошого: надто часто вони їй видаються дурними та марнославними. Вона обіймає Авачу дещо театрально, заміцно: над жінками вона завжди має владу. Захоплюється її кісками, заплетеними на польський лад. Шейндель — красива жінка, гарно вбрана, впевнена в силі своїх чарів, якими вона аж промениться. Невдовзі в будинку буде чутно лише її голос.

Вона безцеремонно бере кузена за руку і веде до салону, розкіш якого бентежить гостей, адже протягом тринадцяти років коштовні, вишукані речі вони бачили лише в костелі. А тут — начищена дерев’яна підлога, вкрита турецькими килимами, пастельні квіткові візерунки на стінах, білий інструмент із зубами клавіш, а біля нього елегантний стілець на трьох ніжках, що імітують звірячі лапи. Драперії на вікнах, витончена скринька для ниток — коли прибули гості, вона саме вишивала з доньками, тому на стільцях лежать п’яльця. Доньок чотири; вони якраз стоять рядочком, усміхнені, задоволені собою: найстарша Блюмеле, красива, невисока й весела, далі Capa, Ґітля і молоденька Естера з кучерями й рум’янцями, наче намальованими на блідих щоках. Всі вбрані в сукенки у дрібні квіти, але кожна сукенка — іншого кольору. Еві хочеться таку сукню й такі стрічки у волоссі, у Варшаві таких не носять; вона вже відчуває, що закохується в ці сукенки, ці ніжні кольори, ці стрічки. В Польщі ходять у яскраво-червоному, густо-рожевому й турецькому синьому, а тут усе наче пом’якшене, розведене молоком; навіть немає такого слова, яким можна назвати цю припорошену рожевість стрічок у волоссі. Тітка Шейндель представляє своїх дітей. Її єврейська мова трохи інша, ніж та, якою говорять гості з Польщі. Після дівчаток по черзі підходять хлопці.

Ось Моше, який, дізнавшись про приїзд славетного дядька, спеціально прибув із Відня. Він лише на два роки старший за Авачу, йому двадцять; у нього худорляве рухливе обличчя, нерівні зуби; він уже пише наукові праці німецькою та гебрайською. Його цікавлять поезія та література, а також новітні філософські течії. Моше здається трохи занадто сміливим, занадто балакучим, самовпевненим, як його мати. Є такі люди, що відразу завдають клопотів: до них горнешся, прихиляєшся серцем без жодної на те причини — знаєш-бо, що то все лише гра й удавання. Саме таким є Моше. Дивлячись на нього, Ева відвертається й червоніє, і від цього їй ще більше соромно. Вітаючись із ним, робить дещо незграбний реверанс, але руки подати не хоче; Шейндель усе бачить і робить знак чоловікові й усім присутнім, що дівчині бракує добрих манер. Імен наступних дітей Добрушків Ева запам’ятати вже не в змозі.

Шейндель Гірш народилася у Вроцлаві, але її родина походила з Ряшева, як і родина Якова. Мати Якова та батько Шейнделі були сестрою і братом. Тепер їй тридцять сім, її обличчя виглядає все ще молодо й свіжо. Великі темні очі схожі на колодязі — хтозна, що там на дні. Дивиться вона проникливо, підозріливо, уважно. Важко ухилитися від цього погляду. Ева відводить очі й думає, як тітка Шейндель не схожа на її матір. Її мати була довірливою й прямолінійною, через що часто здавалася вразливою і безпорадною; Ева пам’ятає, як щоранку її наче покидали сили і вона мусила збирати їх, наче ягоди, повільно і терпляче. У цієї ж сил аж забагато; розмовляючи з кузеном, вона одночасно накриває на стіл. Вбігає служниця з кошиком іще теплих булочок просто з пекарні. До них — мед і грудки темного цукру, що їх кидають у каву спеціальними щипчиками.

Перші розмови потрібні для того, щоб детально роздивитися одне одного. Діти Добрушків, веселі й допитливі, позбігалися з цілого дому і дивляться на Еву Франк, невідому кузину, а також на дивного дядька з рябим темним обличчям. На Еві — придбана ще у Варшаві сукенка «дорожнього» зеленкувато-коричневого кольору, який їй геть не пасує. У неї тріснув черевичок, і тепер вона намагається затулити його носаком другого. З її круглястого обличчя не сходить рум’янець. З-під капелюшка (подумати лише, у Варшаві він здавався розкішним) вибиваються пасма волосся.

Яків від самого початку поводиться гучно й безпосередньо: здається, виходячи з карети, він надягнув на сумне втомлене обличчя маску безтурботної веселості. Його журбу наче рукою зняло, її змивають ковтки гусячого бульйону, змітає з обличчя заразливий сміх Шейнделі, розчиняє вишневий лікер. Врешті звучить те екзотичне слово «Ченстохова», і Яків починає розповідати у своєму стилі, жестикулюючи та кривляючись. Лається польською, лається єврейською, діти цим збентежені, занепокоєно позирають на матір, але та лише опускає повіки, ніби кажучи: йому можна.

Вони сидять у салоні за маленьким круглим столиком і п’ють каву з вишуканих чашечок. Ева пропускає батькові розповіді повз вуха.

Коли бере цукор (до кави подають сніжно-білий, у великих кришталиках), помічає на цукорниці зображення портового міста, з характерними кранами для розвантажування товарів. Всередині чашка біла й лискуча, а вінця оздоблює тонка золота обвідка. Вона торкається чашки вустами і ніби відчуває її смак — ніжно-ванільний.

Цокає годинник: цей новий звук немовби ділить час на тонкі окрайці, все здається відміряним, розміченим, наче картата тканина. Чистим, охайним, доцільним.

Після обіду батько залишається з дядьком Зальманом та тіткою Шейнделлю, а Еві велить піти до кімнати дівчат, де молодші доньки Ґітля та Естера показують їй альбоми, в яких залишають записи всі гості дому. Ева теж має щось написати. Вона розгублена.

— Можна польською?

Ева гортає альбом і бачить, що всі записи зроблені німецькою, яку вона знає кепсько. Врешті-решт замість неї пише Маґда Ґолінська — польською, гарним почерком. Еві залишається домалювати троянду з колючками, як вони часто робили в Ченстохові: це єдина квітка, яку Ева вміє малювати.

В салоні гучно розмовляють дорослі, раз по раз лунають вибухи їхнього сміху та здивовані вигуки. Потім вони переходять на шепіт. Слуги доносять каву і фрукти. Звідкись із глибини дому чути запах смаженого м’яса. Єнджей Дембовський ходить по всьому будинку, зазирає в кожен куток. Заглядає й до кімнати дівчат, разом з ним запливає хмарка тютюнового запаху, гіркого, нав’язливого.

— Ось де панночки заховалися… — каже він і зникає, забираючи з собою запах тютюну.

До Еви, яка сидить у глибокому кріслі й грається торочкою штори, долинає з салону голос батька: той жваво розповідає, як його звільнили росіяни. Ева чує, як він прикрашає розповідь, можливо, навіть бреше. В його оповіді він — герой і все відбувається драматично: атака, постріли, тяжко поранені солдати, кров, ченці, присипані пилом і розтрощем. Насправді все було не так театрально. Сам батько розповідав, що гарнізон здався без бою. На мурах вивісили білі прапори. Зброю склали у великі стоси. Падав дощ, і гори пістолетів, шабель та мушкетів здавалися купами хмизу. Конфедератів вишикували в колони по чотири ряди і вивели. Росіяни взялися методично плюндрувати монастир і фортецю.

З генералом Бібіковим від імені Якова розмовляли Воловський та Якубовський. Той, коротко порадившись із якимось офіцером, наказав видати Якову лист про звільнення.

Коли орендованою каретою вони їхали до Варшави, їх кілька разів перевіряли різні патрулі: конфедерати-недобитки, росіяни. Читали лист, підозріливо придивлялися до красивої дівчини, що сиділа поміж дивними чоловіками. Одного разу їх зупинили якісь обдерті розбійники; Ян Воловський вистрелив у повітря, і ті повтікали. Під Варшавою вони звернули до жіночого монастиря і щедро заплатили черницям, щоб ті прихистили в себе Еву: не хотіли везти її далі цією раптово здичавілою країною. Дівчина мала чекати там, доки повернеться батько. Прощаючись із нею, Яків поцілував її в уста і сказав, що вона — найважливіше, що в нього є.

Тепер батько розповідає, як вони домагалися паспортів. Чути здивовано-недовірливий вигук тітки Шейнделі:

— Ти хотів до Туреччини?!

Ева не чує, що відповідає батько. І знову тітка:

— Але ж Туреччина — то ворог і Польщі, і Австрії, і Росії. Буде війна.

Ева засинає в кріслі.

Про нове життя в Брюнні та цокання годинників

Через кілька днів вони винаймають у радника Іґнація Пітша будинок у передмісті Брюнна. Якову Франку доводиться показати йому свої паспорти й подати до магістрату лист, який засвідчує, що він походить зі Смирни, прибув з Польщі і, втомившись від торгового ремесла, прагне осісти разом з донькою Евою в Брюнні. А також — що в нього є необхідні для цього кошти, отримані від торгівлі.

Поки вони тижнями розпаковують речі, застеляють ліжка, розкладають по шафах білизну, над їхніми головами шелестять папери, мандрують листи, звіти й доноси, шурхотять записки, туди-сюди літають рапорти. Намісник округу Просніц, такий собі фон Цоллерн, письмово висловлює сумнів, чи варто дозволяти цій громаді оселитися в Брюнні, позаяк видається підозрілим, що неофіт (як про нього кажуть) може дозволити собі утримувати таку численну прислугу. До того ж прислуга його — теж суцільні неофіти. І хоча Його Імператорська Величність закликає до толерантності, фон Цоллерн боїться брати на себе таку відповідальність і волів би, щоб вищезгаданий оселився деінде, аж доки не надійде відповідь із Цісарсько-королівського управління провінцій.

На цього листа йому відповідають, що з уваги на воєнний стан у Польщі питання про новоприбулих мусить вирішити військова влада, без дозволу якої, згідно з розпорядженням від 26 липня 1772 року, їхнє перебування в країні вважається нелегальним. Проте в листі з військової комендатури йому відповідають, що прибульці підпорядковуються все-таки цивільній владі й саме вона має ухвалити остаточне рішення. Цивільна ж влада звертається знову до намісника округу з проханням надати інформацію про особу Якова Франка: яка мета його приїзду, з чого він збирається жити, в чому полягає його торгівля.

Спираючись на донесення офіційних та неофіційних інформаторів, намісник повідомляє:

…за словами цього Франка, в Королівстві Польському, за 30 миль від Чернівців, де живуть народи Російської імперії, володіє він стадами рогатої худоби, якою жваво торгує, але, з огляду на поточну ситуацію та військові заворушення в Польщі, побоюючись за життя власне та своєї родини, має намір цього майна позбутися. Крім того, він володіє маєтком у Смирні, від якого що три роки отримує прибуток, і тому, не збираючись вести в моравському Брюнні жодної торгівлі, прагне жити лише з отих своїх прибутків. Що ж стосується звичаїв, поведінки, характеру та приватного життя вищезгаданого Франка, то після тривалого й ретельного розслідування, здійсненого окружним управлінням, нічого такого, що могло б кинути тінь на його особу, не було виявлено. Франк є людиною доброчесною, живе з власних прибутків, боргових та інших зобов’язань не має.

Спершу, як уже було сказано, вони живуть у передмісті — на Виноградах, серед красивих пагорбів, укритих садами. Через рік переїжджають на вулицю Кляйне Нойґассе, а відтак — на Петерсбурґер Ґассе, де завдяки допомозі Зальмана Добрушки та інших винаймають будинок під номером чотири на дванадцять років.

Будинок, орендований в одного з міських радників, стоїть поруч із катедрою, на узвишші, з якого розгортається вид на цілий Брюнн. Подвір’я невелике, занехаяне, заросле лопухами.

Еві віддають найкрасивішу кімнату: з чотирма вікнами, світлу, завішану картинами з пасторальними сценками. Стоїть тут ліжко з балдахіном, але якесь надто високе, незручне. В шафі висять її сукні. В кімнаті Еви щоночі спить на підлозі Маґда Ґолінська, яка нізащо у світі не хоче повертатися до свого чоловіка. Врешті-решт їй купують ліжко. Це було зайве, бо з настанням холодів вони все одно сплять разом, притулившись одна до одної, але лише тоді, коли цього не бачить батько. Лягають, коли він уже спить і його хропіння відлунює кімнатами.

А Яків тим часом скаржиться, що не може спати.

— Заберіть геть ту цокалку! — кричить він і наказує винести годинник, яким спочатку так захоплювався. Годинник привезли звідкись із Німеччини; він дерев’яний, із зозулею, яка вистрибує о кожній рівній годині з таким шумом, наче вони знов опинилися в обложеній Ченстохові й поруч вибухає картеч. До того ж зозуля потворна, більше схожа на пацюка. Яків прокидається серед ночі і ходить будинком. Іноді зазирає до кімнати Авачі, бачить, що з нею спить Маґда, і чомусь дратується ще більше. Врешті-решт годинник комусь віддаровують.

Влітку Ева їздить до тітки Шейнделі вчитися добрих манер і гри на модному фортепіано, яке Зальман привіз із Відня. Вчиться також французької, вона тямуща і швидко опановує розмовну мову. Зі своїми балакає польською, говорити по-єврейському Яків усім заборонив. Але з двоюрідними братами й сестрами Ева мусить спілкуватися німецькою; у тітки в неї є вчитель, той самий, який вчить Шейнделиних молодших доньок. Еві незручно, що вона сидить на уроці з такою малечею. Вчиться старанно, але дівчаток, мабуть, уже не наздожене. Іноді ходить також на заняття до домашнього рабина, який дбає про гебрайську освіту хлопчиків і дівчаток. Це старенький Саломон Ґерльст, родич самого Йонатана Айбешютца, який народився тут, у Просніці. Тут досі живе його далека родина. Найбільше часу він присвячує хлопчикам, Емануелеві та Давидові, які вже пройшли бар-міцву й тепер починають студіювати святі книги правовірних.

Раз на місяць приходить кравець, і тітка поступово оновлює Авачин гардероб: замовляє легкі літні сукенки м’яких тонів, коротенькі жакети, які відкривають декольте, капелюшки, так щедро прикрашені стрічками й квітами, що нагадують домовини для ляльок. У шевця замовляє туфельки з шовку, такі м’які, що в них страшно вийти на запилюжені вулиці Брюнна. У цих обновках Ева перетворюється на світську даму, батько мружить очі від задоволення і на додачу просить її щось сказати німецькою, що завгодно. Ева декламує німецькі вірші. Яків прицмокує від задоволення.

— Ось таку я хотів дитину, таку доньку. Королеву.

Ева любить подобатися батькові. Лише тоді вона подобається сама собі. Але її дратує, коли батько її торкається. Тоді вона виривається, вдаючи, ніби чимось зайнята, і тікає, але все одно побоюється, що батько її покличе і доведеться повернутися. Їй краще у дядька й тітки в Просніці. Вони з Анусею Павловською роблять там те саме, що й кузини: вчаться бути дамами.

У саду Добрушків уже зав’язалися плоди на невисоких яблуньках, трава густа, в ній протоптані стежки. Недавно випав дощ, і повітря чисте, темно-зелене, повне запахів. Дощ вирізьбив на стежці дрібні рівчачки, його краплі висихають на дерев’яній лавці, яку тут поставила Шейндель. Вона любить там читати. Влітку на цій лавці сидить Ева, намагаючись читати французькі дамські романи, які тітка тримає у шафці під ключем.

Зальман Добрушка спостерігає за доньками крізь відчинене вікно, коли сидить над рахунками. Останнім часом він не їздить на свої тютюнові склади, у літньому повітрі його душить астма. Йому важко дихати, треба бути обережним. Зальман уже знає, що лишилося йому небагато. Справи свої вирішив передати найстаршому синові Карлу. В родині Добрушків точиться вічна суперечка про хрещення. Зальман та кілька старших синів цьому опираються, але Шейндель підтримує тих дітей, які зважуються на цей крок. Карл охрестився недавно з дружиною та маленькою дитиною. Торгівля тютюном стане християнською. Сам тютюн перетвориться на християнський.

Про Моше Добрушку та бенкет Левіафана

Моше вже був присутнім двадцять років тому на весіллі в Рогатині, хоч, звісно, не знає цього. Єнта торкалася його крізь живіт молоденької Шейнделі, яка гидувала кінським гноєм на подвір’ї. Єнта, яка теж іноді навідується до саду Добрушків у Просніці, впізнає його: так, це він, та крихітна, ще не оформлена істота, желеподібна грудка життя, буття, яке існує і не існує водночас і на позначення якого ще не вигадано слова; жоден Ньютон ще не створив теорії, яка його пояснила б. Але Єнта бачить і його початок, і його кінець. Іноді прикро знати забагато.

А у Варшаві, в кухні на Лєшні, кістляві пальці Хаї, тепер Маріанни Лянцкоронської, ліплять йому фігурку з хліба. Це триває довго, хлібний м’якуш кришиться й ламається, фігурка набуває дивних форм і розсипається. Врешті-решт виявляється, що та фігурка зовсім не схожа на інші.

Моше вивчає право, але більше його цікавлять театр і література. «Віденські винарні — набагато краще місце, щоб учитися життя», — каже він матері. Хворому батькові він, мабуть, не наважився б цього сказати. Мати любить його понад усе і вважає справжнім генієм. Її материнський погляд бачить у ньому юнака гарного й ставного. Що ж, навряд чи того, кому ще не виповнилося двадцяти п’яти, можна назвати некрасивим. Не є винятком і Моше, ставний і худорлявий водночас. Повернувшись із Відня, він забуває про припудрену перуку і ходить простоволосий. Темне хвилясте волосся зав’язує гулькою. Він дуже подібний на матір: у нього — її високе чоло й повні вуста, він такий самий гучний і балакучий. Одягається елегантно, по-віденському. Ходить упевнено. Його високі чоботи з тоненької шкіри та з посрібленими пряжками підкреслюють довгі тонкі литки.

Ева довідалася, що в Моше є наречена у Відні. Це Ельке, пасербиця багатого промисловця Йоахима фон Поппера, неофіта, що отримав шляхетство. Так-так, буде весілля. Батько радо оженив би його, щоб Моше разом із братами спокійно продовжував те, що йому здається найкращим, — торгівлю тютюном. Але Моше саме вивчає дивну глибоку кишеню цього світу, з якої можна ненастанно діставати гроші, — біржу. І знає — так само, як і його мати, — що існують важливіші речі, ніж торгівля тютюном.

Моше привозить додому своїх друзів, молодих людей з багатих родин; тоді мати відчиняє вікна в сад і вибиває пил із садових меблів, на середину кімнати пересуває клавікорд, щоб його було чути в цілому домі та в саду. Сестри вдягають найкращі сукні. Молоді приятелі Моше, всі ці поети, філософи і бозна-хто ще (Зальман називає їх легкодухами), — то люди відкриті й сучасні; нікого з них не бентежить Зальманова довга борода й чужинський акцент. Вони наче вічно п’яні, в якійсь ейфорії, захоплені собою, власними віршами, які аж лускають від алегорій та абстракцій.

Коли мати кличе їх вечеряти, Моше саме стоїть посеред салону.

— Ви чули? Ходімо їсти Левіафана! — вигукує він. Молодь встає з місць і, ковзаючи по виглянсуваній підлозі, поспішає зайняти найкращі місця за столом.

Моше вигукує:

— На месіанському бенкеті Ізраїль з’їсть Левіафана! Щоправда, Маймонід тлумачить це пафосно й по-філософському, але чи варто гордувати віруваннями простих людей, які ціле життя ходили голодними?

Моше займає місце по самій середині довгого столу і продовжує просторікувати:

— Так, народ Ізраїля пожере Левіафана! Велетенська туша потвори виявиться такою ніжною і смачною, як… Як…

— Як м’ясо перепелят, — підказує хтось із друзів.

— Або прозорих летючих риб, — веде далі Моше. — Народ їстиме Левіафана, доки не втамує свій тисячолітній голод. Ох, який то буде незабутній бенкет. Вітер лопотітиме в білих скатертинах, а кістки ми кидатимемо під стіл собакам, яким теж дещо перепаде в день спасіння…

Лунають поодинокі оплески, бо всі вже накладають собі на тарілки страви. До пізньої ночі в домі Добрушків лунають музика й вибухи сміху, коли молодь грає в модні французькі товариські ігри. Шейндель стоїть, спершись об одвірок і сплівши руки на грудях, і з гордістю дивиться на сина. Вона має повне право ним пишатися: 1773 року він видав аж три власні наукові праці: дві німецькою й одну гебрайською. Всі — про літературу.

На поминках після похорону Зальмана, який відбувся у квітні 1774 року, Моше просить про розмову дядька Якова Франка. Вони сідають на заскленій веранді, де Шейндель узимку тримає квіти; тепер тут стоять високі фікуси, пальми та олеандри.

Моше, здається, захоплюється Яковом і водночас недолюблює його. Він часто ставиться до людей так емоційно й амбівалентно. Косо дивиться на його простацькі манери, які той так підкреслює, його дратує дядьків строкатий театральний турецький одяг. Заразом у Моше викликає захват його незбагненна, нічим не підкріплена впевненість у собі, такої він ще ні в кого не бачив. Усвідомлює, що відчуває повагу до цієї людини, ба навіть дещо побоюється її. І саме це його так вабить до Франка.

— Хочу, щоб ти був свідком на моєму весіллі, дядьку. І щоб був присутній на моєму хрещенні.

— Мені подобається, що на поминках ти мене запрошуєш на весілля, — каже Яків.

— Батькові це сподобалося б. Він завжди казав, що треба вперто йти до мети.

Крізь шибку решті гостей може здатися, що вони, сидячи тут і курячи люльки, розмовляють про покійного Зальмана. Вони розслаблені, Яків випростав ноги й замислено випускає кільця диму.

— Все зводиться до того, — каже Моше Добрушка, — що Мойсей та його конституція — це обман. Сам Мойсей пізнав істину, але приховав її від свого народу. Навіщо? Мабуть, щоб мати над ним владу. Він створив таку потужну брехню, що вона здається правдою. Мільйони людей вірять у неї, керуються нею і згідно з нею живуть, — Моше неначе проповідує, навіть не дивлячись на дядька. — Яке це відчуття: коли усвідомлюєш, що досі жив у цілковитій омані? Це так, ніби сказати дитині, що червоне є зеленим, зелене — жовтим, жовте — рожевим, а дерево — то насправді тюльпан.

Добрушка аж забувається, захопившись порівняннями, далі робить якийсь змах рукою і продовжує:

— Тобто світ — це омана, суцільний театр. А в Мойсея ж був величезний шанс свій вигнаний і заблуканий народ вивести з пустелі до істинного світла. Але ні: він вирішив обдурити його, вигадав закони й приписи і представив їх як божественні. Цю таємницю він заховав так глибоко, що мусили минути віки, доки ми дізналися правду.

Зненацька Моше сповзає зі стільця і стає перед Яковом навколішки, кладучи голову йому на коліна.

— Ти, Якове, є тим, хто весь час нам про це нагадує. Ти взяв на себе цю ношу, і я захоплююся тобою.

Яків, здається, не здивований: обіймає голову молодого Добрушки, і якби зараз хтось побачив їх крізь шибку, подумав би, що дядько втішає небожа, який втратив батька. І розчулився б.

— Знаєш, дядьку… Мойсей страшенно завинив перед нами: він прирік євреїв, і не лише нас, на незліченні нещастя, поразки, пошесті й страждання, а потім покинув свій народ…

— Пішов у іншу віру, — додає Яків, а Добрушка повертається на стілець і підсувається так близько до дядька, що їхні обличчя опиняються на відстані долоні.

— Скажи, хіба я не правий? Нас намагався врятувати Ісус, і йому це майже вдалося, але його ідею перекрутили, як і ідею Магомета.

Яків каже:

— Закони Мойсеєві — то тягар і згуба для народу, але Боже вчення — досконале. Жодна людина, жодне живе створіння не сподобилося його почути, але ми віримо, що почуємо. Ти знаєш це, правда ж?

Моше Добрушка енергійно киває головою.

— Уся істина — у філософії Просвітництва, у знанні, яке ми можемо здобути. Саме воно вирве нас із цих злиднів…

Шейндель тривожиться, помітивши, що відбувається за шибкою веранди. Повагавшись якусь мить, рішуче стукає й відчиняє двері, щоб повідомити, що вже подано скромну перекуску.

Про будинок біля катедри та нову партію незаміжніх дівчат

Від самого початку, вже першого року, до помешкання на Петерсбурґер Ґассе починають прибувати гості, в цілому домі стає гамірно. Усі флігелі зайняті, а ті, кому забракло місця, винаймають кімнати в домах міщан. У сонному Брюнні з’являється нова сила, адже майже всі гості — молодь. Оскільки всі науки відбуваються вранці, решту дня вони нудьгують, і Володар організовує для них муштру. Відтепер подвір’я гомонить різними мовами: тут разом марширують хлопці з Польщі, Туреччини, а ще з Чехії та Моравії — оті «німчаки», як їх називає Яків. Двір у Брюнні витрачає на них чималі гроші, замовляє для всіх мундири, а згодом, коли вони вже стоять в одностроях, Яків ділить своє невеличке військо на хоругви. На столі перед ним лежать ескізи мундирів, знамен, плани розташування війська. Кожен ранок Володаря починається однаково. Він виходить на балкон і, спираючись на кам’яну балюстраду, звертається до своїх солдатів на муштрі:

— Для того, хто не слухатиметься моїх слів, місця при моєму дворі не буде. Той, хто тут лаятиметься, хай одразу забирається геть. І якщо хтось казатиме, що моя ціль — пуста, теж хай зникне з моїх очей.

Іноді тихішим голосом додає:

— Колись я приходив нищити й викорінювати, а тепер прищеплюю й будую. Я хочу навчити вас королівських манер, бо голови ваші для корони призначені.

Щомісяця Яків приймає при своєму дворі десятки паломників. Одні приїжджають, аби лише провідати Володаря, інші, молодші, залишаються на довше. Для неодружених дівчат і хлопців почесним вважається провести рік на службі в Якова. Вони привозять із собою гроші, які одразу залишають на депозиті в інтенданта.

Будинок на Петерсбурґер Ґассе — солідний, триповерховий. Важка дерев’яна брама веде у внутрішнє подвір’я, де розташовані стайня, каретний двір, склади дров і кухня. На Петерсбурґер Ґассе, яка веде просто до катедри Святих Петра і Павла, виходять вікна найкращих кімнат, хоч сюди й падає тінь від величезної споруди костелу. На другому поверсі живуть Володар із Евою, а ще тут зупиняються Рох і Юзеф, коли приїжджають із Варшави. Тут розташовані й покої для важливих гостей, для статечних братів і сестер. Коли до Брюнна навідуються старші браття, як-от Воловські, Якубовський, Дембовські чи Лабенцькі, то ночують тут. У кінці лівого крила міститься кабінет Володаря, в якому він приймає своїх гостей. З чужими зустрічається внизу, біля подвір’я. Ще тут є велика зала, в якій попередній власник влаштовував бали, а тепер у ній відбуваються зустрічі й науки. З боку подвір’я розташований «кіндерґартен», де навчають наймолодших дітей. Володар не любить немовлят, тому кожна жінка, тільки-но народивши, має на певний час повернутися до Польщі, до родини, хіба що Володар вирішить інакше: адже у деяких він любить смоктати молоко.

На третьому поверсі містяться покої для чоловіків та жінок, а також кімнати для гостей. Їх облаштували чимало, але вони все одно не можуть вмістити всіх охочих. Подружнім парам Володар не дозволяє жити разом. Сам вирішує, хто з ким має спати, і в цих справах ще ніколи не було суперечок.

Певна річ, така атмосфера сприяє закоханостям і романам. Буває, хтось, хто вже заслужив прихильність Володаря, просить можливості зблизитися з конкретним чоловіком чи жінкою. Володар іноді дозволяє, іноді ні. Так нещодавно було з донькою Єзерянського, Маґдою Ґолінською, яка дещо знічено благала Володаря, аби дозволив їй зблизитися з Якубом Шимановським із двірської гвардії, хоч вона й заміжня за Якубом Ґолінським, який через торгові справи залишився в Польщі. Володар довго не давав згоди, але потім, зачудувавшись красою й виправкою гвардійця, таки поступився. Згодом виявилося, що дарма.

За будинком і стайнями є город, на якому ростуть переважно трави й петрушка. Груша, що родить дуже солодкі плоди, приваблює ос із цілого міста. Під тією грушкою теплими вечорами зустрічається вся молодь із дому, до них приєднуються ті, що живуть на квартирах у місті. Тут точиться справжнє життя. Буває, молодь приносить музичні інструменти, і починається музикування, зливаються воєдино мови й мотиви. Грають і співають, аж доки їх не проганяє хтось зі старших. Тоді, спитавши дозволу, вони йдуть до скверу біля катедри.

Коней у стайні тримають лише вряди-годи, за винятком однієї пари, потрібної на щодень. Решта перебуває у стайнях під містом. Гарні румаки; жодна пара не схожа на іншу. Коли Володареві потрібно в дорогу, когось посилають верхи до Обровіц[145], і він повертається з кіньми і каретою.

До костелу Володар ходить пішки, він поруч. З вікон будинку видно його масивні кам’яні мури. Вежа катедри здіймається над цілим містом. Коли дзвонять дзвони, всі, врочисто одягнені, збираються у внутрішньому подвір’ї й рушають колоною. На її чолі крокують Володар з Евою, за ними — старші браття й сестри, нарешті, молодь. Верховодять молоддю сини Якова, які нещодавно приєдналися до батька й сестри. Відчиняється брама, і всі поволі наближаються до катедри. Шлях недовгий, тож крокують вони повагом, статечно, щоб витріщаки встигли на них надивитися. Мешканці Брюнна заздалегідь займають місця уздовж цього відтинка вулиці, щоб подивитися на парад. Найбільше зачудування викликає сам Володар, бо він народився королем: високий, плечистий, Яків здається ще вищим завдяки турецькій фесці, якої майже ніколи не знімає, і широкому плащу з горностаєвим коміром, який був би до лиця королю. Помічають люди і його турецькі папучі з задертими носаками. Ева викликає окремий захват. Вбрана наймодніше з усіх, з високо піднятою головою, у зеленувато-блакитному чи рожевому, вона пливе поруч із батьком, наче хмаринка, і по ній ковзають погляди натовпу, наче вона — істота з якоїсь іншої, тонкої матерії, недоторканна.

Ранньою весною 1774 року, коли Яків знов нездужає (цього разу — через нестравність шлунка), він велить привезти з Варшави Луцію, дружину Казімежа Шимона Лабенцького, ту саму, яка в Ченстохові годувала його власним молоком. Позаяк тоді він одужав, тепер хоче повторити терапію. Луція без зайвих розмов пакується разом з дитиною та сестрою і прибуває за викликом. Пів року годує Володаря, а потім Яків відсилає її назад. Він дедалі більше часу проводить у Відні.

Влітку до Еви прибуває цілий гурт дівчат. Із Варшави їх приїхало вісім: дві молоді Воловські, Лянцкоронська, Шимановська, Павловська, Текля Лабенцька, Котлярівна та Ґрабовська. Прибули вони двома каретами з ескортом братів і кузенів. Після двох тижнів дороги стали веселою компанією. Дівчата — кмітливі, миловидні, щебетливі. Яків дивиться на них з вікна, коли вони виходять з карет, пригладжують зім’яті спідниці, зав’язують під підборіддям стрічки капелюшків. Схожі на виводок курчат. Вивантажують з карет кошики й скриньки; випадкові перехожі аж зупиняються, побачивши цю несподівану концентрацію краси. Яків оцінює їх поглядом. Завжди найгарніші з усіх — Воловські. У них — якась нахабна рогатинська краса, дарована їм природою. Серед дітей Воловських немає некрасивих. І все ж той щебет дратує Якова, він сердито відвертається від вікна. Велить їм гарно вбратися і прийти після вечері до довгої зали, де чекатиме на них із кількома старшими братами й сестрами. Яків сидить у червоному кріслі — він замовив собі таке саме, як було в Ченстохові, але красивіше оздоблене. Брати й сестри розташувалися вздовж стін на своїх звичайних місцях. Дівчата стоять посередині, дещо збентежені, перешіптуються між собою польською. Шимановський, який стоїть біля Якова, тримає в руці щось на зразок чи то довгого списа, чи галябарди і суворо їх утихомирює. Наказує їм по черзі підходити до Володаря й цілувати його в руку. Дівчата слухняно підходять, лише одна починає нервово хихотіти. Відтак Яків мовчки наближається до кожної зокрема і зміряє її поглядом. Найдовше затримується біля тієї чорнявої темноокої хихотухи.

— Ти схожа на матір, — каже він.

— А звідки ви знаєте, пане, хто моя мати?

У залі чутно смішки.

— Ти ж наймолодша донька Францішека, правда?

— Так, але не наймолодша, в мене ще двоє братів.

— А як тебе звати?

— Аґата. Аґата Воловська.

Яків розмовляє з ще однією — Теклею Лабенцькою. Їй не більше дванадцяти, але її яскрава краса притягує зір.

— Балакаєш по-німецьки?

— Ні, по-французьки.

— То як сказати французькою: я дурна, як гуска?

У дівчинки починають тремтіти губи, вона опускає голову.

— Ну, то як? Ти ж кажеш, що знаєш французьку.

Текля тихо каже:

— Je suis, je suis…

Западає така тиша, хоч мак сій. Ніхто не сміється.

— Я цього не скажу.

— Чому це?

— Я говорю лише правду.

Яків останнім часом не розлучається з тростинкою з головою змії на кінці. Тепер він цією тростинкою торкається дівочих плечей та декольте, смикає нею за петельки їхніх корсетів, лоскоче шиї.

— Будьте ласкаві, зніміть свою одяганку. До пояса.

Дівчата не розуміють. Єрухім Дембовський теж збентежився, ледь-ледь зблід і перезирається з Шимановським.

— Пане… — починає Шимановський.

— Роздягайтеся, — лагідно каже Володар, і дівчата починають знімати одяг. Жодна не протестує. Шимановський киває головою, немов заспокоюючи їх і підтверджуючи, що привселюдно оголювати перса — то звичайна річ у цьому домі. Дівчата розстібають корсети. Одна з них тихо схлипує. Урешті вони стоять напівоголені посередині зали. Жінки з гіркотою відвертаються. Яків навіть не дивиться на них. Підкидаючи в руці свою тростинку, виходить.

— Навіщо ти їх так принизив? — з глибоким докором питає його Францішек Шимановський, що виходить слідом. Він схожий на поляка, носить довгі чорні жорсткі вуса. — Що тобі заподіяли ці невинні панночки? Отак ти їх вітаєш?

Яків відвертається задоволений собою, всміхнений.

— Ти чудово знаєш: я нічого не роблю без причини. Я принизив їх привселюдно, щоб у слушний час вивищити над усіма. Так і передай їм, хай знають.

Рештки. Як ловити рибу в каламутній воді

Написано в книгах, що три речі з’являються в житті тоді, коли про них не думаєш: Месія, загублена річ і скорпіон. А я додав би ще четверту: наказ виїжджати. Живучи з Яковом, треба завжди бути готовим до всього. Тільки-но я обжився у Варшаві, а дружина моя Вайґеле, себто Зофія, розпорядилася оббити стіни помешкання на Довгій набивною тканиною, з Брюнна прийшов написаний рукою Якова лист, у якому він велить привезти йому грошей, бо бракує. Шкода мені було залишати Вайґеле, Зосю, яка нещодавно народила нам другу донечку Анну. Але я таки зібрав потрібні кошти, поклав їх у бочку, як ми робили в Ченстохові, вдаючи з себе купців, що торгують пивом, і вирушив у дорогу разом з Людвиком Воловським і синами Натана, тобто Міхала. Через тиждень ми були на місці. Яків привітав нас у своєму стилі — гучно й емоційно. Ми ще не встигли зіскочити з брички, а нас уже пригощали, як королів. Аж до вечора ми роздавали листи, розповідали, що в кого чувати, скільки дітей народилося, хто помер. А оскільки моравське вино, яким нас частували, було некепське, у голові одразу зашуміло, тож очуняв я аж наступного дня, поволі згадуючи, де я.

Правду кажучи, той Брюнн мені ніколи не подобався: то було життя панське, а не таке, як має бути. Мабуть, прикро було Якову, що я не захоплювався розмірами й пишнотою дому, коли він водив мене своїм новим маєтком навпроти катедри і коли ми всі разом ходили на месу, де мали власні місця на лавах, наче якась шляхта. Я пригадував інші його доми: низеньку нору без вікон у Салоніках, куди світло потрапляло лише тоді, коли відчиняли двері; дерев’яний дім у Джурджу, покритий пласким камінням, із латаними глиною стінами, які милосердно обплітав виноград. А ще той, якого він собі забажав у Іваному: хату з однією кімнатою, земляною долівкою та перехнябленою піччю. І в Ченстохові: кам’яну темницю з віконечком, не більшим за носовичок, де завжди було холодно й вогко. У Брюнні мені було якось ніяково, і я раптом почав усвідомлювати, що старію і що ті всі новомодні речі мене вже геть не ваблять. Вихований у буських злиднях, я вже ніколи не звикну до багатства. Та й костел — високий, стрілистий, якийсь ніби змарнілий — мені здавався місцем чужим і незатишним. У такому місці непросто молитися; ікони й скульптури, навіть якщо вони красиві, перебувають задалеко, і їх не роздивишся спокійно й неспішно. Голос ксьондза відбивається відлуннями — я ніколи нічого не розумію. Зате відомо, коли ставати навколішки. Це я добре запам’ятав.

Яків завжди сідає на першу лаву, просто переді мною. Носить багатий плащ. Поруч із ним — Авача, гарна, наче глазуроване тістечко, що їх продають тут із засклених вітрин, як біжутерію. Волосся під капелюшком — старанно вкладене, а капелюшки Авача носить такі вигадливі, що я не можу відвести від них погляду. Поруч із Евою — Звєжховська, яка виконує функцію економки замість хворої Віттелі, і ще дві панночки. Хотілося б мені сюди привезти свою старшу доньку Басю, щоб обтерлася у великому світі, бо у Варшаві небагато вона побачить і навчиться, але замолода ще.

Дивився я на весь той новий світ, який перед Яковом відкрився в чужій країні, і думав: невже це той самий Яків? Адже я від його імені собі прізвище взяв, наче якась челядь його, наче дружина, але ось зараз дивився на нього і не впізнавав. Трохи поповнів, волосся геть сиве — це такий ще з Ченстохови в нього був слід.

Приймав нас із Воловським у своєму обставленому по-турецькому покої, де сидіти слід було на підлозі. Скаржився, що кофію вже багато пити не може, бо він йому шлунок висушує, та й взагалі багато розводився про своє здоров’я. Це мене здивувало, бо колись здавалося, ніби він геть безтілесний.

Перші дні скоротали ми, гуляючи околицями, відвідуючи меси та балакаючи з людьми. Але й розмови ті були якісь порожні. Мені було якось неспокійно. Намагався я бачити в Якові того молодика, якого ми зустріли колись у Смирні, і нагадав йому, як з нього злізла вся шкіра і як він під час шторму звільнив мене від страху. «Це ти, Якове?» — якось запитав я його, вдаючи з себе п’яного, але насправді уважно слухав, що він мені відповість. Він розгубився. Але згодом подумав я таке: лише дурень сподівається, що люди не змінюються, і то своєрідна гординя — вважати, ніби ми залишаємося непорушною цілістю, тією самою людиною, що й колись. Адже це не так.

Коли я виїжджав із Варшави, серед правовірних там ходили чутки, що справжній Яків помер у Ченстохові, а той, що тепер сидів переді мною, — лише двійник. Багато хто вірив у ті чутки. Я не мав ані найменшого сумніву, що і Людвик Воловський, і молодий Каплінський, шурин Якова (так, чутки ці дійшли аж до Валахії), приїхали сюди, аби на власні очі переконатися, так воно чи ні, і заспокоїти наших у Варшаві та поза нею.

Ми сиділи за столом, і я бачив, як у тьмяному світлі свічок усі пильно дивляться на Якова, вивчаючи кожну його зморшку. Витріщався на нього й Людвик Воловський, який давно його не бачив і, либонь, дивувався змінам. Зненацька Яків показав нам язика. Людвик миттю спалахнув рум’янцем і решту вечора сидів знічений. У розпал жвавої розмови я запитав Якова:

— І що ж ти тепер робитимеш? Сидітимеш тут? А з нами що буде?

— Найдужче я сподіваюся, що за мною піде якнайбільше євреїв, — відповів він. — І вирушить їх тьма-тьменна. В одній лише колоні буде не менше як десять тисяч.

Далі розповідав ще про знамена й мундири, про те, що хотів би мати свою гвардію, і що більше він пив вина, то сміливішими були його плани. Казав, що треба готуватися до війни, що часи неспокійні. Туреччина ослабла, а Росія міцнішає. «Війна — то благо для нас. У каламутній воді можна буде щось для себе впіймати». І розпалювався не на жарт: «Буде війна Австрії з Туреччиною, це безсумнівно. А що, якби у вирі війни вибороти для себе шматок землі, якого так прагнемо? Для цього треба чимало золота й праці. А що, якби отак зібрати тридцять тисяч людей, щоб ті озброїлися самотужки, і підтримати Туреччину у війні, а за те отримати клапоть землі — таке собі маленьке королівство — десь у Валахії?»

Воловський додав, що Хая у Варшаві напророкувала (до того ж не раз) великі зміни у світі, вогонь і пожежу.

— У Польщі король слабкий, і великий хаос панує, — почав Людвик.

— Для мене Польща в минулому, — відрубав Яків.

Сказав він це з гіркотою і якось так зухвало, наче викликав мене на двобій. А потім ми всі балакали про власну землю, перебивали один одного, все більше розпалюючись від цієї думки. І двоє Павловських, які прибули сюди з дружинами, і навіть шурин Якова Каплінський, якого я вважав надзвичайно кмітливим чоловіком, — усі почали розводитися про цю фантастичну ідею. Нічого їх не цікавило, крім політики.

«Я вже втратив віру у власну землю!» — крикнув я в той розпалений суперечками й вином гурт, та мене ніхто не почув.

На наш із Єрухімом Дембовським подив, Яків звелів нам записувати його вечірні оповідки. Спершу в домі почали занотовувати сни Еви — робив це Антоній Чернявський, син тих Чернявських із Валахії, які завідували касою в Іваному. І з цього вийшла цікава книжечка. Я був приголомшений, бо вже не раз просив у Якова дозволу нотувати його слова, але він завжди був проти.

Либонь, тут він почувався вільніше, а може, дався взнаки вплив молодого Моше Добрушки, який нас тут часто відвідував. Він переконав Якова, що речі, які не призначені для чужих вух, не обов’язково записувати, але якась книжечка з його думками й оповідями зовсім не завадить дедалі більшому гуртові його послідовників. І що добра це справа — писати книгу, яка залишиться нащадкам.

Спершу писав Єрухім, тобто Єнджей Дембовський, згодом я. У разі нашої відсутності замінювати нас мав Антоній, син Чернявських, хлопець кмітливий і Якову щиро відданий. Записи мали робитися польською, бо давню нашу мову ми вже занехаяли. Сам Яків говорив, як хотів: часом польською, часом німецькою, іноді вставляв цілі речення турецькою або фрази гебрайською; доводилося це все переписувати, бо моїх нотаток ніхто не розібрав би.

І згадалося мені, як колись уявляв я себе біля Якова, як Натан з Ґази був біля Шабтая Цві: саме Натан його возвеличив і показав йому, що він — Месія, бо сам Шабтай не розумів, хто він. Адже коли дух входить у людину, це схоже на примус, насильство; це так, наче повітря має увійти в найтвердіший камінь. Ні тіло, ні розум, у які вступає дух, не розуміють того, що відбувається. Тож мусить бути хтось, хто це пояснить і назве. Саме так ми з нашим святим Мордехаєм зробили у Смирні. Ми були свідками зішестя духа на Якова і вбрали це у слова.

А проте під час того першого візиту до Брюнна здалося мені, що між мною та Яковом виросла якась невидима стіна, якась ширма, наче тонке муслінове простирадло.

Слова Володаря

«Троє закриті переді мною, а про четвертого ви не знаєте». Що означають ці слова Якова? Означають вони, що існує троє могутніх Богів і вони тримають світ міцною рукою. Так говорив Володар, і я записував за ним. Перший Бог — це той, що дає життя кожному. Він добрий. Другий Бог — це той, що дає багатство, але не кожному, а лише тому, кому захоче. Третій Бог — то Майлех Гамовес, Володар Смерті. Цей — наймогутніший. А четвертий, про якого ми не знаємо, — то сам Добрий Господь. До нього неможливо дійти, якщо ми не пізнали перших трьох.

Цього всього, як казав Яків (а ми записували), не знав Саломон: він пробивався одразу до Найвищого, та все дарма. Мусив відійти зі світу і вічного життя нам не дав. І почувся поклик у небесах: «То хто ж готовий вирушити по вічне життя?»

«Я піду», — озвався на те Ісус Назарянин. Але й він не зміг, хоч був дуже мудрий та вчений і силу мав велику. Вирушив він тоді до отих трьох, що світ у руках тримають, і силою своєю, яку від Доброго Бога отримав, почав зцілювати. Побачивши це, ті троє вельми стривожилися, що він перейме владу над світом, бо знали з пророцтва, що прийде Месія і подолає смерть на вічні віки. Прийшов, отже, Ісус із Назарета до першого з трьох, і той його пустив до другого, а другий — до третього. Але третій, який був Володарем Смерті, запитав його: «Куди ти йдеш?» А Ісус відповів на те: «Йду до четвертого, який є Богом над усіма Богами». Розгнівався Володар Смерті й сказав: «Це я — Господь світу. Залишайся в мене, сидітимеш по праву руку від мене, будеш Сином Божим». І збагнув тоді Ісус, що немає в ньому сили Доброго Бога і він беззахисний, мов дитина. І сказав Володареві Смерті: «Хай буде так, як ти хочеш». Але той відповів йому: «Сину мій, мусиш пожертвувати мені тіло своє і кров свою». «Як же так, — заперечив Ісус. — Як же я віддам тобі своє тіло, якщо сказано мені було, що я маю дарувати світові життя вічне?» І тоді Бог той, Володар Смерті, сказав: «Бути такого не може, щоб на світі не було смерті». А Ісус на те: «Але ж я учням своїм це обіцяв…» Перебив його Володар Смерті: «Скажи учням своїм, що життя вічне буде не на цьому, а на тому світі, як мовиться в молитві: …і в Царстві Твоїм життя вічного, амінь». І залишився Ісус у Володаря Смерті, і приніс у світ більше смертей, ніж Мойсей. Євреї помирають безрадісно, неохоче, бо не знають, куди потраплять по смерті. А християни помирають із радістю, бо кажуть, що для кожного приготована часточка неба поруч з Ісусом, який сидить праворуч від Отця. Отак відійшов Ісус із цього світу. А через багато віків знову почувся поклик: «Хто хоче йти?»

Озвався Шабтай Цві: «Я піду». Пішов, як дитина, нічого не домігся, нічого не здобув.

«Тому слідом за ним було послано мене», — розповідає Яків, і западає тиша така, хоч мак сій. Здається, ніби Яків розповідає казочку дітям. «Послано було мене, — веде далі Яків, — щоб я приніс життя вічне у світ. І даровано мені силу. Але я простак і сам не піду. Ісус був великий учений, а я — простак. До тих трьох треба йти обережно, крутими дорогами, вони-бо читають з наших вуст навіть невимовлені слова. Слід крокувати у тиші, мовчки, без галасу. Але я не зроблю й кроку, доки не настане час здійснитися моїм словам».

Лише дехто з присутніх упізнав у цій оповідці наш святий трактат, який хіба що в такій спрощеній формі міг дійти до народу.

Коли Яків закінчив, його вмовляли розповідати ще. Тож він почав наступну історію.

Якось один король заснував великий костел. Фундамент заклав досвідчений майстер, був він на лікоть укопаний в землю, а над землею — заввишки з людину. Заклавши фундамент, той майстер зненацька зник на тринадцять років, а коли повернувся, взявся зводити стіни. Спитав його король, чому він пішов, нікому нічого не сказавши, і покинув свою справу.

«Королю мій, — сказав будівничий, — якби я негайно взявся добудовувати споруду, фундамент не витримав би тягаря стін. Тож я зник навмисно, щоб фундамент добре осів. Тепер я будуватиму костел, і стоятиме він віки вічні».

Я швидко зібрав докупи кількадесят списаних такими оповідками аркушів. Так само зробив і Єрухім Дембовський.

Пташка, яка вистрибує з табакерки

Моше скеровує на двір у Брюнні якихось ремісників, які говорять німецькою з чудернацьким акцентом.

Спершу показує Якову та Еві малюнки.

Заплутано пояснює користь від винаходу, але Яків, здається, не розуміє, як це працює. Кажуть, начебто така сама річ є при імператорському дворі, де у Моше чимало знайомих і друзів. Він буває там і сподівається, що невдовзі і Яків з’явиться там зі своєю прегарною донькою. Тепер Моше просить називати його Томасом.

Через кілька тижнів виявляється, що конструкція винаходу дуже проста: це кам’яна чаша, яку ставлять у кімнаті з найвищою стелею; чаша старанно відшліфована; посередині її — труба, що йде вгору і вистромлюється крізь дах, наче комин. Довелося вийняти кілька черепиць і збудувати для неї дерев’яну підпору. Нарешті вона працює.

— Камера-обскура, — каже Моше-Томас гордо, як конферансьє в театрі. Жінки плескають у долоні. Томас махає руками з тонкими зап’ястками, аж лопотить мереживо на його манжетах. Приємне гладенько поголене обличчя, хвилясте волосся. Широка усмішка, ледь кривуваті зуби. «Хто здатний протистояти чарам цього юнака, в голові якого народжуються сто ідей на секунду і який втілює їх швидше за будь-кого іншого?» — думає Ева. По черзі вони підходять до чаші. І що ж бачать? Неймовірно. Нахилившись над її відшліфованим дном, вони бачать цілий Брюнн: дахи, вежі костелів, вузькі вулички, що спинаються вгору і збігають униз, крони дерев, ринок із ятками. До того ж це не мертва картинка, все рухається: ось Альте Шмідеґассе їде карета, запряжена четвіркою коней, а ось тут черниці ведуть сиріт і робітники брукують вулицю. Хтось намагається пальцем торкнутися картинки, але здивовано відсмикує його: місто на дні чаші нематеріальне. Пучка пальця відчуває лише прохолоду полірованого каменю.

— Тепер ти, Володарю, бачитимеш усе місто. Це великий винахід, хоч нема в ньому ні магії, ні кабали. То все — сила людської думки.

Моше — зухвалий. Він сміє підштовхувати Якова до чаші, і той мовчки слухається юнака.

— Бачити, але самому лишатися невидимим… Це воістину божественний привілей, — підлещується Моше.

Завдяки цьому винаходові Моше здобуває повагу серед молоді. Помічаючи, що Володар виявляє до нього симпатію, юнаки і юнки починають ставитися до нього мало не як до сина Якова. Тим паче, що більшість із них справжніх синів Володаря не знає. Ті знов у Варшаві. Яків відіслав їх додому, і вони повернулися до Польщі з полегшенням. Там ними займаються Якубовський та Воловський.

Яків дивиться на Моше з вікна; розглядає його дуже уважно. Бачить, як той розхиляє поли французького жакета, широко розставляє ноги в білих шовкових панчохах, щоб намалювати щось жердиною на піску для молоді, яка згуртувалася довкола нього. Моше нахиляється, видно його тім’я. Його красиві кучері дарма поневіряються під перукою. Заріст на обличчі ледь помітний, шкіра оливкова й гладенька. Мати надто його розніжила. Шейндель надмірно пестує своїх дітей, вони ростуть наче принци й принцеси: самовпевнені, бундючні, красиві, зухвалі. Колись життя стане для них гіркою наукою.

Якщо Яків ледь вихилиться, помітить Авачу, яка теж зі свого вікна спостерігає за сценою внизу та цим жевжиком. У її тілі — повсякчас якась покора, вона не схожа на королеву. Яків стільки разів їй повторював: спина пряма, голова високо, якнайвище, — у неї ж така красива шия і шовковиста шкіра. Але вночі він учив її дечого іншого, ніж вдень. Зрештою, ніч іноді настає навіть серед дня, і тоді її покірність манить його. Легке тремтіння повік, красиві й темні, як ніч, очі, такі непроглядні, що на світлі здається, ніби вони вкриті лискучою глазур’ю.

Зненацька Томас, ніби здогадавшись, що за ним спостерігають, піднімає погляд, і Яків не встигає відступити вглиб кімнати. Їхні очі на мить зустрічаються.

З іншого вікна — чого Томас уже не помічає — на нього дивиться Ева Франк.

Увечері, коли Володар іде до сну, молодь знов збирається довкола Томаса Добрушки. Є тут Ева, Ануся Павловська й Аґата Воловська та молодший Францішек Воловський. Цього разу Томас показує їм табакерку, наче збирається пригостити їх тютюном. Коли Францішек простягає руку й торкається кришечки, табакерка з хряскотом відчиняється, і з неї вистрибує пташка, що махає крилами і цвірінькає. Францішек злякано відсмикує руку, а вся компанія вибухає нестримним реготом. Врешті-решт сміється й сам Францішек. Невдовзі до кімнати зазирає Звєжховська, яка в такий час завжди обходить дім і велить гасити свічки. Молодь весело запрошує її ввійти.

— Ну ж бо, покажи їй, — заохочують усі Томаса.

— Тітко, пригощайтеся тютюном, — гукають Звєжховській.

Томас простягає жінці маленький гарно оздоблений прямокутний предмет. Вона, передчуваючи якусь хитрість, неквапом бере табакерку.

— Натисніть отут, — починає Томас німецькою, але Звєжховська осудливо зиркає на нього, і він зі смішним акцентом повторює польською: — Натисніть отут.

Вона тисне, і пташка танцює свій механічний танець лише для неї. Звєжховська, позбувшись усієї своєї статечності, пищить, наче дівчинка.

Тисяча компліментів, або про шлюб Моше Добрушки, він же — Томас фон Шенфельд

Шлюб Моше Добрушки з Ельке фон Поппер відбувається у Відні 1775 року, коли минає час жалоби за Саломоном. Для весілля винайняли сади неподалік Пратера. Оскільки батько молодого помер, до шлюбу його ведуть Міхаель Деніс, його друг і перекладач славетних «Пісень Оссіана» Макферсона, та Адольф Фердинанд фон Шенфельд, видавець, який спеціально на цей шлюб приїхав із Праги. Перш ніж наречений з’явиться в костелі, відбувається невеликий масонський ритуал: браття з ложі, всі одягнені в чорне, повагом уводять його в новий етап життя. Фон Шенфельду Моше — як син, і він уже розпочав складну бюрократичну процедуру прийняття Томаса до герба Шенфельдів.

Але поки що триває бенкет. Крім багатих столів, заставлених їжею та велетенськими букетами травневих квітів, загальну увагу привертає павільйон, де виставлена незвичайна колекція метеликів. Колекцію започаткував Міхаель Деніс, роботодавець нареченого. Кузини ведуть туди Еву, і тепер вони разом, нахилившись над скляними вітринами, розглядають мертвих комах, пришпилених до шовкових подушок.

— Ти сама — наче той метелик, — каже Еві Естера, наймолодша з сестер Добрушків. Це порівняння западає Еві в пам’ять, і вона ще довго про нього думає. Адже метелики постають із потворних лялечок, із огидних гусениць, товстих і безформних, — останні також виставлені в одній з вітрин. Ева Франк пригадує, якою вона була у віці Естери: п’ятнадцятилітньою, в темно-сірій сукенці, яку наказував їй носити в Ченстохові батько, щоб вона не привертала до себе уваги солдатів. Пригадує холоднечу вежі, повикручувані суглоби матері. Еву охоплює невимовний жаль і сум за нею. Дівчина не хоче про це думати і вчиться забувати. Що ж, їй це непогано вдається.

Ввечері, коли в саду запалили лампіони, вона, ледь сп’яніла від вина, разом з іншими слухає графа фон Шенфельда, який, вбраний у довгий темно-зелений жакет, із келихом вина в руці виголошує тост на честь не надто красивої, зате дуже розумної нареченої:

— Уся родина молодого — така доброчесна, що кращої й не знайдеш. Працьовита, повна взаємної любові. Увесь їхній маєток зароблений чесною працею.

Гості погоджуються, киваючи головами.

— Крім того, вони обдаровані численними талантами, а до всього — амбітні, — продовжує граф. — І це дуже добре. Нічим не відрізняються вони від нас: ми-бо здобули шляхетські титули в якісь давні варварські часи, коли предки наші мечем боронили королів або грабували довколишніх селян і відбирали їхню землю. І всі ви добре знаєте, що не кожне «фон» означає істинне благородство духу та серця… А потрібні нам люди сильні, які змінюватимуть світ на краще. Зробити ж найбільше можна, коли маєш зв’язки і владу. Те, що нам здається очевидним — уся знайома нам конструкція світу, — вже давно струхлявіло й розвалюється на очах. Цей дім вимагає негайної перебудови, і ми є тими, хто тримає в руках кельми, аби його відремонтувати.

Лунають оплески, і гості перехиляють келихи найкращого моравського вина. Потім гримить музика, зараз будуть танці. Ева Франк ловить на собі допитливі погляди, і за мить біля неї виростає граф Ганс Гайнріх фон Екер унд Екгофен. Усміхнена Ева подає йому руку, як учила її тітка, але водночас шукає поглядом батька. Ось він. Сидить у затінку, оточений жінками, і дивиться просто на неї здалеку. Вона фізично відчуває його погляд. Батько очима дозволяє їй танець із цим граційним, схожим на коника-стрибунця молодим аристократом, чийого прізвища вона не вміє вимовити. Але згодом, коли до неї підходить такий собі Гіршфельд, казково багатий купець із Праги, батько ледь помітно заперечно хитає головою. Якусь мить Ева вагається, а потім відмовляє йому, виправдовуючись головним болем.

Тієї ночі вона чує на свою адресу тисячі компліментів, і коли нарешті падає в сукні на ліжко, їй паморочиться в голові, до горла через надмір моравського вина, випитого потай з Естерою, підкочується нудота.

Про цісаря та людей звідусіль і нізвідки

Найясніший цісар, що править разом із матір’ю, є симпатичним чоловіком трохи за тридцять і вже двічі вдівцем. Кажуть, він заприсягся втретє не одружуватися, через що багатьох панночок із найкращих домів охопила меланхолія. Він замкнутий, неговіркий і — за словами найближчого оточення — несміливий. Несміливий цісар! Він додає собі відваги, високо піднімаючи брови: тоді йому здається, ніби він дивиться на всіх згори. Його коханки кажуть, що в ліжку його наче нема і він швидко закінчує. Багато читає. Листується з Фрідріхом Прусським, яким потай захоплюється. Наслідує його, іноді в мундирі звичайного солдата інкогніто виходячи в місто, аби на власні очі побачити, як живуть його піддані. Ясна річ, його супроводжує й переодягнена охорона.

Схоже, цісар схильний до меланхолії, оскільки його цікавить людське тіло та його таємниці, всі ті кості, хрящики, черепи, опудала тварин, а ще всілякі відхилення та аномалії. Він влаштував чудесний кабінет дивовиж, куди водить гостей. Його тішить їхнє дитяче здивування, їхня суміш огиди й захвату. В такі миті він уважно придивляється до гостей: саме тут з їхніх облич сходить чемна улеслива посмішка, що її всі одягають, спілкуючись із цісарем. У такі хвилини він бачить, хто є хто.

Він збирається перетворити кабінет дивовиж на впорядковану колекцію, поділену на класи й категорії. Аби вундеркамера стала музеєм. Це був би перехід до нової епохи: кабінет дивовиж — то старий світ, хаотичний, повний аномалій і незбагненний, а музей — то світ новий, осяяний світлом розуму, логічний і розкладений на поличках. Цей музей стане першим кроком до реформи держави. Наприклад, цісар мріє реформувати роздутий і бюрократизований адміністративний апарат, який поглинає величезні суми з державної скарбниці, а насамперед — ліквідувати панщину. Такі ідеї не подобаються його матері Марії-Терезії. Вона вважає їх новомодними дивацтвами. На цьому ґрунті вони радикально не погоджуються.

Але єврейське питання цікавить їх обох. Завдання, яке перед собою поставив молодий цісар, полягає в тому, щоб звільнити євреїв від середньовічних забобонів задля їхнього ж добра; адже досі надзвичайний талант цього народу марнується в темряві всілякої кабали, підозрілих спекуляцій та ялових дискусій. Якби вони могли отримувати освіту на рівні з іншими, то чималу користь принесли б імперії. Мати цісаря воліла б привабити їх у єдино істинну віру і чула, що таке цілком можливо. Тож коли у списку осіб, що просять аудієнції в цісаря з нагоди його іменин, з’являється прізвище Юзефа Якова Франка, Йосиф II та його мати відчувають задоволення та цікавість, адже про цього Франка та його доньку говорять усі.

Якова рекомендують ще й побратими з ложі, тож цісар запрошує цю дивну пару, батька та доньку, в годину, призначену для митців. І саме до кабінету дивовиж. Веде їх поміж вітринами, в яких зібрані кості доісторичних тварин та людей-велетнів, які начебто колись населяли землю. З Франком цісар спілкується через перекладача, з його донькою говорить французькою; це створює певний дискомфорт. Тож він спершу зосереджується на батькові. Але краєм ока розглядає ту цікаву жінку і помічає, що вона дещо несмілива, не надто впевнена в собі. Чутки про її вроду здаються йому трохи перебільшеними. Так, вона красива, але ця краса не засліплює. Він знає чимало красивіших жінок. Правду кажучи, таким жінкам він не надто довіряє, вони завжди хитрі й корисливі; але ця здається простодушною та полохливою, вона не спокушає і нічого не вдає. Вона невисокого зросту, колись — як усі жінки Сходу — набере тіла. Зараз вона в розквіті сил. У неї бліде обличчя, яке наче відтінює блакиттю, без рум’янця, а ще — величезні очі й красиве волосся, вкладене у високу зачіску; на чоло та шию спадають грайливі кучерики. Її маленькі долоні та ступні схожі на дитячі. У ній немає гідності її батька, високого, ставного, негарного й самовпевненого чоловіка. Цісар задоволено відзначає, що Ева, попри збентеження, залишається дотепною. Він вирішує влаштувати їм невеликий тест: веде їх до полиці, на якій у великих посудинах плавають у каламутній рідині людські ембріони; більшість із них — деформовані, потворні. В одних — по дві голови, в інших — по кілька тулубів, ще в інших — одне велике око, як у циклопа. Батько і донька розглядають їх без відрази, зацікавлено. Заробляють бал. Потім цісар підводить їх до довгастої вітрини завдовжки в людське тіло, у якій спочиває Сивілла (так він її називає): воскова фігура жінки з обличчям в екстазі та розкритим животом, усередині якого видно кишківник, шлунок, матку, сечовий міхур. Зазвичай жінки перед цим експонатом мліють, принаймні їм паморочиться в голові. Цісарю цікаво, як реагуватиме Ева Франк. Вона нахиляється над вітриною і, зашарівшись, розглядає нутрощі. Потім піднімає голову й запитально дивиться на цісаря:

— Ким була модель?

Цісар весело сміється, а потім терпляче пояснює, як виготовили цю неймовірно точну воскову фігуру.

Виходячи з кабінету дивовиж, Яків через перекладача розлого розповідає цісарю про свої знайомства у Варшаві. Через слово згадує якесь прізвище, яке могло б цісарю щось сказати, але, на жаль, не каже нічого. Двічі згадує про Коссаковську. Він знає, що секретар Найяснішого Цісаря запам’ятає всі ці заплутані прізвища й накаже перевірити, кому вони належать. Цісар уперше в житті розмовляє з такими людьми: євреями, які вже перестали бути євреями. Одна вперта думка не дає йому спокою: куди ж, власне, поділося їхнє єврейство? Його не помітно ні в їхньому вигляді, ні в манерах. Можна було б подумати, що Ева — італійка чи іспанка, а її батько не схожий на представника жодної нації. Він особливий. Коли звертаєшся до нього з якимось запитанням, відчуваєш, як воно вдаряється об тверді, залізні мури його волі, об непорушні кордони його «я». Ці люди — звідусіль і нізвідки. Майбутнє людства.

Аудієнція тривала трохи менше години. Ще того самого дня цісар розпоряджається вислати Франкам запрошення до його літньої резиденції в Шенбрунні. Його матері, яка бачила їх протягом перших п’яти хвилин (до вундеркамери вона ходити не любить, каже, що потім її мучать лихі сни), теж сподобалися ці люди. Вони корисні для держави. Вони не лише католики, а й — як доносять рапорти — витрачають по тисячі дукатів у день на утримання двору в Брюнні.

— Побільше б таких людей в імперії — і держава розквітла б, як Фрідріхова Пруссія, — завершує цісарева, трохи дратуючи сина.

Про ведмедя зі сну Авачі Франк

Як старанно записує Чернявський, Еві сниться, що до неї підходить великий бурий ведмідь. Вона боїться ворухнутися, стоїть, закам’янівши від страху. А ведмідь починає лизати їй руки і ступні. Немає нікого, хто міг би прийти їй на допомогу. І тоді приходить якийсь чоловік і сідає на стілець — червоний, такий же, який був у її батька в Ченстохові. Еві здається, що прийшов батько, але це не він, а якийсь інший чоловік, молодший, дуже симпатичний. У ньому є щось від цісаря, але нагадує він і Францішека Воловського, а ще — Томаса Добрушку. І ще трохи — отого фокусника з білою тростинкою, якого вони бачили в Шенбрунні у цісаря. Він якось порвав білу хустинку на чотири частини, поклав їх до чорного капелюха, помахав над ним тростинкою — і вийняв цілу хустинку. Еві було трохи соромно за батька, бо той підійшов до фокусника й запропонував, що сам порве власну хустинку, яку має на шиї. Але фокусник відмовився, пояснивши, що лише він знає, як правильно скласти хустинку перед тим, як порвати. Це всіх дуже розсмішило. Отже, в тому сні її рятівник мав риси багатьох людей. Ведмідь зникає, а Ева підіймається в повітря.

В Еви бувають такі дивні та реалістичні сни, що вона не розлучається з польським сонником, що його привезла Маріанна Воловська просто з Варшави.

З нагоди візиту до Шенбрунна батько купив Еві чотири найкрасивіші сукні, які лише вдалося знайти у Відні. Довелося лише трохи вкоротити рукави і допасувати до фігури. У всіх суконь — міцний корсет; згідно з новою модою, вони не доходять навіть до кісточок. Цілий день Ева з батьком купували в модистки капелюшки. Вони були такі прекрасні, що Ева ніяк не могла вирішити, які ж з них узяти. Врешті-решт батько, втративши терпець, купив їй усі.

Ще потрібні були туфельки та панчохи. Батько спостерігав, як вона їх примірювала. Потім звелів Маґді та Анусі вийти, а Еві сказав роздягтися догола. Цього разу він її не торкався, лише дивився. Відтак звелів лягти спершу на живіт, а потім на спину. Вона робила все, що він хотів. Яків дивився на неї критично, але мовчав. Потім Ануся обстригла їй нігті на ногах і натерла стопи олійкою. Далі Ева за турецьким звичаєм скупалася в ароматній воді, і обидві приятельки натирали їй тіло кавовою гущею та медом, щоб шкіра була більш гладенькою.

Разом із цісарем та його матір’ю Ева відвідала зброярню й сади. Йшла з цісарем попереду всіх. Відчувала десятки поглядів на своїй спині, наче якусь важку ношу. Але коли цісар ніби випадково торкнувся її руки, тягар злетів з її плечей. Вона знала, що це станеться, лише вагалася, коли саме. Добре знати, що йдеться саме про це і ні про що більше.

А трапилося це після смішного спектаклю, що його вони дивилися з тераси палацу в Шенбрунні. Вона не пам’ятала, про що була та комедія, майже нічого не розуміла з тієї дивної німецької. Але вистава потішила цісаря, він був у гарному настрої. Кілька разів торкнувся її руки. Того самого вечора по неї приїхала дама двору — пані Штамм чи якось так — і звеліла Еві одягти найкращу білизну.

Ануся Павловська схвильовано сказала:

— Як добре, що в тебе закінчилися місячні.

Ева вжахнулася, але та мала рацію: справді, добре, що в неї закінчилися місячні.

Про життя на висотах

Яків Франк з допомогою Єнджея Дембовського винайняв на цілий квартал домів на Ґрабені. Водночас вислав Матеуша Матушевського до Варшави по гроші, передавши через нього лист до всіх варшавських правовірних. У ньому повідомляв, що веде переговори з цісарем. Матеуш отримав завдання про все гарно розповісти, описавши кожну подробицю їхнього життя в Брюнні, нового маєтку, а також зближення Еви та Якова з цісарем.

У листі було написано так:

Зауважте: доки мене в Польщі не було, шляхта добре ладнала з королем; а тільки-но я опинився в Ченстохові, мені явилося видіння, що Польща буде розділена. Так само й тепер: хто з вас може сказати, що там відбувається між королями й цісарями, що вони нам готують? А я знаю! Самі бачите: вже майже тридцять років я з вами, а досі ніхто з вас не може вгадати, куди я прямую і де опинюся. Ви гадали, що всьому кінець, коли я у фортеці ченстоховській у тісній темниці сидів. Але Бог мене обрав, бо я простак і почесті мені байдужі. Якби ви вірно йшли за мною, якби не покинули мене, як тоді у Варшаві, то де б ми зараз були?

Матеуш через три тижні повертається з грошима. Вдалося зібрати більшу суму, ніж та, про яку просив Володар, а все завдяки приголомшливій звістці: в Моравії знайшли стародавній рукопис, у якому чорним по білому написано, що в останні свої дні Римська імперія перейде в руки якогось чужого чоловіка. І там буцімто ясно сказано, що той чоловік носитиме турецький одяг, але на голові його буде не тюрбан, а висока червона шапка, обшита тонкою хутряною облямівкою. І той чоловік скине правителя з трону.

Потрібно купити безліч нових речей.

Спершу — кавовий сервіз із майсенської порцеляни, оздоблений золотими листочками, намальованими тонким пензликом картинками з пастухами й пастушками: схожими на ті, що їх Ева бачила в Просніці. Тепер у неї буде своя порцеляна, ще краща.

Крім того, купальне причандалля. Його треба купити в наймоднішого продавця. Спеціальний одяг, рушники, розкладні лежаки, плащі, підбиті найтоншим полотном. Коли Яків Франк з Міхалом Воловським іде купатися в Дунаї, за ним суне натовп віденських роззяв. Яків добре плаває, у воді почувається як молодий парубок. Міщанки пищать, захоплені спритністю цього вже немолодого, але симпатичного й солідного чоловіка. Деякі кидають у воду квіти. Після такого купання Яків завжди лишається в хорошому настрої аж до вечора.

А ще треба заплатити за Евиного красивого тонконогого коня, привезеного з Англії. Він геть білий, на сонці переливається сріблом. Проте Ева його боїться: кінь неспокійний через постійний гуркіт карет, спалахи світла та через маленьких песиків. Може стати дибки. Кінь коштує цілий маєток.

Негайно потрібні також чотири дюжини атласних туфельок. Вони швидко зношуються, коли в них ходити по вулиці: однієї пари вистачає не більше, ніж на одну прогулянку; потім Ева віддає їх Анусі (нога Маґди дещо завелика).

Нарешті, треба купити цукорниці та порцелянові тарілки, срібні ножі, виделки й тарелі (золото Ева вважає надто претензійним). Слід знайти нову, кращу куховарку та помічницю куховарки. Не завадять і ще дві дівчини-покоївки — це коштує менше, ніж сервіз, але теж чимало. Після смерті польського песика, який звався Руткою, Ева замовляє для втіхи двох хортів просто з Англії.

— А що, якби так вас пошкрябати, зняти оболонку й подивитися, що у вас там всередині? — питає Йосиф, милістю Божою імператор римський, король Німеччини, Угорщини, Чехії, Далмації, Хорватії, Славонії, Галичини й Лодомерії, архікнязь Австрії, герцог Бургундії та Лотарингії тощо.

— А що там може бути? — питає Ева. — Лише я, Ева.

— А хто вона, ця Ева?

— Піддана найяснішого цісаря, католичка.

— А ще?

— Донька Юзефа Якова та Юзефи Схоластики.

— А якою мовою говорили у вас вдома?

— Польською й турецькою.

Ева не знає, чи правильно відповіла.

— А ту мову, що нею євреї говорять, ви знаєте?

— Знаю трохи.

— А мати як до вас зверталася?

Ева не знає, що сказати. Коханець їй допомагає:

— Скажіть-но щось тією мовою.

Ева вагається.

— Con esto gif, se vide claro befor essi.

— Що це означає?

— Не питайте забагато, ваша високосте. Я вже не пригадую, — бреше Ева.

— Брешете.

Ева сміється й перевертається на живіт.

— Це правда, що ваш батько — великий кабаліст?

— Правда. Він великий чоловік.

— А те, що він перетворює олово на золото і тому в нього стільки грошей? — дражниться коханець.

— Може, й так.

— Та й ви, бачу, теж кабалістка. Дивіться-но, що ви зі мною робите.

Цісар вказує на свій стрижень, що росте на очах.

— Так, це таке моє чаклування.

У хорошу погоду вони їдуть на прогулянку до Пратера, що його нещодавно цісар відкрив для всіх охочих. Карети з відкидним верхом, наче відчинені бонбоньєрки, везуть віденські цукерочки: елегантних дам у дивовижних капелюшках. Поруч верхи їдуть кавалери, кланяючись знайомим. Пішоходи не поспішають, аби розтягти насолоду від прогулянки. Є тут і песики на повідках-стрічках, і мавпочки на ланцюжках, і улюблені папужки в посріблених клітках. Яків замовив для доньки невеличку англійську бричку — спеціально, аби вона їздила в ній на прогулянки. У цій милій бричці з Евою часто їздять Маґда й Ануся, іноді — лише Маґда. Пліткують, що вона — теж донька Якова, але позашлюбна. Якщо придивитися, то вона справді на нього подібна: висока, з видовженим обличчям, білими зубами; виглядає вона навіть достойніше, ніж Ева, тож іноді саме її вважають Евою Франк. Ще люди кажуть, що вони всі між собою схожі, як члени отих негритянських племен, що їх цісар іноді показує як живу дивовижу.

Машина для гри в шахи

Такий собі де Кемпелен сконструював для розваги машину, що виглядає як турок у красивому східному вбранні, з темним відполірованим обличчям — доволі, треба сказати, приємним. Машина сидить за столом, грає в шахи, до того ж робить це так досконало, що ніхто ще в неї не виграв. Здається, ніби під час гри вона думає і дає час подумати суперникові. Правою рукою спирається об стіл, а лівою пересуває фігури. Коли ж суперник плутає фігури чи порушує правила, вона крутить головою й чекає, доки той виправить помилку. Машина робить це сама собою, не потребуючи жодного джерела сили.

Цісар геть ошалів через ту машину. Програв їй безліч разів, але, кажуть, у Франції знайшлися такі, що виграли. Невже це можливо?

— Якщо машина здатна робити те саме, що людина, і навіть краще за неї, то хто ж така людина?

Він ставить це запитання за підвечірком, коли сидить із панночками в саду. Жодна не наважується йому відповісти. Чекають, доки він сам собі дасть відповідь. У нього є звичка ставити риторичні запитання і за мить самому на них відповідати. Отак і зараз: цісар розводиться про життя як природний хімічний процес, щоправда, започаткований вищою силою, але не завершує речення, а залишає його висіти в повітрі, наче дим із люльки. Лише наказові речення він завершує крапкою, яка дає всім полегшення. Принаймні зрозуміло, про що йдеться. Еві від самої думки про те, що вона могла б узяти слово в такому товаристві, щоки починають палати, і їй доводиться охолодитися віялом.

Цісаря й далі цікавлять досягнення анатомії. Щоб Сивіллі не було самотньо, він придбав ще й воскову модель людського тіла без шкіри, на якій показана кровоносна система. Коли розглядаєш таку модель, переконуєшся, що людське тіло — це теж машина: всі ті сухожилля та м’язи, клубки вен і артерій схожі на мотки муліне, що ним вишивала мати; всі ті суглоби, що нагадують важелі… Цісар із гордістю показує Еві найсвіжіше поповнення: ще одне жіноче тіло, цього разу позбавлене шкіри, м’язи обплітають нитки жил.

— А що, якби це все показати на чоловікові? — питає Ева.

Цісар сміється. Вони разом схиляються над восковим тілом, майже торкаючись головами. Ева виразно відчуває запах його вуст: яблучний, мабуть, від вина. Світле гладеньке обличчя цісаря заливають рум’янці.

— Може, люди й справді так виглядають без шкіри, але я — ні, — каже Ева вільно й зухвало.

Цісар знову вибухає сміхом.

Одного дня Ева отримує від нього подарунок: механічну пташку в клітці. Якщо її завести ручкою, вона починає тріпотіти бляшаними крильцями, а з її дзьоба чути щебетання. Ева привозить її до Брюнна, і та пташка в клітці стає цікавинкою дому. Власниця заводить її сама, завжди серйозно й зосереджено.

За звичаєм, цісар, маючи бажання побачитися з красунею Евою, висилає по неї скромну карету без гербів і прикрас, щоб вона не впадала в очі. Але їй хотілося б їздити до нього в цісарському екіпажі. Одного разу такий заїздив по неї та батька на Ґрабен, де вони живуть у багатокімнатному помешканні. Мати цісаря вподобала собі Якова Франка і запрошує його до своїх приватних покоїв, де проводить із ним чимало часу. Подейкують, що вони навіть моляться разом. Насправді ж цісарева любить слухати оповідки цього спокійного, незлобивого й милого чоловіка з екзотичними східними манерами. Розповідає він їй по секрету, як вони приймали хрещення в Польщі, вже багато років перебуваючи в лоні істинної віри. Згадує про добру жінку Коссаковську (чимось схожу на цісареву), яка допомогла їм увійти під крило Церкви і так вірно опікувалася світлої пам’яті дружиною Якова… Це подобається цісаревій, вона детальніше розпитує про Коссаковську. Часто вони розмовляють і на серйозніші теми. Отож цісарева, відколи внаслідок поділів Польщі отримала Галичину й частину Поділля, мріє про велику імперію аж до Чорного моря, до грецьких островів. Франк знає про Туреччину більше, ніж її найкращі міністри, тож вона розпитує його про все: про солодощі, страви, одяг, про те, чи жінки носять білизну, а якщо так, то яку, про середню кількість дітей у родині, про життя в гаремі й те, чи жінки не ревнують чоловіка одна до одної, про те, чи турецький базар працює на Різдво, про те, що турки думають про європейців, про те, чи клімат у Стамбулі кращий, ніж віденський, і чому вони більше люблять котів, ніж собак. Сама наливає йому каву з кавника і радить додати до неї молока — такою є найновіша мода.

Щоразу, повернувшись від цісаревої, Яків розповідає про ці зустрічі братам і сестрам; вони, розмріявшись, уявляють його цісарським намісником у Валахії, а поруч — донька Ева. Згадати лише, про що вони мріяли не так давно: про якісь нещасні кілька сіл на Поділлі… Ті мрії сьогодні здаються смішними й дитинними. Яків відвідує цісареву з подарунками; не буває такого, щоб Марія-Терезія не отримала чи то кашмірової шалі, чи то шовкових, вручну розписаних хусток, чи то обшитих бірюзою черевичків із найкращої турецької шкіри. Вона відкладає це все набік, ніби байдужа до такої розкоші, але насправді її тішать подарунки не менше, ніж самі візити Франка. Вона усвідомлює, що чимало людей, мабуть, його ненавидять. У нього є вроджена елегантність і те іронічне почуття гумору, яке вона особливо любить. Либонь, її симпатія до цього чоловіка в багатьох викликає тривогу. На столі в цісаревої опиняються різні звіти й доноси. Наприклад, такий:

…не менш підозрілими є й джерела його прибутків — вельми значних, адже у Варшаві він жив у розкоші. Зокрема, кажуть, що той Яків Франк має власну пошту, тобто людей уздовж кордонів Польщі, через яких він висилає листи. Грошові посилки, завжди в діжечках, прибувають до нього під охороною особистої гвардії.

— Ну то й що? — відповідає вона синові, коли той висловлює різні сумніви. — Якщо він ввозить до нас золото й витрачає його тут, це нас лише збагачує. Чи краще було б, якби він віз його до Росії?

Або ж з’являється чутка, що Франк муштрує собі приватну охорону, дедалі численнішу.

— То хай муштрує, — каже цісарева. — Добре, що дбає про власну безпеку. А що, наші аристократи в Галичині свого війська не мали? Можливо, та його гвардія ще нам знадобиться.

І додає тихо, звертаючись до сина:

— У мене є щодо нього свої плани.

Йосифові здається, що вона знов заглибилася в читання, але невдовзі мати додає:

— Але ти про неї навіть не думай.

Молодий цісар мовчки виходить. Слова матері часто викликають у нього почуття сорому. Мабуть, все через той її затятий селянський католицизм.

27

Як Нахман-Пьотр Якубовський став послом

Двір у Брюнні — то не лише місце порожніх розваг і ярмарок усілякої марноти. В кімнатах на другому поверсі, які називають канцеляріями, триває ненастанна праця. Яків з’являється там рано-вранці й диктує листи, що їх треба згодом переписувати й розсилати. Поруч під керівництвом Звєжховської працює бухгалтерія. У третій канцелярії Чернявські, сестра Якова та її чоловік, займаються набором молоді, відписують на листи, ведуть перемовини з батьками молодих хлопців і дівчат, яких присилають до двору Володаря. Отже, друга канцелярія займається справами двору, перша є чимось на кшталт маленького міністерства закордонних справ, а третя — управлінням економіки й торгівлі.

Ще в грудні 1774 року з Відня до Стамбула вирушають найкращі посланці Якова: Павел Павловський, Ян Воловський і шурин Володаря Яків Каплінський, який після смерті Тови зібрав цілу свою родину й переїхав до Брюнна. Перед виїздом відбувається врочиста церемонія, під час якої Яків виголошує промову. Називає посланців воїнами Месії, які не належать до жодної релігії; всі присутні чули це вже безліч разів. Єдине, що в них є, — це місія, і місія ця таємна. Треба здобути прихильність султана, відшукати старих покровителів, запропонувати свої послуги. Ввечері напередодні від’їзду тривають довгі спільні молитви, що завершуються співами в колі. У цих церемоніях беруть участь усі, включно з гістьми, але насамкінець залишаються тільки браття й сестри, і починається бенкет, ллються ріки моравського вина, яке всім тут так засмакувало. Здається, ніби все по-старому, як було в Іваному, але тепер Чужі Вчинки стали символічними, ритуальними. Втім, вони й далі близькі, впізнають одне одного за запахом, на дотик, усе здається таким зворушливим: видовжене обличчя Яна Воловського, його свіжо поголені щоки й буйні вуса, худорляві плечі й низенький зріст Павловської, густа сивувата чуприна Єрухіма-Єнджея Дембовського, накульгування Звєжховської. Всі постаріли, в усіх уже дорослі діти, а то й онуки, деякі поховали чоловіків або дружин і завели нові сім’ї, траплялися з ними великі трагедії й драми: смерті дітей, хвороби. Наприклад, у Генрика Воловського недавно стався апоплексичний удар, і тепер права частина його тіла частково паралізована, говорить він невиразно, але життєві сили його не покинули: не так давно він, спираючись на руки доньок, особисто муштрував кольоровий легіон — строкатих молоденьких нібито-солдатів.

На світанку, коли посланці вирушають, у дворі ще тихо. Жінки ще звечора приготували кошики з харчами в дорогу. Коні здаються якимись сонними. Яків виходить на подвір’я в червоному шовковому халаті, вручає кожному посланцеві золоту монету і благословляє. Каже, що від успіху їхньої місії залежить майбутнє правовірних. Карета рушає по брюннській бруківці в бік ринку, а далі виїжджає з міста, повернувши на південний схід.

Через кілька місяців вони повертаються з порожніми руками. Начебто такі досвідчені посли, а навіть не домоглися аудієнції в султана, змарнувавши кілька тижнів. Навесні 1775 року Яків, який вважає себе найбільшим другом цісаря, висилає другу місію до Стамбула. Цього разу їдуть Пьотр Якубовський та Людвик Воловський, син Яна Воловського. Повертаються восени, через пів року, і виявляється, що їхня місія теж провалилася. Їм не лише не вдалося побачитися з султаном, сталося дещо набагато гірше: через донос стамбульських євреїв їх звинуватили в єресі, і три місяці вони провели у в’язниці, через що Якубовський занедужав на запалення легенів. До того ж урядовці султана конфіскували всі їхні гроші, які вони мали вручити султанові під час аудієнції. А було їх чимало. Надсилали розпачливі листи з в’язниці, але Яків їх ігнорував — може, через хворобу, а може, був надто зайнятий візитами цісаря. Хоча, можливо, — як згодом уперто твердив Якубовський — ніякі звістки з Туреччини до нього не доходили. Завдання місії було таким самим: здобути прихильність султана, пообіцяти йому вірність, описати вигоду від безпосереднього доступу до цісаря, обговорити розмір винагороди, в разі якщо… Якубовський знатиме, що сказати, він найкраще володіє турецькою і вміє малювати словами красиві картини.

Повернулися вони змарнілі й змучені. Щоб здобути гроші на дорогу, мусили взяти позику в Стамбулі. Якубовський — сухий, наче тріска; кашляє. З обличчя Воловського не сходить якась тінь.

Володар навіть не виходить їм назустріч. Увечері, за давнім ритуалом, велить відшмагати Якубовського за те, що втратив гроші.

— З тебе, Якубовський, нема користі, — каже Яків. — Ти — старий впертий віслюк. Умієш лише писати, до жодної нормальної роботи не годишся.

Якубовський намагається боронитися, наче десятилітній хлопчак.

— То нащо ти мене посилав? Хіба немає молодших за мене, які краще говорять чужими мовами?

Покарання відбувається так: винуватця кладуть на стіл у самій сорочці, і кожен із правовірних братів і сестер мусить різкою шмагонути лежачого по спині. Першим б’є Володар — зазвичай безжально, — далі йдуть чоловіки, але б’ють слабше, а вже жінки переважно заплющують очі й хльоскають покараного легко, наче вербовою лозою (хіба що якась із них має свої причини, щоб його вперіщити). Так відбувається і з Якубовським. Безперечно, деякі б’ють боляче, але нічого страшного йому не станеться. Коли все завершується, він сповзає зі столу і йде геть, не зважаючи на наказ Якова залишитися. Його сорочка звисає майже до колін, спереду розхристана. Вираз обличчя відсутній. Кажуть, Якубовський на старість став диваком. Іде геть, навіть не обернувшись.

Після того, як він виходить, западає дещо задовга пауза. Всі стоять, схиливши голови. Володар бере слово й говорить нестримно, швидко, так, що записувати це важко, і Дембовський, що лишився без колеги-писаря, врешті-решт здається, відкладає перо. Яків каже, що світ до них завжди буде ворожим, тому їм потрібно триматися разом і підтримувати одне одного. Треба забути давні звичаї і приписи, бо старому світові вже кінець. Настав новий — ще жорстокіший і незатишніший, ніж попередній. Часи є винятковими, тому й вони мають бути винятковими. Їм потрібно триматися разом, родичатися зі своїми, щоб постала одна велика родина. Одні будуть стрижнем цієї родини, інші залишатимуться по краях. Усіма речами мають користуватися спільно, і лише керуватимуть цим процесом певні люди; той, у кого є більше, має ділитися з тим, хто відчуває нужду. Так було в Іваному, і так має бути тут. Завжди. Доки вони діляться тим, що мають, доти є махною — громадою, — а для інших лишаються таємницею. Цю таємницю треба берегти за будь-яку ціну. Що менше інші знатимуть про них, то краще. Їх обмовлятимуть — хай собі обмовляють. Але там, назовні, в жодному разі не можна порушувати закон чи людський звичай.

Яків велить їм стати в коло, покласти руки одне одному на плечі, голови ледь схилити, зосередитися на якійсь точці всередині кола.

— У нас є дві цілі, — каже Яків. — Перша — досягти Даату, знання, яке дарує нам вічне життя і визволить із в’язниці світу. Вчинити це можна простішим способом, знайшовши своє місце на землі, край, у якому ми запровадимо власні закони. А позаяк світ озброюється й воює і старий лад уже лежить у руїнах, нам варто скористатися з цього шарварку і взяти від світу щось для себе. Тож не дивіться підозріливо на моїх гусарів і мої знамена. Того, хто має свої хоругви й своє військо, хай навіть найменше, вважають у цьому світі справжнім правителем.

Потім вони співають «Іґадель» — ту саму пісню, що в Іваному. На завершення, перед тим як усі розійдуться, Яків переповідає їм свій сон, що його бачив минулої ночі: у тому сні він зустрів короля Станіслава Понятовського. Той ганявся за ним, Яковом, та Авачею і хотів битися. Ще Якову снилося, що його заводили в церкву, яка всередині була геть випалена.

Повернення єпископа Солтика

Взимку 1773 року варшав’яни разом з єпископами йдуть до ріки. Доходять по кризі до острова посередині русла і там чекають на єпископа Солтика, наче на святого мученика. Церковні хоругви дубіють на морозі. Хмаринки пари вириваються з вуст співаків, що виконують церковні гімни. Варшавські міщанки стоять у хутряних чіпцях, підбитих хутром пелеринках та вовняних хустках. Різні чоловіки в шубах до п’ят, візники, продавці, ремісники, кухарки й аристократи — всі задубіли.

Нарешті з’являється карета з кінним військовим ескортом. Всі зацікавлено зазирають досередини, але фіранки зсунуті. Коли карета зупиняється, народ стає навколішки посеред ріки, просто на сніг.

Єпископ з’являється лише на мить. Його ведуть попід руки, на ньому — довгий пурпуровий плащ, підбитий світлим хутром, мабуть, із якихось сибірських тварин. Він здається великим, наче ще більше розповнів. Робить знак хреста над головами вірних, і морозяне повітря стрясає тужлива пісня; слова розібрати важко, бо натовп співає її в різному ритмі, одні повільніше, інші швидше, тони накладаються і заглушують один одного.

Лише якусь секунду видно обличчя єпископа: воно змінилося, неначе посіріло. Юрбою пробігає шепіт, що його там катували, тому він так виглядає. Потім його фігура зникає в кареті, і екіпаж поволі рушає по кризі в бік Старого міста.

Варшавою відразу починають ходити чутки, що єпископ Солтик у тому морозяному пеклі на Колимі збожеволів і ясність розуму повертається до нього лише вряди-годи. Ті, що знали його раніше, твердять, що вже тоді, коли його ув’язнили росіяни, він був нездоровий психічно. Інші кажуть, що дехто має таку високу думку про себе, що ходить наче засліплений і всюди довкола бачить лише себе. Переконаність у власній важливості відбирає їм розум і здатність мислити. Єпископ Солтик, безумовно, належить до таких людей, і неважливо, збожеволів він чи ні.

Що відбувається в громаді правовірних у Варшаві

Посланці мусять відзвітувати перед товариством про своє перебування у Брюнні та невдалі посольські місії. У Варшаві тепер все крутиться довкола дому Францішека Воловського. Громада зустрічається то в нього на Лєшні (у Воловського найбільший дім), то в його доньки, ще однієї, яка вийшла заміж за Лянцкоронського, сина Хаї. Часи неспокійні, панує якесь політичне піднесення, яке викликає тривогу, тож оповіді про Брюнн звучать тут неймовірно.

Якубовський зустрічає в столиці Якуба Ґолінського, якого востаннє бачив, певно, ще в Ченстохові. До Ґолінського в нього ставлення якесь особливо трепетне: мабуть, той викликає в Якубовського спогади про Бешта й Меджибіж, і спогади ці його завжди зворушують. Вони обіймаються і певний час стоять отак непорушно. Крізь товстий плащ Якубовський відчуває, що той схуд і неначе змалів.

— З тобою все добре? — питає Якубовський стривожено.

— Потім розкажу, — пошепки відповідає Ґолінський, бо слово якраз бере старий Подольський, маленький висушений чоловічок у застебнутому до шиї буро-сірому каптані. Руки в нього поплямовані чорнилом. Він веде рахунки в конторі у Воловських.

— Я наважуся це сказати, — каже він польською з сильним тягучим єврейським акцентом. — Я старий і вже нічого не боюся. Тим більше, мені здається, що й ви так само думаєте, лише не насмілюєтеся говорити цього вголос. А я скажу.

Він робить коротку паузу і продовжує:

— Це вже скінчилося. Відколи він…

— Хто такий «він»? — гнівно кидає хтось з-під стіни.

— Відколи Яків, наш Володар, звідси поїхав, на нього вже марно чекати. Ми маємо самі подбати про себе, жити зразково, триматися разом, практик своїх не занедбувати, а пристосувати їх до обставин…

— Як пацюки, прибиті страхом до землі… — знов озивається той самий голос.

— Пацюки? — Подольський повертається в бік голосу. — Пацюки — то мудрі істоти, вони виживають завжди. А ти, сину, клепку загубив. У нас — хороші посади, ми не голодуємо, маємо дах над головою, які ще пацюки?

— Не для того ми хрестилися, — не вгаває голос. А належить цей голос такому собі Татаркевичу, чий батько був із Чернівців. Він — поштовий офіцер, прийшов у мундирі.

— Ти молодий і запальний. Голова в тебе гаряча. А я старий і добре вмію рахувати. Я підраховую видатки нашої громади і знаю, скільки золота ми вислали до Моравії і скільки праці було потрібно, аби його в Польщі зібрати. За ці гроші всі ваші діти могли би вчитися.

Залою пробігає шепотіння.

— І скільки ж ми вислали? — спокійно питає Маріанна Воловська.

Старий Подольський виймає з-за пазухи папери й розкладає їх на столі. Всі напирають на нього, щоб зазирнути, але ті таблиці з цифрами розуміє лише він.

— Я дав дві тисячі дукатів. Майже все, що мав, — каже Якуб Ґолінський Пьотрові Якубовському, який сів поруч. Обидва залишилися сидіти біля стіни, знаючи: тільки-но заходить мова про гроші, відразу вибухає сварка. — Має рацію той Подольський.

І справді, над столом вибухають суперечки, які намагається загасити Францішек Воловський-старший: зацитькує присутніх і пояснює, що все чути надвір і не варто цей дім перетворювати на турецький базар. Із цих ґречних, добре одягнених чиновників і міщан зненацька вилазять гендлярі мотлохом на буському ринку.

— Сором вам! — промовляє до них Воловський.

Раптом у Пьотра Якубовського неначе вселяється диявол. Він кидається до столу і затуляє своїм тілом розкидані на ньому папери.

— Що з вами сталося? Ви виставлятимете рахунки Якову, наче якомусь дрібному купцеві? Забули, ким ви були, коли він прийшов? І ким зараз були б, якби не він? Гендлярами, орендарями з бородами по пояс, із дрібняками, зашитими в штреймли! Забули?

Втручається Маєвський, колись Гілель, який виїхав до Литви і у Варшаві буває рідко:

— Ми й далі ними є!

Францішек Воловський заспокоює Якубовського:

— Ти, брате Пьотре, вгамуйся. Ми чимало здобули своєю впертою вірою. І своєю працею.

— Через нас він сидів у в’язниці тринадцять років. Ми зрадили його, — каже Якубовський.

— Ніхто його не зрадив, — відповідає молодий Лянцкоронський. — Ти сам казав, що так мусило статися, а ми, ціла громада, за той час зміцніли. Непросто нам було, але ми не відступили.

І знову хтось озивається з-під стіни, мабуть, той-таки Татаркевич:

— Ще невідомо, чи це справді він… Кажуть, його підмінили.

— Ану цить! — кричить Якубовський, але, на його подив, критику підхоплює Ґолінський:

— Хто ми зараз? Хто я зараз? Я був рабином у Буську, ні на що не скаржився, а тепер мені дороги туди нема, я банкрут.

Якубовський впадає в шал, кидається до друга і хапає його за гальштук. Папери зі столу падають на підлогу.

— Всі ви — мерзенні дрібні людці. Ви все забули. Ви досі сиділи б у лайні — рогатинському, підгаєцькому, кам’янецькому.

— І буському, — ущипливо додає той Маєвський з Литви.

Якуб Ґолінський вертається додому пішки, на самоті. Він обурений. Дружина, яка від самого початку живе в Брюнні поруч з їмостю, не озивається вже кілька місяців; він сподівався, що Якубовський привезе листи від неї. Немає листів. Він лише якось відвів очі, а потім трапилася та сварка, після якої він ніяк не може отямитися.

Цифри, які він бачив у паперах Подольського, не дають йому спокою. Ґолінський все думає про власні рахунки: він постачав тканини для королівського двору, чимало заробив, але тепер це скінчилося. Сувої тканин — дорогих, розкішних — лежать, і ніхто їх не купує. Вірячи, що вдача супроводжуватиме його й далі, він витратив усі свої заощадження на двір у Брюнні, сподіваючись, що це — задля добра його та родини, але тепер усе виглядає інакше. Йому наче злетіла полуда з очей. Чому ж його Маґда мовчить? Досі він тікав від думки про це, вічно був зайнятий, але тепер на дні його свідомості росте підозра, майже впевненість. Вона — наче злоякісна пухлина, наче шматок гнилого м’яса в голові: у неї є інший.

Ґолінський не спить цілу ніч, перевертається з боку на бік, чує якісь голоси, схожі на відгомони запеклої суперечки, знову бачить Якубовського, який відводить погляд, і йому стає гаряче. Він уже все знає, все відчуває, хоч його мозок відмовляється про це думати. Знов перераховує борги, бачить у півсні мишей, які гризуть сувої багряної парчі та дамасту.

Наступного дня, не снідавши, він іде пішки на Довгу до Якубовського. Йому відчиняє ще заспаний господар у сорочці й ковпаку, якийсь змарнілий, змучений, тре одна об одну ноги в заяложених шкарпетках. Вайґеле в нічній сорочці та накинутій поверх неї вовняній хустці мовчки береться розпалювати в печі. Невдовзі з’являються дві сонні донечки Якубовського — Барбарка й Ануся. Якубовський довго дивиться на нього, потім питає, жестом просячи дружину забрати дітей:

— Чого ти від мене хочеш, Ґолінський?

— Скажи мені, що там сталося. Що з моєю Маґдою?

Якубовський опускає погляд, розглядає свої шкарпетки.

— Заходь.

У невеличкому помешканні Нахмана-Пьотра Якубовського панує безлад. Стоять якісь кошики, скрині. Пахне квашеною капустою. Вони сідають за стіл, з якого Якубовський згортає папери. Старанно витирає перо й ховає його до скриньки. На дні келиха — рештки вина.

— Що з нею? Скажи!

— А що з нею могло статися? Мені звідки знати? Я їздив туди-сюди, хіба ти не знаєш? Не сидів із бабами.

— Але ж ти був у Брюнні.

Порив вітру вдаряє у вікно, зловісно дзеленчать шибки. Якубовський встає і зачиняє віконниці. У кімнаті стає темнувато.

— Пам’ятаєш, як ми спали в одному ліжку в Бешта? — питає Ґолінський, ніби жаліючись.

Якубовський зітхає.

— Ти знаєш, як воно там. Ти сам бачив. Був у Ченстохові, був у Іваному. Там ніхто за твоєю дружиною не стежитиме. Вона — вільна жінка.

— Я ніколи так близько не був. Не був одним із вас, «братів».

— Але бачив, — Якубовський каже це так, ніби прибитий лихом Ґолінський сам винен у своєму нещасті. — Вона сама про це попросила. Тепер вона разом із конюхом Володаря, Шимановським. Це такий козак на коні…

— Козак, — механічно повторює за ним Ґолінський, геть приголомшений.

— Я кажу тобі це, Ґолінський, бо ми друзі. Бо ти мене підтримав, коли мій син помер, бо ми в одному ліжку спали…

— Знаю.

— На твоєму місці я б так не журився. Чого ти сподівався? Все це для нашого ж добра. Вона — поруч із найбільшим царем світу. Двір великий… Захочеш, щоб вона повернулася, то повернеться.

Ґолінський встає і починає ходити маленькою кімнаткою. Два кроки в один бік, два в інший. Потім зупиняється, набирає повітря в легені й починає схлипувати.

— Вона не просила сама, я це точно знаю… Мабуть, її змусили.

Нахман бере з мисника другий келих і наливає в нього вина.

— Ти міг би весь свій товар продати в Брюнні. Мабуть, дешевше, бо там уже парча не йде так, як колись. Але все ж якісь гроші повернеш.

Ґолінський пакується за годину й позичає під векселі грошей у дорогу. Через кілька днів він уже в Брюнні, брудний і втомлений. Віддавши товар на склад, одразу рушає на Петерсбурґер Ґассе, до будинку біля катедри. Йде, насунувши капелюх на очі, у кількох перехожих питає дорогу. Кожен йому вказує. Він збирається по-людськи постукати й представитися, але його зненацька охоплюють підозри й непевність, він почувається так, наче вирушив на війну, тож стає у брамі навпроти і, поки вулицями повзуть довгі ранкові тіні, стоїть і чекає, ще глибше насунувши капелюх.

Брама відчиняється, і звідти виїжджає візок, яким вивозять сміття й нечистоти, далі виходять якісь жінки. Ґолінський їх не знає. Вони несуть плетені кошики і йдуть угору вулицею, мабуть, на ринок. Потім в’їжджає хура з овочами, далі — самотній вершник. Нарешті з’являється карета, в’їжджає досередини і зникає там аж до полудня, коли раптом починається жвавий рух крізь браму. Ґолінському здається, що він бачить двох жінок: одна з них — Звєжховська, яка щось подає чи то поштареві, чи посланцеві, друга — старша Чернявська. У вікнах на другому поверсі розсувають штори, і там на мить з’являється чиєсь обличчя. Ґолінський не може розібрати чиє. Йому смокче під ложечкою, але він не наважується відійти ані на мить, наче боїться пропустити щось дуже важливе. Перед самим полуднем брама знов відчиняється, і на вулиці формується невеликий похід, переважно молодь: ідуть до катедри на месу. Він знов нікого не впізнає. Аж у самому кінці бачить знайомого, Дембовського, в польському одязі, з дружиною. Вони йдуть мовчки і зникають у костелі. Ґолінський розуміє, що тут нема ні Франка, ні Авачі. Хапає за рукав одного з запізнілих молодиків і питає:

— А Володар де?

— У Відні, у самого цісаря, — добродушно відповідає той.

Ночує Ґолінський в заїзді, чистому й ошатному, хоч і недорогому. Йому дозволяють там умитися й поспати. Він спить як убитий. Наступного дня вранці вирушає до Відня, гнаний тією ж тривогою.

Цілий день займає дорога на Ґрабен, де мешкає Володар. Перед входом стоїть сторожа, якась чудна, в яскравих зелених і червоних лівреях, в шапках із пір’ям. Вони тримають галябарди. Самому туди ніяк не ввійти. Він просить його представити, але відповіді нема аж до вечора. Ввечері в’їжджає багата карета в супроводі кількох вершників. Коли він хоче підійти, його доволі брутально перепиняють.

— Я — Якуб Ґолінський, Володар мене знає. Мені треба побачитися з ним.

Йому кажуть наступного ранку написати записку.

— Володар приймає опівдні, — чемно каже лакей у чудернацькій лівреї.

Anzeige, або донесення

Марії-Терезії Габсбурґ, Божою ласкою цісаревій римській, королеві Німеччини, Угорщини, Чехії, Галичини й Лодомерії, ерцгерцогині Австрії, герцогині Бургундії, Штирії, Каринтії, Крайни, герцогині Семигороду, etc.

Яко підданий Вашої Цісарської Світлості, я, що народився в Глинній, за чотири милі від Львова розташованій, і там-таки виріс, був у цьому містечку рабином. Сталося так, що 1759 року з’явився там такий собі Яків Франк, син єврейського вчителя, начебто неофіт, який сьогодні живе у Брюнні. Батька його через підозру в належності до секти сабатіанців вигнали з громади, і він осів у Чернівцях на землях молдавських. Той Яків Франк, хоч народився в Королівці, чимало по світу наїздився, одружився, мав доньку, після чого пристав на магометанську віру й був серед сабатіанців оголошений хахамом.

На свій сором, я теж належав до тієї секти і був одним з його послідовників. Через власну дурість вважав його не лише великим мудрецем, а й втіленням духа Шабтая та чудотворцем.

На початку 1757 року прибув вищезгаданий Франк до Польщі й закликав усіх вірних переїжджати до Іваного на землях Кам’янецького єпископа. Там оголосив він, що господь Шабтай Цві мусив перейти у віру ісмаелітів, так само, як бог Барухія — у православ’я, а він, Яків, мусить перейти у віру в Назарянина, позаяк Ісус із Назарета був оболонкою, шкоринкою плоду, а прихід його мав лише прокласти шлях для істинного Месії. І саме тому ми про людське око маємо перейти в цю віру і сповідувати її ще ретельніше, ніж самі християни. Мусимо жити побожно, але не одружуватися з християнками, бо хоч Señor Santo, тобто Барухія, й казав: «Благословенний той, хто дає дозвіл на все заборонене», — він також зазначав, що донька чужого бога — заказана. Тож у жодному разі не можна змішуватися з іншими народами, а треба в глибині серця лишатися вірним трьом вузлам, трьом царям нашим: Шабтаєві Цві, Барухії та Якову Франку.

Після численних переслідувань з боку євреїв ми, захищені покровительством Кам’янецького та Львівського єпископів, восени 1759 року прийняли хрещення.

Вбогому Франкові, який прибув із Туреччини, відразу дали багато грошей. Доклався до цього і я, пожертвувавши йому для початку 280 дукатів.

Потім вищезгаданий Франк прибув до Варшави і там оголошував наліво й направо, що є господарем життя і смерті, і ті, що в нього щиро увірують, ніколи не помруть.

Коли ж деякі з його найближчих та найвідданіших поплічників таки померли, то на запитання про причину Яків відповідав, що вони, мабуть, не досить щиро в нього вірили.

Деякі з його товариства, бажаючи випробувати Франка, донесли на нього церковній владі…

— Так було? — питає Ґолінський людину, яка йому диктує і чиї слова він записує гарним почерком, лише вряди-годи перечіпляючись об довгі німецькі вирази. Але той не відповідає, тож Ґолінський пише далі:

…справу цю розглянув суд, що складався з коронного канцлера, капітули та єпископів. Більшість з його прибічників відкрито зізналися у своїх помилках і підписали присягу, що відхрещуються від усього, з чим мали справу, і відтепер житимуть по-християнськи. Франка ж було засуджено на довічне ув’язнення в монастирі в Ченстохові. На жаль, цей одержимий дияволом чоловік уміє повести за собою людей. Його прибічники відвідали його у в’язниці й щедро обдарували. Багато з них лишилися біля нього, адже йому вдалося переконати їх, що його арешт — необхідний. І знову мушу зізнатися з соромом, що й я був там, у його в’язниці, і залишався з ним аж до дня смерті його дружини та її похорону.

Смерть ця вразила багатьох, так само, як і вчення Франка, в якому він вихваляв учинки, що ображають природу та людські звичаї. Отоді я відступив від нього і став його ворогом. Покинувши Ченстохову, я повернувся до Варшави, де жив із дружиною та дитиною. Тепер моя дружина вже чотири роки перебуває в Брюнні при дворі Франка, а нещодавно з якимось любчиком…

Рука Ґолінського зупиняється на цьому слові: «Gefährten».

— То ви вже й це знаєте? — питає він.

Той знову не відповідає, і Ґолінський повертається до писання.

…вона була з Франком і його донькою у Відні, а тепер повернулася до Брюнна, зустрілася зі мною і, відчуваючи до мене якийсь природний потяг, зізналася, що Святий Володар, як називають Франка послідовники, ще в Ченстохові наказав мене та інших непокірних убити уві сні.

— Але ж це неправда. Такого не було, — каже приголомшений Ґолінський, але продовжує писати.

Вона взнала про це, бо користувалася цілковитою довірою як донька одного з найвідданіших прибічників Франка. І ще порадила мені рятуватися й чимшвидше зникнути звідти. З цього приводу я подав скаргу до коронної влади, навіть було розпочате слідство, а мої свідчення були внесені до протоколу, який зберігається у Варшаві, і з ним можна ознайомитися.

Коли в Польщі почалися заворушення, Франк знайшов спосіб за допомогою російських військ звільнитися з в’язниці. Відтак подався до Брюнна, де безкарно ширить свою диявольську віру.

Всі його візники, конюхи, слуги, гусари, улани, словом, усе його оточення — то євреї-вихрести. Через кожні два тижні до нього прибувають чоловіки, дружини, сини й доньки з цілої Польщі, а ще з Моравії, ба навіть із Гамбурґа, і привозять багаті дарунки, коней. Всі вони — також вихрести з тієї самої секти, яка — як бачимо — поширилася світом. Цілують йому ноги, залишаються на кілька днів і їдуть геть, а на їхнє місце прибувають інші, і вся ця нечисть множиться з кожним днем.

Я добре знаю, що мої слова не слугують жодним доказом, але готовий піти до в’язниці, доки слідство Вашої Цісарської Світлості не виявить усіх тих жахливих речей, яких світ іще не бачив, і це знеславлення…

Ґолінський на мить зупиняється на цьому слові й пише далі:

…не буде доведене за всіма пунктами.

Звертаюся покірно до Вашої Цісарсько-Королівської Апостольської Світлості зі слізним проханням, аби з огляду на важливість цієї справи влаштувати мені тут, у Відні, очну зустріч із Яковом Франком, яка доведе всі його злочини, а мені допоможе повернути тисячу дукатів, які він у мене забрав. Я ж, що сам багатократ завинив, сподіваюся, що це щире зізнання пом’якшить мої провини і буде мені пробачено.

Вашої Цісарсько-Королівської Апостольської Світлості найпокірніший слуга

Якуб Ґолінський.

Чоловік, який надиктував йому цей лист, бере в нього аркуш і посипає його піском. Пісок висушує слова Ґолінського, і відтепер вони набувають сили.

Кава з молоком: наслідки пиття

Якову, вочевидь, зашкодила та нова мода пити змішані стихії: каву й молоко. Почалося з невеликої нестравності шлунка, але невдовзі шлунок наче взагалі заснув, і слабкість, яка охопила Якова, нагадувала хіба що ту, яка в нього трапилася в Ченстохові через отруєне причастя. Ще й до всього постійно ходять кредитори, яким немає чим платити, бо величезні суми пішли на Відень та були розтринькані в місіях. Доки Каплінський, Павловський та Воловський доїдуть із Варшави з грішми, Яків наказав тимчасово відмовитися від надміру в їжі та відіслати додому частину гостей, утримування яких надзвичайно обтяжувало бюджет. Яків такий слабкий і виснажений, що вже ледь сидить, але й далі диктує листи до варшавської громади — своєї улюбленої спільноти. Нагадує, що вони мають бути сильними, як дерево: хоч вітер і шарпає його гілля, воно завжди стоїть на місці. Треба кріпити свої серця та зберігати відвагу. Лист завершується словами: «Не бійтеся нічого».

Лист так втомлює його, що того самого вечора він поринає у щось схоже на важкий і глибокий сон.

Кілька днів триває боротьба: Володар лежить у летаргії, і біля нього лише змінюються слуги, які зволожують йому вуста губкою, перестеляють ліжко. Вікна зашторено, спільні обіди скасовано, тепер видають просту їжу: хліб і кашу з дрібкою жиру. На другий поверх, де розташовані покої Володаря, входити заборонено. Графік чергувань встановлює Звежховська: висока, худа, ледь згорблена, вона кружляє коридорами, видзвонюючи ключами, прив’язаними до пояса. Одного ранку, йдучи ще сонною відчиняти кухню, вона бачить Володаря босоногого, в самій нічній сорочці: він стоїть у дверях, ледь похитуючись. Ось, чергові заснули, а він видужав. Звєжховська піднімає на ноги весь двір, починається готування бульйонів, яких він навіть не торкається. Вживає лише варені яйця, не їсть ані хліба, ані м’яса і — о диво! — швидко одужує. Знов розпочинає свої далекі самотні прогулянки міськими околицями. Звєжховська потай посилає за ним когось із двору, щоб мати його на оці.

Через місяць, уже цілком відновивши сили, Яків урочисто вирушає до Просніца, до Добрушки. Туди раз на рік потай від усіх з’їжджаються правовірні з цілої Європи. Добрушки вдають, ніби це родинне свято, лише невідомо, хто і що саме святкує. Щось схоже на те весілля Ісаака Шора, тепер Генрика Воловського, двадцять сім років тому: всі тут. Яків Франк приїжджає багатою каретою, оточеною своїми ж гусарами, один з яких легко поранений. На них напали євреї з-під Брюнна, але озброєні ті були абияк. Шимановський, який завжди має при собі заряджену зброю, кілька разів вистрелив, і євреї кинулися врозтіч.

На все це дивиться Єнта, її увагу привернула якась подібність, щось таке вона вже бачила. На просторах часу іноді трапляються дуже схожі миті. Нитки часу мають свої вузли й вузлики, і вряди-годи стається щось симетричне, повторюване, неначе рефрени й мотиви; це відчуття дещо незатишне. Розумові іноді непросто збагнути порядок, невідомо, як його трактувати. Хаос завжди здавався людям звичнішим, безпечнішим, наче безлад у власній шухляді. І ось зараз у Просніці все майже так, як було в Рогатині двадцять сім років тому, отого пам’ятного дня, коли Єнта не зовсім померла.

Тоді болотом їхали вози, а на них — люди у вологих капотах. Під низькими стелями диміли оливні каганці, густі бороди чоловіків і важкі спідниці жінок пахнули димом, мокрим деревом і смаженою цибулею. Тепер моравськими трактами поволі сунуть встелені килимами карети на ресорах. До великого будинку Добрушків під’їжджають люди чисті, доглянуті, ошатно вбрані, чемні й зосереджені. Вітаються на подвір’ї, і помітно, що світ для них — як зручне помешкання. Одне до одного вони ставляться приязно й щиро, наче велика родина. Так воно і є. Вони винайняли кімнати у двох заїздах неподалік. Мешканці містечка зацікавлено придивляються до цих прибульців, які говорять німецькою з мелодійним акцентом, але інтерес триває недовго. Може, у Добрушків — золоте весілля. Він єврей, це всі знають; тут багато євреїв. Вони заробляють важкою та чесною працею. Чимось відрізняються від отих інших євреїв, але чим саме, нікого особливо не обходить.

Жінок на час перемовин старанно відокремлюють від чоловіків; усі три дні вони проводять у своєму товаристві, детально обговорюючи, хто, коли, з ким, як, навіщо і де. З цих розмов згодом буде більше користі, ніж з обговорення доктрини. Виникнуть ідеї щодо шлюбів, буде вигадано модні імена для не народжених ще дітей, обговорено найкращі місця для лікування ревматизму, дібрано в пари тих, хто шукає роботи, і тих, хто шукає працівників. Уранці вони читають святі тексти і теж дискутують. Пополудні влаштовують собі урок музикування: Шейндель та її доньки — музично обдаровані й мають чимало нот. Поки дівчата грають, старші жінки, а з ними й Шейндель, беруть собі по келишку вишневої наливки, і розпочинається справжня дискусія — не гірша, ніж за стіною у чоловіків.

Одна з доньок Добрушків, Блюмеле, особливо талановита, акомпануючи собі на фортепіано, співає перекладену німецькою старовинну пісню правовірних:

В залізному сховку, у вітру долоні

Душа моя в море, мов човен, рушає,

Її не зачиниш у тьми Вавилоні,

У мурів людських кам’яному полоні,

Її не хвилюють плітки безконечні

І стріли отруйні на пишних бенкетах,

Її не обходять ні звичай, ні ґречність.

Не втримаєш душу в кордонів тенетах,

Вона не зважає на вашу сторожу,

Долає, мов ластівка, слів огорожу

І те, чого слово назвати не в змозі.

Не знає спокус вона й жаху нічного,

А розкоші ваші на битій дорозі

Лишає, мов злидаря злого й чужого.

Ти, Боже, що бачиш все з неба палати,

Даруй мені слово, міцне, наче лати,

Щоб правду Твою наздогнати й пізнати.

Її чистий голос звучить так виразно, що деякі з чоловіків, що стоять найближче до дверей і слухають дискусії, нишком виходять і навшпиньках приєднуються до жінок.

Спеціально заради цього великого зібрання з Відня приїхав Томас. Спершу він звично йде до жінок: перш ніж заглибитися в серйозні розмови, йому кортить побалакати несерйозно. Він привіз із Відня нову салонну гру: треба показувати на мигах якесь речення, а решта присутніх вгадує. Жести й гримаси — це найдемократичніша мова: хай навіть ти говориш із найхимернішим акцентом, це нікому не заважатиме. Томас обіцяє, що вони пограють у це ввечері, коли буде час для розваг. Залишає їм «Пісні Оссіана», що їх переклав його приятель. Цілий вечір жінки проводять у читанні. Ева не розуміє ні розчулення, ні сліз, які супроводжують читання.

У чоловічому товаристві Томас розповідає про масонські ідеї. Ця тема вже давно цікавить старших братів із провінції, а оскільки старший син Шейнделі сам належить до ложі, влаштовує їм щось на кшталт короткої лекції, після якої починається довга дискусія. Найбільше братам закарбовується в пам’яті один фрагмент. Томас розповідає, що в цьому поділеному світі, який складається з частково тотожних фракцій, що їх називають релігіями, лише масонство є місцем, де можуть зустрічатися й спільно діяти люди з чистим серцем, відкриті й вільні від упереджень.

— Покажіть мені, де ще євреї можуть розмовляти, дискутувати й спільно діяти з християнами, щоб за ними не стежило пильне око церкви й синагоги, влади та ієрархії, яка ділить людей на кращих і гірших? — вигукує Томас понад головами присутніх; вузол на його білому шовковому галстуку розв’язався, а старанно вкладене довге хвилясте волосся розкуйовдилося. Томас натхненно продовжує:

— Ці дві ворожі системи завжди тиснуть одна на одну, звинувачують одна одну в негідних вчинках і хибних ідеях. Ми приречені жити в цьому протистоянні, хтось народжується в одному таборі, а хтось — в іншому, і немає значення, як ми хотіли б жити…

Ззаду лунають протести. Зчиняється суперечка, Томасові не дають закінчити. Якби він не був тут господарем (а розмова відбувається ввечері і є менш офіційною), йому дали б прочуханки. Що й казати: у сина Зальмана — гаряча голова.

Яків того дня бере слово на завершення зустрічі. Говорить відважно, натхненно. Він зовсім не схожий на старих зануд (за винятком Томаса), які промовляли перед ним і лише розводилися про Айбешютца. Яків не говорить ні про себе, ні про Діву (щодо цього Володаря особливо застерігав молодий кузен перед промовою — і йому вдалося). Промова — про те, що перехід у «релігію едомську» став цілковитою необхідністю. Іншого шляху нема. І треба шукати місця для себе — якомога вільнішого, аби жити у спокої та згідно з власними законами.

Коли з кутка долинає якесь обурене шепотіння, Яків повертається в той бік і каже:

— Ви знаєте, хто я і як став тим, ким є. Мого дідуся, Мойсея Меїра Каменкера, впіймали за рік до мого народження, коли він таємно перевозив з Польщі до Гамбурґа правовірні книжки. За те його посадили до в’язниці. Я знаю, що кажу, і маю рацію. Я не можу помилятися.

— І чому ж це ти не можеш помилятися, Якове? — питає хтось із залу.

— Бо в мені є Бог, — відповідає Яків Франк із красивою білозубою усмішкою.

В залі зчиняється шум, хтось свище, доводиться втихомирювати присутніх.

До пізньої ночі жінки та молодь грають у нову гру Добрушки. Крізь відчинене вікно чути вибухи сміху. Абсолютною переможницею виявляється Фанні, молода дружина найбільшого супротивника Томаса — рабина з Альтони.

Грижа та слова Володаря

Палац у Брюнні вже не такий переповнений людьми, як колись, але все одно прибувають правовірні з Русі, Поділля, Варшави. Це бідні гості, але й їх треба якось прийняти. Брудні після довгої дороги, іноді якісь дикуваті, як та жінка, що не дозволила, аби їй відстригли скуйовджену кучму волосся, твердячи, що разом з волоссям втратить життя. Володар звелів відрізати їй той жмут, поки вона спала, а потім, прочитавши над ним молитви, врочисто спалив. Гостей розселяють у цілому домі та над кухнею в подвір’ї, де облаштували гостьові кімнати. Але місця все одно бракує. Тож доводиться винаймати кімнати в місті й передмістях. Удень всі приходять до Володаря. Йому досить одного погляду, щоб оцінити, хто перед ним стоїть, і одним він розповідає байки й анекдоти, а іншим розтлумачує складні речення з учених книжок.

На Хануку Володар сам запалив свічки, але заборонив молитися по-єврейськи. На Йом-Кіпур велів співати і влаштував танці, як в Іваному та у ще давніші часи.

До себе на ніч Володар просить Віттель Матушевську: вона саме приїхала з Варшави, де гостювала в дітей. Яків радіє її приїздові, велить поголити його, підстригти, підрізати нігті на ногах. Віттель біжить до нього від самих дверей і падає перед ним навколішки, а він піднімає її та обіймає. Віттель шаріється, як півонія. Не менш сердечно Яків вітається й з її чоловіком Матеушем.

Коли Ева Звєжховська захворіла, Віттель узяла на себе її обов’язки і тепер упевнено керує домом. Заганяє молодих і надто бравих після муштри чоловіків працювати в саду, полоти бур’ян, який витикається з-поміж каменів на подвір’ї, прибирати кінський гній, над яким кружляють хмари мух. Домовляється з водовозом, щоб доставляв більше води, організовує квашення огірків у великих бочках. Віттель — єдина, кому Володар дозволяє звертатися до нього з легким докором. Їй можна навіть образитися на Якова — як тоді, коли вона дорікнула йому, що той парує їх на ніч так, аби було добре чоловікам, а не жінкам.

— А ти як зробила б? — питає Яків. — Мені підказує Бог.

— Можна уважніше придивлятися, хто до кого відчуває потяг, хто симпатизує одне одному, а хто — ні. Якщо сформувати пару з людей, які одне одного ненавидять, це принесе лише сором і страждання.

— Тут ідеться не про приємність, — пояснює їй Володар. — Вони мають переламати себе й відкритися одне одному. Стати одним цілим.

— Чоловікам легше «переламати себе» — як ти це називаєш, — ніж жінкам. Жінки після такого почуваються жахливо.

Він дивиться на неї уважно, збентежений тим, що вона сказала.

— Дозволь жінкам казати «ні», — додає Віттель.

Яків відповідає:

— Але ти цього не розбалакуй, бо тоді їхні чоловіки велітимуть їм казати «ні».

Помовчавши, Віттель каже:

— Жінки не такі дурні. Вони радо йдуть з іншими чоловіками… Багато з них лише чекають дозволу. Але вони й без дозволу це зроблять. Так завжди було й буде.

Після повернення з Просніца Якову знов стає гірше. Віттель Матушевська стверджує, що то все — через зловживання тутешніми гермелінами, місцевими сирами, що їх Володар споживає підігрітими у великих кількостях. Жоден шлунок того не перетравить, бідкається Віттель. Але цього разу повертається болюча грижа. Внизу живота, майже в пахвині, з’являється потовщення, вистромлюється з живота. Воно було в Якова ще в Іваному. Віттель і жінки, які прислуговують Якову вдень або вночі, схвильовано розповідають, що у Володаря — два прутні. У кухні шепочуться, що другий прутень з’являється напередодні чогось важливого. Жінки хихочуть, шаріються.

Грижу, від якої, кажуть, немає ліків — можливо, вона є видимим благословенням, — Яків лікує сам. В його улюбленому лісі під Брюнном є гайок, у якому Володар вибирає молодий дубок, велить його розпиляти уздовж навпіл, відтак викрешує вогонь і кладе туди камінь та надпалену губку. Потім обмотує це все тонкими галузками і каже всім іти геть. Так робить кілька разів, і грижа зникає.

У той самий час Яків посилає до Відня по Еву і привозить одного художника, який спеціалізується на мініатюрних портретах. Наказує тому написати три. Ева позує, незадоволена, що задля цього її привезли з Відня, а цісар же міг будь-якої миті її викликати. Мініатюрки було вислано братам до Гамбурга й Альтони разом із проханням про фінансову підтримку для двору та самої панни, що перебуває при цісарському дворі (на цьому Яків наказав багаторазово наголосити).

Під час вечірніх лекцій, які часто тривають до глибокої ночі, Яків спершу розповідає байки й історійки, а потім починається серйозніша частина. Слухачі сидять на всьому, на чому лише можливо: старші — в кріслах, на диванах і лавах, що їх принесли з їдальні, молодші — на турецьких подушках, якими вмощена вся долівка. Деякі слухають не надто уважно, мандрують кудись думками, і лише вряди-годи їх вириває із замріяності чиєсь немудре запитання або раптовий вибух сміху.

— Ми маємо зробити три кроки, пам’ятайте, — починає Володар.

Перший крок — то хрещення, другий — вхід у Даат, третій — царство Едому.

Останнім часом Володар найохочіше говорить про Даат, що гебрайською означає «з н а н н я»: найвище знання, таке, яким володіє Бог. А проте воно може відкритися людині. Ще Даат — то одинадцята Сефіра всередині Дерева Сефірот, і її ніколи ще не пізнала жодна людина. Той, хто йде з Яковом, іде просто до Даату, і коли досягне його, все буде скасоване, навіть смерть. Це буде визволенням.

Єнджей Дембовський під час лекції роздає аркуші з зображенням Дерева Сефірот. Йому таке спало на думку нещодавно, і він радіє, що й до них дійшли ці сучасні, прогресивні методи навчання. Завдяки картинкам слухачі можуть легко уявити, де розташоване спасіння в загальній структурі буття.

Про потяг до таємничих експериментів із матерією

Томас фон Шенфельд, який після смерті батька разом із родиною вклав гроші в заморську торгівлю, нарешті отримує перші прибутки. Кілька разів на рік він їздить до Амстердама й Гамбурґа, буває і в Ляйпциґу і звідусіль повертається з вигідними угодами. Його брати заснували у Відні невеликий банк і позичають гроші під проценти. Ще Томас за завданням цісаря вишукує якусь інформацію про Туреччину, не зовсім відомо навіщо, але в цій справі з радістю та вдячністю користується широкими контактами свого дядька, Якова Франка.

Яків часто кличе його листами; позичає через нього гроші у віденських банках. Томас привозить векселі. Переконує Якова, щоб той клав отримані з Польщі гроші на рахунки під проценти або мудро інвестував — замість того, щоб тримати їх у бочках в підвалі, як того хочуть Чернявська з чоловіком (вони тепер є скарбниками двору).

Але найдивовижнішими епізодами цієї незвичайної любові між дядьком і небожем є дивні візити «братів», як їх називає Томас: багатих віденських промисловців Ефраїма Йозефа Гіршфельда та Натана Арнштайна, банкіра Бернарда Ескелеса, якого взагалі не цікавлять гроші, а також одного друкаря, який є графом і хрещеним батьком Томаса фон Шенфельда. Саме цей граф невдовзі подбає про шляхетський титул для свого хрещеника.

Поки що Томас використовує «фон» незаконно, переважно тоді, коли виїжджає до Німеччини або Франції. Але водночас за його сприяння розпочалося листування у справі баронського титулу, якого домагається Яків Франк. Тут, у Брюнні, він використовує прізвище Добруцький — для цього є всі підстави, адже він є родичем Добрушок із Просніца. Отже, граф Юзеф Добруцький. «Яків» же — то святкове ім’я, яке він одягає з урочистих нагод, наче пурпуровий плащ.

Задовго перед смертю Марії-Терезії в 1780 році на столі її сина з’являється прохання про австрійський шляхетський титул для Якова Франка, бо польський у нього вже є. Лист написаний коректним, правильним, солідним стилем Томаса фон Шенфельда. А другий лист, доданий старанним і лояльним секретарем, — то донос, сформульований так, як зазвичай пишуть доноси: безособово, самовпевнено, але водночас неначе пошепки. У ньому йдеться про таке:

…не варто забувати, що як колись, так і сьогодні існує знання, не досяжне загалові: воно стосується речей, здавалося б, звичайних, але потрактованих як надприродні. Існує також традиція розглядати все, що відбувається на нашій планеті, крізь призму віри в цикли. Ця традиція дозволяє розмірковувати про те, на що ми, богобоязні католики, нізащо не зважилися б: про сутність Бога. Кажуть, таке вчення міститься в халдейській книзі мудрості, яку називають Зогаром. Премудрість ця викладена там заплутано й навмисно алегорично, аби сторонні, які не знаються на нумерологічних техніках та гебрайських символах, зрозуміти її не змогли. До тих, що знаються, належить підданий Його Високості, вищезгаданий Франк, який живе в Брюнні. Знання дозволяють таким людям здійснювати таємничі експерименти з матерією і дивувати ними профанів. Це — чисте шарлатанство, але воно створює довкола них атмосферу таємниці та стає поживою для чуток і пліток. Кажуть, проте, що після поруйнування Другого Храму крихти цієї мудрості розсипалися цілим світом Орієнту, переважно арабськими краями. Араби ж передали це знання тамплієрам…

У цьому місці цісар важко зітхає, він уже радо кинув би читання, якби не помітив наприкінці тексту знайомого прізвища. Тому читає далі:

…які привезли його назад до Європи, давши початок багатьом єресям. Це знання, точніше, його фрагменти, стали наріжним каменем того, у що вірять і чим займаються масони, але не всі, а лише ті, серед яких одним із найважливіших є Томас фон Шенфельд, він же — Мойсей Добрушка…

— Пані, чи ваш батько вміє робити золото? — питає цісар Еву, коли через кілька днів вона з’являється в його спальні в Шенбрунні. Він звертається до неї «meine Vogel», тобто «моя пташко».

— Звісно, — відповідає Ева. — Під нашим будинком у Брюнні є вхід до таємних золотих копалень, і ті коридори ведуть аж до Сілезії.

— Я питаю серйозно, — каже цісар, насуплює брови, і на його бездоганно чистому чолі з’являється вертикальна зморшка. — Мені казали, що це можливо.

Після віденської прапрем’єри опери «Весілля Фіґаро» такого собі Моцарта, що її цісар забажав побачити ще до прем’єри у Франції, до Еви підходить елегантний, високий і ставний, хоч і немолодий вже чоловік. Його біла перука сидить так ідеально, а костюм такий вишуканий і не схожий на ті, що їх носять у Відні, що немає сумніву: він приїхав із Парижа.

— Я знаю, хто ви, пані, — каже він французькою, поглядаючи на неї дещо скоса.

Еві приємно, що її помітили серед усіх тих величних дам. Їй, власне, кортіло б на цьому й завершити знайомство, але елегантний чоловік продовжує:

— Ви — така ж, як і я. Чужа на цьому святі. Хіба я не правий?

Еві стає лячно. Схоже, перед нею — якийсь грубіян; вона намагається втекти й мимохіть шукає в натовпі батька.

— Видно, пані, що ваші шляхетність і врода мають набагато глибшу природу. Їхнє джерело — то чисте серце. Ви — мов зірка, яка заблукала під цей банальний дах, як загублена іскра найчистішої комети… — веде далі незнайомець. Хоч і не першої молодості, він усе ще дуже симпатичний. Його припудрене обличчя здається Еві непроникним. Краєм ока вона помічає зацікавлені погляди інших жінок.

Оскільки цісар цього вечора нею не цікавиться і швидко зникає кудись із новою коханкою, Ева проводить час із незнайомцем. Він надто старий, аби можна було дивитися на нього як на чоловіка, надто м’який, надто говіркий. Правду кажучи, він здається Еві геть позбавленим чоловічих рис. Вони йдуть до зали для куріння, і новий приятель частує її чудовим тютюном. Приносить їй шампанське, і вони, на диво, розмовляють про собак. Ева скаржиться, що її хорти — надто хворобливі, а ще здаються їй дурними. Сумує за псом, який у неї був у дитинстві. Чоловік виявляється неабияким знавцем собачих повадок та секретів догляду за ними.

— Великі пси — зазвичай хворобливі й живуть недовго. Хорти — хороший приклад. Їх схрещують між собою, аж доки вони геть вироджуються. Так само, як і люди, — додає той старший чоловік. Їй, Еві, пасував би песик маленький, але відважний. Такий собі невеличкий лев. Таких розводять у Тибеті, кажуть, їх там вважають святими.

Невідомо, як і коли розмова заходить про «діяння». Ця тема інтригує всіх, але мало хто насправді на ній знається. Більшості йдеться лише про золото. А алхімія ж — то шлях до мудрості. І Джакомо Казанова заплутано пояснює Еві Франк значення окремих стадій «діяння». Зараз вони якраз говорять про нігредо[146].

Ева стискає живіт. Вона віддалила від себе Маґду Ґолінську, в якої довгий язик. Маґда повернулася до Брюнна, невдовзі виходить заміж за Шимановського, який відбив її в Ґолінського. Лише Ануся Павловська знає все, але мовчить. Вона допомагає Еві туго бинтувати стегна і заокруглену талію; робить це так, наче то звичайнісінька річ. Вона дуже обережна, але наполеглива. Якось до Еви прийшов батько, коли вона вже була в ліжку, і впевненим рухом засунув руку їй під перину. Його шорсткі кістляві руки намацали тривожну округлість. Ева закусила губи. Батько ліг біля неї і погладив по голові. Але наступної миті його пальці вп’ялися їй у волосся і він різко шарпнув її голову. Довго дивився їй в очі, ніби бачив у них те, що має трапитися в майбутньому. Душа Еві втекла у п’яти. Трапилося найгірше: батько гнівається. Ева панічно боїться його гніву. Більше він не заходив, та й вона не вистромлювала носа з кімнати, вдаючи, ніби нездужає.

Нарешті з’явилася Віттель Матушевська і дала Еві випити багато солоної води з чимось гірким, неприємним. Наступного дня вона прийшла знов, м’яла Еві живіт, а ввечері з’явилася кров. Дитина була маленька, завбільшки з огірок, довга, худа і мертва. Матушевська з Анусею загорнули її в ганчірки і кудись винесли. Випадково до кімнати зазирнула та французка, яка вчила Еву. Ще того самого дня її звільнили.

Всі різновиди попелу, або як добути золото в домашніх умовах

Коли Томас вимовляє слово «алхімія», він робить це так, наче з його рота визирає маленька, кругляста, ще тепла хлібина.

Лабораторію облаштовують в останній кімнаті наприкінці коридору, біля покоїв Якова. Яків замовляє спеціальне обладнання з Італії за посередництвом генерала Бальвічіні, з яким познайомився при цісарському дворі. Усю цю машинерію, яка складається з реторт і пальників, скляних трубок і банок, старанно й обережно розставляють на спеціально виготовлених столах і полицях, аби на Різдво від першої ханукальної свічки запалити вогонь під ретортою. Томас фон Шенфельд, батько вже трьох дітей, завжди в сніжно-білій перуці, елегантно вбраний, приходить лише тоді, коли ненадовго з’являється в країні. Привозить силу подарунків для всіх братів і сестер.

У такий час вони з Яковом майже не виходять з лабораторії і нікого туди не впускають, є лише двоє втаємничених: Матушевський та ще отой граф Екер унд Екгофен, який так гарно танцював з Евою в цісаря. Тепер усім відомо, що жінки його не цікавлять, але це не заважає йому знатися на ділі. На жаль, до березня не вдається добути ані крихти золота чи срібла. В численних колбах і банках нагромаджуються лише смердючі рідини та всі можливі різновиди попелу.

Якову сниться, що графиня Зальм, з якою він познайомився при дворі і яка виявляє до нього особливу прихильність, радить йому від болю в потилиці, який справді останнім часом йому докучає, «пити Моравію». Без сумніву, це означає, що невдовзі прийде допомога золотом, що було б вельми доречним, бо двір глибоко загруз у боргах, попри спекуляції Томаса. А може, якраз через них. Адже він намовив Якова, а насамперед Звєжховських та Чернявських вкласти гроші в акції. І якщо спочатку вдалося заробити достатньо, аби повернути борги, то невдовзі щаслива смуга закінчилася. І саме тоді з’явилася ідея з алхімією. А тепер Томасові спала на думку ще блискучіша ідея: вони починають розливати у пляшечки прозору рідину золотавого кольору з приємним запахом, яку добувають з однієї слабкої кислоти. Якщо її достатньо розвести, вона не пошкоджує шкіри. Якщо випити краплю цієї рідини й запити склянкою води, можна вилікувати всі хвороби, стверджує Томас. Це перевірив на собі Яків: йому докучала кровотеча з прямої кишки, а до літа він цілком видужав.

Перші пляшечки з тією чудодійною рідиною їдуть до правовірних у Просніц, де зчиняють справжній фурор, тож Воловський бере їх і до Варшави. Влітку ще в одній кімнаті постає маленька мануфактура, де жінки наклеюють на пляшечки маленькі чепурні етикетки і складають їх у ящики, що поїдуть до Альтони.

На жаль, навіть ці «золоті краплі», як їх називають, не допомагають сплатити всі борги.

Як бачать світ сни Володаря

Зима 1785–1786 року не приносить нічого хорошого. В палаці на Петерсбурґер Ґассе панує холоднеча, Володар весь час хворий і насуплений, а їмость майже не виходить зі своїх покоїв. Раптом, наче хтось ножем відрізав, скінчилися виїзди до Відня. Продали одну карету, а маленький елегантний фіакр усе ще тримають у каретному дворі — на випадок, якби цісар усе-таки згадав собі про Еву Франк і покликав її до себе. Щоб заплатити постачальникам, довелося продати цінний сервіз. За дуже пристойну суму його купив генерал Бальвічіні. Багатьох відіслали додому, і в будинку стало тихо. Опалюють лише в спальнях та великій залі з каміном. Саме тому ті, що лишилися, більшість часу проводять тут.

Вранці, ще перед сніданком, вірні сходяться слухати слова Володаря. Яків з’являється тоді, коли вже всі зібралися; важливо те, як він одягнений. Жінки помітили: якщо на ньому біла сорочка, він у поганому гуморі й багатьох сваритиме. А якщо Яків вбрав червону одіж, настрій у нього хороший.

Володар розповідає свій сон; Чернявський або Матушевський записують. Якщо в Брюнні є Якубовський, записує й він. Потім свій сон оповідає Ева — і вони також записують. Відтак сни обговорюють і коментують. Встановився звичай, що й інші можуть розповідати свої сни, таким чином коментуючи сни Володаря та Еви. Часом трапляються дивовижні збіги, про які дискутують цілий день. Іноді переповідання снів триває до обіду, тому Звєжховська звеліла подавати при цьому невеликий сніданок.

У коридорах та на сходах панує пронизливий холод, крихітні кігтики колючого снігу дряпають шибки, вітер вовтузиться в коминах. Майже фізично відчутно, як на будинок у Брюнні напирають якісь інші світи, де кожен є не тим, ким є, а геть іншим, і все, що здавалося знайомим і певним, втрачає свої обриси, свою стабільність.

Володар гостює при дворі прусського короля Фрідріха і подає йому найкраще вино, але, перш ніж налити, сипле в келих піску і змішує його з вином. І король п’є це із задоволенням. Те саме подає й присутнім там принцам і князям.

Дивно, як такий сон починає жити денним життям. Цілий день усі бачать ту склянку з піском і вином, навіть тоді, коли п’ють вино за вечерею; деякі — особливо жінки, що, здається, мають більше сновидінь або краще їх пам’ятають, — кажуть, що наступної ночі теж пили пісок або подавали його іншим. Виникає нова можливість зміни, яка надовго оселяється в їхній уяві: перетворити пісок на вино, перетворити вино на пісок.

Володареві уві сні явився ребе Симеон, батько Якуба Шимановського, і сказав, що на нього чекає пані з Войславиць. І побачив Володар її красивою, молодою, в білій одежі. І сказав Яків Симеонові: «Але ж вона — стара, негарна і завжди носить чорне». Симеон відповів: «Не зважай на це, то лише тінь. У неї великі багатства, і вона їх усі хоче тобі віддати». Володар у цьому сні був ще молодий і в тілі. Пані з Войславиць пестила його, оголила груди і прагнула з ним зблизитися, але Яків боронився, не хотів.

Усі погоджуються, що цей сон означає швидке вирішення фінансових проблем.

Ще Володар бачив на великому полі тисячі уланів, лише правовірних, а його сини, Рох і Юзеф, командували ними. Яків прокоментував: «Я вийду з Брюнна і нарешті сидітиму на своєму місці, і тоді прибуде до мене безліч панів та євреїв, щоб охреститися».

Бачив Яків графа Весселя, у якого хотів винайняти палац у Пілиці; граф сидів на невеликому дзиґлику у своїй кареті. Пояснення Якова: «Надійде допомога в золоті, а прохання графа буде виконане, він-бо просив його доньку взяти до Еви придворною».

Бачив Яків красиву панну, що сиділа на горі, а довкола неї росли свіжі трави і буйне зілля. А з-поміж її ніг било джерело чистої, солодкої й холодної води. Стояло безліч людей, які пили воду з того джерела. І він теж пив, але потай, щоб не привертати до себе уваги. Цей сон Яків пояснює ввечері у спальні Еви, яка останнім часом ходить дуже пригніченою. Сон означає одне: невдовзі вона вийде заміж.

Ева чекає якогось знаку від цісаря. Але знаку нема. Відколи померла його мати, цісар не посилає по неї. Мабуть, уже й не пошле. Вона знала, що так буде, але все одно почувається нещасною й покинутою. Змарніла. До Відня їздити не хоче, забагато спогадів у неї пов’язано з цим містом, хоч привітна графиня Вессель і переконувала її, що вона, як колишня коханка цісаря, могла б мати там всіх і все. Вирушає хіба що на похорон цісаревої, але там такий натовп, що ніхто не помічає її нової сукні й капелюшка, її красивих очей і східної вроди.

Цісареву гарно вдягли перед покладанням у труну, її могутнє тіло тоне в піні мережива. Ева Франк стоїть достатньо близько, щоб побачити сині кінчики її пальців, складених на грудях. Відтепер Ева уважно розглядає свої пальці, боячись побачити на них знак смерті. Під час похорону присутні впівголоса розповідали одне одному, як померла цісарева. Кажуть, вона осіла на крісло й почала задихатися. Одна з придворних драматично оповідала пошепки, що молодий цісар — як завжди, холоднокровний — ще звернув увагу матері, що вона неправильно впала. «Ваша величність недобре вмостилися», — начебто сказав він. «Достатньо добре, щоб померти», — кажуть, відповіла вона і справді померла.

Ева обіцяє собі, що вона теж помре достойно. «Найкраще замолоду», — каже вона, дратуючи батька. Яків твердить, що тепер, коли Йосиф став єдиним правителем, він може робити, що хоче, і — як вірить Володар — одружиться з Евою.

Батько велить Еві готувати сукні, бо невдовзі вона знов опиниться при дворі. Але Ева знає, що цього не буде. Боїться казати це батькові, тому вечорами з Анусею Павловською підшиває надірване мереживо й ворожить собі з кабали, яку Ануся привезла з Польщі.

Віднедавна Ева почала обгризати нігті. Іноді в неї такі поранені пальці, що лише рукавички можуть це приховати.

Про залицяння Францішека Воловського

Францішек Воловський, найстарший син Шломо, тобто Лукаша Францішека Воловського, — спокійний високий симпатичний молодий чоловік, на рік старший від Еви. Говорить неквапливо, розважливо. Ходив до польських шкіл і мріяв про університет, але не вдалося. Зате сам багато читав і знається на різноманітних речах. Володіє гебрайською, їдишем, польською та німецькою. Кожною з цих мов говорить дещо незвично, бо в нього незначна вада мовлення. Не хоче жити з батьком у Варшаві й варити пиво. Зрештою, він шляхтич. Йому кортить робити речі великі й важливі, хоч він іще не знає, які саме. Коли він з’являється в Брюнні, сягає саме того віку, коли час женитися. Як син одного з найстарших і найважливіших братів, він користується привілеями. Його поселяють у двомісній кімнаті разом із двоюрідним братом. Брат, молодший за нього на кілька років, закінчив колегіум піярів, через що Францішек йому дуже заздрить.

Батько Францішека Шломо Воловський вже писав Якову Франку у справі одруження сина. Можливо, виклав це не прямо, але лист був неймовірно теплий, повний спогадів, відсилань до Еліші Шора та запевнень у братерській любові, що могло свідчити про одне: Воловські розраховують на те, що зв’язки між варшавською громадою та двором у Брюнні певним чином зміцніють. Ідея такого шлюбу не нова: про це не раз говорили ще в Іваному, коли діти були маленькі. Що ж незвичайного в тому, що Францішек приїхав просити руки Еви?

Францішек сумирно чекає, поки його ввечері запросять до покоїв. Нарешті, ошатно вбраний, він щиро вітається з Володарем та Евою, а потім, після доволі непростої розмови (Францішеку завжди важко давалися невимушені балачки), йому навіть дозволяють перегортати ноти, поки Ева грає на нещодавно придбаному новенькому інструменті. Невдовзі Францішек — як і сподівалися його батьки — закохався, хоч Ева, найімовірніше, навіть не помітила того перегортувача сторінок.

— А її любощі в тому Відні тебе не хвилюють? — питає його кузен, коли вони вже лежать у ліжках, змучені цілоденною муштрою. Францішек зовсім для цього не придатний.

— Вона там крутила фіґлі-міґлі з цісарем. Хоча про цісаря так не кажуть. Він «фліртує», у нього «роман», — мудро відповідає Францішек.

— І ти хотів би її мати за дружину?

— Аякже. Вона мені призначена, адже мій батько — найближчий до Володаря правовірний, найстарший з-поміж братів.

— Мій теж. І ще невідомо, хто ближчий. Мій був з ним у Ченстохові, а потім тікав через мур, коли померла їмость Хана.

— А чого тікав?

— Так він розповідав: що стрибав через мур, бо злякався.

Францішек Воловський, як завжди, спокійно відповідає:

— Наші батьки вірили, що Володар вбереже їх від смерті. Сьогодні важко це зрозуміти.

— Вірили, що вони безсмертні? — голос кузена перетворюється на недовірливий дискант.

— Чого ти так дивуєшся? Ти ж також у це віриш.

— Так, але не на землі. У Царстві Небесному.

— Тобто де?

— Не знаю. Після смерті. А ти як гадаєш?

Про Самуеля Ашербаха, сина Ґітлі та Ашера

Єнта, яка перебуває всюди, спостерігає за Самуелем, сином Ґітлі та Ашера, тобто Ґертруди та Рудольфа Ашербахів, які тримають оптичну майстерню на Альте Шмідеґассе у Відні. Цей худий прищавий молодик, студент права, стоїть із друзями й дивиться на багатий фіакр, який проїжджає повз. У фіакрі сидить якийсь чоловік у високій шапці, а поряд — красива молода жінка. У жінки — оливкова шкіра та величезні темні очі. Увесь її одяг — барви морської хвилі, навіть пера на капелюшку того самого кольору; здається, ніби вона сяє якимось підводним світлом. Вона невеличка, але ставна, з тонкою талією і плавними заокругленнями. Глибоке декольте прикрите хустинкою. Фіакр зупиняється, і слуги допомагають тій парі зійти.

Хлопці дивляться з цікавістю, а зі збуджених перешіптувань перехожих Самуель дізнається, що це — якийсь польський пророк зі своєю донькою. Вони зникають у дорогій крамниці солодощів. Кінець вистави. Хлопці повертаються до своїх справ.

Самуель буває вульгарним, але в такому віці це можна пробачити.

— Я її насадив би на палю, цю симпатичну польську панюсю, — каже він.

Його приятелі регочуть.

— Не для кота сало, Ашербаху. Це велика пані.

— Саме великих пань я й насадив би радо.

Красуня в сукні кольору морської хвилі справила на Самуеля сильне враження. Ввечері, мастурбуючи, він уявляє собі саме її. Її повні, пружні перса вискакують із декольте, а поміж пишних спідниць він знаходить гарячу вологу точку, яка поглинає його і заливає насолодою.

28

Ашер у віденській кав’ярні, або «Was ist Aufklärung?». Рік 1784-й

«Was ist Aufklärung?»[147]

Чай з Китаю, кава з Туреччини, шоколад із Америки. Все в них тут є. Столики стоять густо, біля них — гарні стільці з гнутого дерева, вигадливі, на одній ніжці. Вони приходять сюди з Ґітлею-Ґертрудою, замовляють до кави солодкий тортик, який їдять маленькими ложечками, повільно, смакуючи кожен шматок. Шоколад вибухає в роті істинною насолодою, від якої картина за вікнами наче розмивається. Кава повертає різкість бачення. Вони мовчки завершують цю війну стихій у людському роті й сидять, спостерігаючи за натовпом, який вирує біля катедри святого Стефана.

На полиці біля входу лежать газети: це нова мода, яка, кажуть, прийшла сюди просто з Німеччини й Англії. Можна взяти газету й сісти собі за столиком — краще біля вікна, де найбільше світла, інакше доведеться читати при свічках, а це погано для зору. На стінах висить багато картин, але через напівтемряву на них важко щось роздивитися, навіть удень. Гості часто підходять до полотен із ліхтарем і милуються пейзажами та портретами в його мерехтливому світлі.

Чудовим доповненням до всього є радість читання. Спершу Ашер спрагло читав газети від букви до букви, а тепер уже знає, де шукати найцікавіше. Шкодує, що не знає французької: треба вивчити, бо сюди привозять і французькі видання. Йому вже майже шістдесят, але розум у нього гнучкий і ясний.

«Існує незліченна кількість точок зору, за допомогою яких можна показати як матеріальний світ, так і світ ідей, а кількість можливих засобів передати людське знання така ж велика, як і кількість отих точок зору», — читає він у перекладі німецькою. Це слова такого собі Дідро. Нещодавно він із захватом гортав «Encyclopedie».

Ашерові Рубіну пощастило. Коли після виїзду зі Львова вони з Ґітлею опинилися тут, у Відні, Ашер забажав, щоб до реєстраційних книг його вписали під новим прізвищем: Ашербах. Його нові імена — Рудольф та Йосиф; мабуть, це походить від імені молодого цісаря, чия жага знання так йому імпонує. Ґітля ж стала Ґертрудою Анною. Родина Ашербахів тепер живе в солідній кам’яниці на Альте Шмідеґассе. Ашербах і далі є окулістом; спершу лікував місцевих євреїв, але невдовзі його клієнтура розширилася. Лікує катаракту, підбирає окуляри. Має й крамницю оптики, невелику; у ній працює Ґітля-Ґертруда. Дівчатка вчаться вдома, мають гувернера, Самуель вивчає право. Ашер же колекціонує книжки, це його найбільше захоплення. Сподівається, що Самуель колись успадкує його колекцію і подбає про неї.

Перша покупка Ашера-Ашербаха — то шістдесят вісім томів «Universal Lexicon» Йоганна Гайнріха Целера, на який він витратив свій перший заробіток. Бюджет вдалося швидко поновити. Пацієнти з’являються один за одним, приходять за порадою знайомих.

Ґітля спершу бурчала через ту покупку, але якогось дня Ашер, повернувшись з лікарні, побачив її схиленою над одним із томів: вона уважно розглядала якусь сторінку. Останнім часом вона вивчає форми мушель. Ґертруда носить окуляри, які сама собі відшліфувала. Лінза складна і дозволяє їй водночас дивитися далеко й читати[148].

Вони винайняли просторе помешкання з майстернею у флігелі. Рудольф Ашербах узяв на роботу старого і вже майже сліпого шліфувальника, який робив стекла за його рецептами. Ґертруда після приїзду сиділа в майстерні й спостерігала, як старий старанно обробляє лінзи. Навіть не помітила, як почала це робити сама. Сідала за стіл, підкотивши сукню вище колін, щоб їй було зручно натискати на педаль, яка пускала в рух шліфувальний механізм. Тепер вона сама робить лінзи.

Вони часто сваряться і дуже швидко миряться. Одного разу Ґітля шпурнула в нього капустою. Тепер вона рідко буває на кухні: у них є куховарка та дівчина, яка розпалює печі й прибирає. Раз на тиждень приходить праля, раз на місяць — швачка.

Останній том тієї велетенської праці вийшов 1754 року, а оскільки Ашербах розставляє книги на полицях не за серією, назвою чи прізвищем автора, а хронологічно, тепер він стоїть поруч із «Новими Атенами», привезеними з Поділля. За ними Ґітля вчилася читати польською. Даремні зусилля. Більше їм ця мова не знадобиться. Ашер іноді бере книжку з полиці й гортає, але з дня на день йому дедалі складніше читати польською. У такі миті йому щоразу пригадується Рогатин, і здається, ніби це давній, далекий сон, а сам він у тому сні зовсім на себе не схожий: там Ашер якийсь старий і злий на весь світ, неначе час для нього рухається в протилежний бік.

Ашербахи, згідно зі своїм щотижневим ритуалом, коротають недільне пообіддя в кав’ярні й вирішують взяти участь у дискусії, яка вже певний час точиться на шпальтах газети «Berlinische Monatsschrift», що її вони регулярно читають. Саме Ґертруді спадає на думку спробувати, і вона першою рветься до писання; Ашербахові ж здається, що в неї кепський стиль, надто манірний, і він починає її редагувати. Відтак вони беруться за писання обоє. В дискусії йдеться про те, щоб дати визначення цьому модному й часто обговорюваному останнім часом поняттю «Просвітництво». Всі вживають його, як хочуть, але кожен розуміє під ним щось своє. Дискусію розпочав такий собі Йоганн Фрідріх Целльнер, який в одній зі своїх статей, захищаючи інститут церковного шлюбу, сформулював це запитання (до того ж не в основному тексті, а в примітці) дуже просто: «Was ist Aufklärung?» Це запитання викликало несподівано жваву реакцію читачів, до того ж іменитих. Першим на нього відповів Мозес Мендельсон, а вже невдовзі статтю на тему Просвітництва опублікував славетний філософ із Кеніґсберґа Іммануїл Кант.

Ашербахів вабить своєрідний виклик: відшліфувати це поняття так, щоб крізь нього можна було виразно бачити. Ґертруда, яка завжди в кав’ярні курить люльку, чим трохи бентежить статечних віденських міщан, робить перші нотатки. Вони погоджуються лише в тому, що розум — найважливіший. Цілий вечір граються метафорою світла розуму, яке осяює всі речі рівною мірою і безсторонньо. Ґертруда мудро зауважує, що там, де щось яскраво освітлене, з’являється тінь, затемнення. Що сильнішим є світло, то глибша, інтенсивніша тінь. Так, це тривожно. Вони замовкають.

І ще одне: якщо людина мусить послуговуватися тим, що в неї найцінніше, тобто розумом, то втрачають значення колір шкіри, родина, з якої вона походить, релігія, яку вона сповідує, навіть її стать.

Ашербах згадує Мендельсона, якого він останнім часом захоплено читає (на столі лежить «Phädon oder über die Unsterblichkeit der Seele», тобто «Федон, або Безсмертя душі» — назва надрукована червоними літерами). Мендельсон каже, що Просвітництво для культури є тим самим, чим теорія є для практики. Просвітництво має більше спільного з наукою, з абстракцією; культура ж є вдосконаленням міжлюдських взаємин за допомогою слова, літератури, образотворчого мистецтва. Ашербах погоджується з цим. Коли він читає Мендельсона, вперше в житті відчуває задоволення від того, що є євреєм.

Ґітлі-Ґертруді сорок чотири роки, вона вже посивіла, розповніла, але й досі лишається красивою жінкою. Зараз, перед сном, вона заплітає волосся в коси і ховає їх під чіпцем. Подружжя спить разом, але дедалі рідше кохається, хоч Ашер, дивлячись на неї, на її красиві підняті руки, на її профіль, досі відчуває потяг. Ніхто у світі не є йому таким близьким, як вона. Навіть діти, ніхто. Його життя почалося тоді, у Львові, коли до нього прийшла вагітна дівчина і стала у дверях, змерзла, голодна й зухвала. А тепер Ашербах живе новим життям і не має нічого спільного ні з Поділлям, ні з отим низьким зоряним небом над ринком у Рогатині. І він геть забув би про це, якби не один випадок.

Якось на вулиці перед своєю улюбленою кав’ярнею він бачить знайоме обличчя. Належить воно молодому скромно вбраному чоловікові, який іде розмашистим кроком із нотами під пахвою. Ашербах дивиться на нього так уважно, що той пригальмовує. Вони наче перечіпаються поглядами один за одного, озираються; нарешті спиняються і наближаються, радше здивовані цією неочікуваною зустріччю, ніж утішені. Ашер упізнає цього молодого чоловіка, але йому непросто прикладати імена, що їх йому підсуває пам’ять, до часу, а час до місць, із якими він асоціюється:

— Ти — Шломо Шор? — питає він німецькою.

По обличчі молодика пробігає тінь, він робить такий рух, наче збирається піти. Ашербах розуміє, що помилився. Знічено піднімає капелюха.

— Ні, моє прізвище — Воловський. Францішек. Ви мене плутаєте з батьком, пане, — каже він з польським акцентом.

Ашербах просить пробачення, він умить розуміє причину його збентеження.

— Я — той лікар із Рогатина. Ашер Рубін.

Він уже багато років не вимовляв свого колишнього імені. Може, хлопцеві стане вільніше, коли він почує його. Ашерові якось неприємно, він наче встромив ноги в старі розтоптані черевики.

Молодик не відповідає, його обличчя незворушне, і лише тепер стає помітною різниця між ним і батьком. У батька була дуже жвава міміка.

— Я пам’ятаю вас, пане Ашере, — нарешті каже він польською. — Ви лікували тітку Хаю, правда? Ви бували в нас. Вийняли мені з п’яти цвях, у мене досі є шрам.

— Ти не можеш пам’ятати мене, сину. Ти був надто маленький, — каже Ашербах, раптово зворушений: може, тим, що його пам’ятають, а може, тим, що вимовляє польські слова.

— Пам’ятаю. Я дуже багато пам’ятаю.

Кожен із них усміхається до себе, до тих давніх часів.

— Так… — каже, зітхнувши, Ашербах.

Певний час вони йдуть в одному напрямку.

— Що ти тут робиш? — питає нарешті Ашер.

— Гостюю у родичів, — спокійно відповідає Лукаш Францішек. — Час женитися.

Ашербах не знає, що запитати, аби не зачепити якогось болючого місця. Відчуває, що їх багато.

— Маєш уже наречену?

— В уяві. Я сам хочу вибрати.

Ця відповідь чомусь тішить Ашербаха.

— Так, це дуже важливо. Бажаю тобі вдалого вибору.

Вони обмінюються ще кількома неважливими репліками, а потім кожен повертає у свій бік. Ашербах вручає хлопцеві візитівку з адресою, а той ще довго на неї дивиться.

Він нічого не каже Ґітлі-Ґертруді про цю зустріч. Але ввечері, коли вони працюють над тією статтею до берлінської газети, в його голові зринає, наче видіння, один спогад про ніч у Рогатині, коли він ішов у темряві через ринок до дому Шорів. Мерехтливе світло зірок, яке лише обіцяє іншу дійсність, але не осяює навіть стежки. Запах прілого листя, запахи тварин із хлівів. Холод, який пронизує до кісток. Чужий і байдужий світ, який так контрастує із затишком тих припалих до землі хатинок та низьких парканів, що обросли сухими шнурами клематису, із тремкими, полохкими вогниками у вікнах — усе вміщалося в цьому примітивному порядку світу. Принаймні так тоді здавалося Ашерові. Він давно про це не думав, а тепер ніяк не може відігнати від себе ті спогади. Тож Ґітля, розчарована його неуважністю, пише сама, немилосердно задимлюючи при цьому цілу вітальню.

Того вечора Ашера огортає та давня меланхолія. Він роздратований і велить запарити йому меліси. Раптом йому здається, що, окрім тих піднесених тез, що їх друкує «Berlinische Monatsschrift», окрім світла й розуму, окрім людської сили та свободи, є ще щось дуже важливе, якась клейка, темна, в’язка стихія, в яку всі слова й поняття вгрузають, наче у смолу, втрачаючи форму й значення. Пишномовні тиради з газети звучать так, наче їх каже черевомовець, — невиразно й ґротескно. Зусібіч немов чується регіт; колись Ашер, можливо, подумав би, що то диявол, але тепер не вірить у жодних дияволів. Йому пригадується те, що казала Ґітля: тінь. Те, що добре освітлене, відкидає тінь. Ось що найбільше тривожить у цьому новому понятті. Просвітництво починається тоді, коли людина втрачає віру в добро та лад світу. Просвітництво — це наслідок недовіри.

Про користь пророкування для здоров’я

Іноді вечорами Ашера викликають в інших справах. Мабуть, хтось його рекомендував, бо місцеві євреї, особливо ті, які потай схиляються до асиміляції (а чимало з них походять із Польщі, з Поділля), кличуть його вже не як окуліста, а як мудрого лікаря у справах незручних і дивних.

Часто-бо буває так, що в тих просторих кам’яницях, у світлих кімнатах озиваються старі демони, які, схоже, чаїлися у швах зношеного одягу, у пам’ятних талесах[149] діда, в оксамитній вишитій червоними нитками куфі, яку колись носила прабабуся. Ці кам’яниці — то переважно доми багатих купців та їхніх великих родин, глибоко асимільованих, більш віденських, ніж самі віденці. Вони — заможні, задоволені собою, але все це — лише на поверхні, бо всередині в них тривога й сум’яття.

Ашер смикає за кільце і чує всередині приємний для вуха звук дзвоника.

Його руку мовчки тисне збентежений батько дівчини; її мати — одна з доньок моравського єврея Зайделя, кузена рогатинських Шорів. Вони ведуть Ашера просто до хворої.

Хвороба ця за своєю природою дивна і не надто приємна. Її кортить якось приховати, щоб не муляла очі, звиклі до красивих важких штор, модних сьогодні шпалер у класичні візерунки, граційно вигнутих ніжок кавових столиків і турецьких килимів. А проте голови цих сімейств підхоплюють сифіліс і заражують своїх дружин, у дітей буває короста, статечні дядечки, власники великих фірм, напиваються до непритомності, а їхні миловиді доньки несподівано вагітніють. І тоді кличуть Рудольфа Ашербаха, який знов перетворюється на рогатинського Ашера.

Отак і тут, у купця Рудніцького, який починав з мануфактури ґудзиків, а тепер керує фабрикою під Віднем, де шиють мундири для війська. Захворіла його молода дружина, яку він пошлюбив овдовівши.

Вона каже, що осліпла. Зачинилася в кімнаті, вже два дні лежить там у темряві та боїться поворухнутися, щоб разом із місячними з неї не витекла вся кров. Вона знає, що всілякій кровотечі сприяє тепло, тому не дозволяє розпалювати в печі й накривається самим лише простирадлом, через що вже застудилася. Запалила довкола ліжка свічки, щоб точно знати, що з неї нічого не витікає. Мовчить. Вчора подерла шматок простирадла і зробила з нього тампон, який вклала собі поміж ніг, сподіваючись так зупинити можливу кровотечу. Боїться, що й випорожнення може спричинити кровотечу, тому нічого не їсть, щоб не випорожнятися, і затикає собі задній прохід пальцем.

Купця Рудніцького розривають суперечливі почуття: він аж умирає від тривоги, але водночас соромиться хвороби молоденької дружини. Її божевілля лякає його і конфузить. Якби хтось про це довідався, його репутації настав би кінець.

Доктор Ашербах сідає на край дивана, на якому вона лежить, і бере її за руку. Починає лагідно з нею розмовляти. Не квапить її, дозволяє помовчати. Це заспокоює нерви. Терпить тишу, яка панує в цій задушливій, темній, холодній кімнаті. Мимохіть гладить хвору по руці. Думає про своє. Про те, що крихти людського знання починають складатися в одне ціле, сполучатися одна з одною нерозривно, наче ланки ланцюга. Невдовзі можна буде вилікувати всі хвороби, навіть таку, як ця. Але зараз він почувається безпорадним, не розуміє її страждання, не знає, що за ним стоїть, і єдине, що він може дати цій бідолашній, худій, нещасній дівчині — власну теплу присутність.

— Що в тебе болить, дитино? — питає він. Гладить її по волоссі, і хвора звертає на нього погляд.

— Можна розсунути штори? — додає він тихо.

І чує рішучу відповідь:

— Ні.

Коли Ашер повертається пізно ввечері вулицями Відня, все ще людними і гамірними, йому згадується, як він ходив у Рогатині до Хаї Шор, коли та пророкувала, перекочуючись по підлозі й напружуючись усім спітнілим тілом.

Тут, у Відні, Рогатин здається Ашерові сном, що його він бачить під периною в темній задимленій хаті. Жодна з його пацієнток уже не спить у спільній кімнаті, не замотує голову хустиною, не одягається в польський кубрак. Ніхто тут не скаржиться, що не може розчесати волосся. Будинки тут високі, солідні, товстостінні, пахнуть вапном, свіжим деревом, з якого зроблено сходи. У більшості будинків є каналізація. На вулицях горять гасові ліхтарі. Самі вулиці — широкі, добре провітрювані. Крізь чисті шибки видно небо та струмочки диму, що підіймаються з коминів.

Але сьогодні Ашер побачив у тій хворій Хаю Шор із Рогатина. Ту молоду жінку, якій сьогодні вже десь під шістдесят, якщо вона взагалі жива. Може, пані Рудніцькій допомогло б пророкування, мандрівки в сутінках розуму, його тінях і туманах. Може, вони не найгірше місце для життя. Чи не варто було саме це порадити чоловікові сьогоднішньої пацієнтки: «Пане Рудніцький, хай ваша дружина спробує пророкувати, це їй допоможе».

Про фігурки з хліба

Хая-Маріанна саме дрімає. Її голова опала на груди, руки розслабилися, і з її колін от-от упаде бухгалтерська книга. Хая веде рахунки в сина. Сидить цілими днями в конторі позаду крамниці й рахує стовпчики чисел. У крамниці торгують тканинами. Прізвище її сина — Лянцкоронський. Так звуться всі її сини й доньки, та й сама Хая, вже вдова. Її син разом із Ґолінським возив тканини, але Ґолінський вирішив зайнятися гуртовою торгівлею і багато втратив, а Лянцкоронський зупинився на роздрібній і не помилився. Крамниця розташована в Новому місті, дуже охайна, доглянута. Купувати тканини сюди приходять варшавські міщанки, бо ціни помірковані й можна отримати знижку. Тут багато простого перкалю та ще дешевшої привезеної зі Сходу бавовни, яка завойовує світ. З неї шиють собі сукні служниці й куховарки. Багаті міщанки купують кращі тканини, а ще — стрічки, пера, мережки, застібки й ґудзики. Крім того, Лянцкоронський привозить з Англії капелюхи — це для нього новинка. Збирається відкрити окрему крамницю англійських капелюхів на Краківському передмісті. Думає й про мануфактуру, бо ніхто в Польщі не робить порядних фетрових капелюхів. Чому? Лише Богові відомо.

Отже, Хая дрімає в конторі. Вона розповніла, їй не хочеться рухатися, в неї болять ноги, суглоби напухли, і здається, ніби вони болісно тріщать. Через ту повноту обличчя Хаї здається дещо набряклим, у ньому непросто роздивитися колишні риси. Насправді давня Хая зникла, розчинилася. А ця нова Маріанна — якась наче сонна, здається, ніби вона не виходить із пророчого трансу. До неї й досі приходять люди запитати поради, і вона розкладає на столі аркуш. Тільки-но аркуш і фігурки, що зберігаються в дерев’яній скриньці, опиняються на столі, її повіки починають тремтіти, погляд мандрує вгору, аж доки зіниці ховаються під повіками. Таким чином Хая бачить. Фігурки, розставлені на пласкій поверхні, складаються в різноманітні комбінації: іноді красиві, іноді негарні, а часом такі, від яких холоне кров. Хая-Маріанна вміє розкласти на своєму аркуші будь-яке «колись» і будь-яке «нещодавно», будь-яке «далеко» і «близько»; вміє з розташування фігурок вичитати потяг або навпаки — відторгнення. Виразно бачить конфлікт і згоду.

Фігурок з рогатинських часів побільшало, тепер їх безліч; що новіші вони, то дрібніші, і зроблені лише з хліба, а не глини. Хаї досить одного погляду, щоб збагнути сенс комбінації та зрозуміти, до чого вона тяжіє, чим завершиться.

Утворюються певні візерунки, які сполучаються містками чи кладками; є тут також греблі й загати, клинці й цвяхи, спайки, обручі — все те, що з’єднує ситуації зі схожим малюнком країв, наче клепки у бочці. Є такі послідовності, що нагадують мурашині стежки; є старі, неначе рослинні дороги, невідомо, ким і чому саме в такий спосіб прокладені. Ще є петлі, вири, небезпечні спіралі, чий повільний рух затягує погляд Хаї вглиб, у якісь надра, що розкриваються всередині кожної речі.

Сидячи за своїм столиком і нахилившись над аркушем (дехто з відвідувачів її сина гадає, що та дивна жінка здитиніла й бавиться іграшками онуків), Хая іноді помічає Єнту, відчуває її допитливу, але спокійну присутність. Хая впізнає її, знає, що то Єнта, яка не померла до кінця, але це її не дивує. Дивує її присутність когось іншого, що має геть інакшу природу. Це хтось, хто весь час за ними уважно спостерігає: за нею самою і конторою, за всіма розсіяними світом братами й сестрами і за людьми на вулицях. Цей хтось придивляється до дрібниць: ось зараз, наприклад, розглядає аркуш і фігурки. Хая здогадується, чого він хоче, тому ставиться до нього як до дещо нав’язливого друга. Піднімає заплющені очі й намагається подивитися отому комусь в обличчя, але не певна, що це можливо.

Невдале освідчення Францішека Воловського-молодшого

Францішек Воловський-молодший хоче Еву. Не тому, що кохає її й відчуває до неї потяг, а тому, що вона неприступна. Що неможливішим це здається, то впертішим стає намір Францішека оженитися з Евою Франк. Він наче захворів нею. Винен у цій хворобі і його батько, який завжди повторював, що Ева буде його і таким чином поєднаються два роди, а Францішек успадкує владу Якова. Сам Яків був не проти, але згодом, коли Ева почала бувати в самого цісаря, надія розвіялася, наче хмара: дівчина злетіла так високо, що не впіймаєш. Вона змінилася, рідко з’являлася в будинку, одягалася в блискучі шовки; стала слизькою, як рибина, — не втримати руками.

Францішек освідчується їй: без відома батька, бо той перебуває у Варшаві, де стежить за броварнею. Але про те освідчення не говорять, неначе Францішек зробив щось недоречне, соромітне, про що не варто й згадувати. Ще багато тижнів про це шепочуться при дворі у Брюнні. Але відповіді нема, і Францішек поступово усвідомлює, що виставив себе на посміховисько. Пише батькові гіркого листа і просить, аби той покликав його назад до Варшави. Чекаючи відповіді, перестає приходити на спільні молитви та Яковові оповідки. Все те, що на початку здавалося йому таким цікавим, — той люд у будинку на Петерсбурґер Ґассе, почуття спільноти, наче перебуваєш у великій родині, флірти, плітки, нескінченні жарти й забави, які змінюються молитвами й співами, — тепер йому остогиділо. А найбільше — муштра, яку тут організовує для чоловіків і юнаків його дядько Ян Воловський: через одяг його тут називають козаком. Кількох хлопців він муштрує як козацький ескадрон, але для ескадрону замало коней і вони мусять їздити верхи по черзі: коней, що ходять під сідлом, лише чотири. Другий кузен, Францішек Шимановський, отримав від Володаря завдання сформувати легіон. Це нове слово тут повторюють на кожному кроці. Мундири для легіону, прапор легіону, вправи легіону, пісня про легіон… Усе це безперестанку чує Францішек, син Шломо, який до тих усіх мундирів і вимахування шаблею ставиться неприязно, навіть дещо зверхньо.

Зате їздить до Відня, вештається вулицями і в цій незручній ситуації знаходить утіху в концертах. Із цим у Відні нескладно: всюди щось грають. Його глибоко зворушив такий собі Гайдн — такою близькою й красивою йому здалася та музика. На очі йому аж навернулися сльози, він нишком їх ковтав, і всередині ті сльози наче обмивали серце. Коли оркестр закінчив грати і залунали оплески, він відчув, що не витримає відсутності цієї музики, що вона йому потрібна щомиті. Світ виявився порожнім без неї. Адже щойно, під час концерту, на який Францішек витратив ледь не всі гроші, він довідався, що існує щось, що може дати цілковите щастя; і можна роками навіть не підозрювати про його існування. Францішек обіцяв сестрам подарунки: вони просили мереживо та обшиті шовком ґудзики, капелюшки й стрічки, але він привезе їм ноти.

Йому не вдалося дістати квитки на концерт того молодого Моцарта, але він знайшов таке місце під вікнами опери, де було чути так, наче він усередині. Францішекові здавалося, ніби на нього впав увесь будинок опери, а згори ще катедра, весь Відень гепнувся йому на голову й оглушив. Та музика була такою ж неможливою, як і Ева; вона стала його великою недосяжною мрією, яку неможливо здійснити у Варшаві. Він є Варшавою, а вона — Віднем.

Нарешті прийшов довгоочікуваний лист від батька, який велів йому повертатися. У листі була згадка про Маріанну Воловську, доньку дядька Міхала, яку Францішек знав з дитинства. Батько нічого не писав про одруження, але Францішек здогадався, що їх уже посватали. Його серце стиснулося, і в такому стані він вирушив до Варшави.

На прощання Яків обійняв Францішека, як сина, — всі це бачили. І той справді відчув себе так, наче він — син Якова. Відчув, що йому довірено якусь місію, але не таку, якої він сподівався. Мабуть, звідти, де перебуває Яків, усе виглядає інакше, ніж із місця, де стоїть Францішек. Тепло попрощався з друзями, які лишалися при дворі біля їмості. Нарешті накупив нот і гортав їх дорогою, намагаючись безгучно грати пальцями на коліні. Правду кажучи, він відчув велике полегшення від того, що повертається до Варшави, — відтепер і назавжди там буде його місце. У варшавській фортеці він буде командиром якогось іншого легіону, відданого Якову.

Тільки-но він перетнув кордон, Відень зблід, перетворився на чорно-білу гравюру, і всі Францішекові думки полинули на вулицю Лєшно у Варшаві, до тієї Маріанни. Він почав зосереджено про неї думати, пригадувати, яка вона на вигляд, бо якось ніколи раніше до неї не придивлявся. Коли вони дорогою зупинилися у Кракові, він цілком невинно купив їй маленькі сережки з коралами: наче тонкі золоті волосини з краплинками їхньої спільної братньо-сестринської крові.

Остання аудієнція в цісаря

Звєжховська навчилася пускати Володареві кров і тепер робить це дуже майстерно. Кров стікає до миски, її багато. Після цієї процедури Яків ослаблений, ледь тримається на ногах. Блідий. Це дуже добре. Виглядатиме саме так, як потрібно.

Карета вже чекає, не така багата й розцяцькована, як та, якою вони колись їздили до Шенбрунна. Це звичайний візок, запряжений двійкою коней, скромний, непримітний. Вони сідають утрьох: Яків, Ева та Ануся Павловська, яка супроводжує Еву; вона гарно виглядає і чудово говорить французькою.

Цісар Йосиф проводить літо в Ляксенбурґу зі своїми неодмінними дамами, відомими своєю вродою та розумом. Їхні красиві капелюшки — наче повітряні медузи, готові боронити підходи до цісарського тіла. Під капелюшками — дві сестри Ліхтенштейн, графиня Леопольдина Кауніц та герцогиня Кінскі, з якою, кажуть, у цісаря роман.

Ева не хотіла їхати, але батько її змусив. Сидить тепер насуплена, дивиться у вікно. Надворі — травень 1786 року, все цвіте, пагорби довкола Брюнна здаються м’якими й соковитими від зелені. Весна того року прийшла рано, бузок уже давно відцвів, тепер цвітуть жасмин та пишні півонії, все просочене солодким, радісним запахом квітів. Яків постогнує, кровопускання справді його ослабило. Риси обличчя загострилися, як тоді після кровотечі. Вигляд у нього кепський.

Спершу їх змушують довго чекати. Раніше такого не траплялося. За вікнами вони бачать гуртики людей, що прогулюються парком, світлі плями дамських парасольок, соковиту зелень стрижених газонів. Вони чекають уже дві години, в повному мовчанні; лише раз хтось до них зазирає і пропонує воду.

Потім чути веселі голоси, швидкі кроки, зненацька двері відчиняються: входить цісар. На ньому — легкий літній одяг, але не французький, а якийсь неначе селянський. Розстібнутий комір сорочки оголює худу шию і випнуту вперед габсбурзьку щелепу. Він без перуки: ріденьке волосся розкуйовдилося, він виглядає молодшим. Слідом за ним, сміючись, входять дві дами, елегантні пастушки; долинають останні жарти.

Гості встають. Яків ледь тримається на ногах, Ануся підхоплює його попід руки. Ева стоїть наче загіпнотизована й дивиться на цісаря.

Двоє чоловіків в оточенні жінок певний час уважно дивляться один на одного. Яків схиляється в низькому поклоні. Сукні Еви та Анусі в’януть у реверансі.

— Кого ж то бачать мої очі? — каже цісар і сідає, випростовуючи довгі ноги.

— Ваша цісарська світлосте… — починає Яків слабким голосом.

— Знаю я твою справу, — перебиває його слова цісар, і тієї ж миті входить його секретар, несучи папери. Подає цісареві аркуш і вказує на ньому потрібну позицію, на яку той лише кидає швидкий погляд. — Борги доведеться сплатити, з більшістю з них нічого не вдієш. Деякі можете розтягти на триваліший час. Наша допомога полягає в тому, що ось тут зазначено, які з боргів справедливі, а які — ні. До ось цих вас примусили, а цих сплачувати не потрібно, бо це — безпідставні претензії. Це все, що ми можемо для вас зробити. Раджу краще дбати про свої справи. Двір розпустити, борги сплатити — така моя порада.

— Ваша високосте… — починає Яків, але замовкає, щоб за мить додати: — Чи можемо віч-на-віч?

Цісар робить нетерплячий жест рукою, і всі жінки виходять. Коли вони сідають у сусідній кімнаті за елегантний столик, герцогиня Кінскі розпоряджається подати оршад[150]. Його ще несуть, а з-за дверей вже долинає гучний голос цісаря.

Ева збирається з духом і тремким голосом, дивлячись у підлогу, швидко цокотить, ніби намагаючись заглушити гнівний тон цісаря:

— Ми просимо про допомогу не лише заради себе, але й заради цілого міста. Брюнн без нас спорожніє, місцеві купці вже скаржаться на низькі прибутки, відколи частину нашого товариства ми мусили відіслати додому.

— Мої співчуття мешканцям Брюнна: шкода, що втратять таких гостей, — чемно відповідає герцогиня Кінскі. Вона гарненька, схожа на Еву: невисока, з великими темними очима й густим чорним волоссям.

— Якби ви, герцогине, змогли замовити за нас слівце, — слова ледь проходять Еві крізь горло.

— Ви переоцінюєте мій вплив на цісаря. Наша справа — то приємності, відпочинок.

Западає тиша — ворожа, неприємна. Ева відчуває, що вся спітніла. Під пахвами на шовку виступають плями поту, і це остаточно позбавляє її впевненості в собі. Їй хочеться плакати. Раптом двері відчиняються, і жінки встають. Цісар виходить першим, навіть не дивлячись на панянок, за ним крокує його секретар.

— Мені прикро, — каже просто герцогиня Кінскі і йде слідом за цісарем. Коли вони зникають, Ева видихає все повітря з легень і зненацька почувається легкою, як папірець.

Томас фон Шенфельд та його ігри

Вони повертаються мовчки. Протягом усієї дороги не кажуть ані слова. Ввечері Яків узагалі не сходить униз до світлиці. Біля нього, як завжди, перебуває Звєжховська. На вечерю просить лише два круто зварені яйця, більше нічого.

Наступного ранку починає відсилати молодь додому. Майже одразу вдається продати елегантну бричку та порцеляну. Решту дріб’язку купує гуртом торговець із Франкфурта. Ева воліє не виходити до міста: їй соромно, бо майже всюди вона щось комусь винна.

Через місяць після аудієнції у цісаря в Брюнні з’являється Томас фон Шенфельд. Повертається з-за кордону, привозить панні Еві коробку цукерок. Вона написала до нього кілька відчайдушних листів із проханнями про допомогу. В кожному з них згадано про ув’язнення через борги.

— Проблеми — то частина життя, так само, як пилюка — частина прогулянки, — каже Томас, коли вони втрьох виїжджають за місто, на улюблені Яковові лісові доріжки. Стоїть гарна літня погода. Ранок свіжий, але згодом напевно буде спекотно. Це навіть здорово: трохи змерзнути, якщо незабаром палитиме сонце.

— Мабуть, так уже в нашій родині повелося: ми воліємо в усьому, що приносить життя, бачити хороше. Так і я, — продовжує Томас. — Це правда: дещо нам не вдалося. Зате вдалося інше. Наш лікувальний бальзам користується чималим успіхом навіть тут, у Відні. Я намагаюся розповсюджувати його лише серед знайомих та гідних довіри людей.

Його теревені дратують Еву.

— Так, — перебиває їх вона. — Усі ми знаємо, що прибутки від його продажу не здатні забезпечити нам навіть крихти такого життя, до якого ми звикли, а тим більше не можуть покрити витрат на утримання двору.

Томас іде слід у слід за Евою і кінчиком бамбукової тростинки стинає верхівки кропиви.

— Скажу щиро, — звертається він до Якова. — Я відчув полегшення, довідавшись, що ви нещодавно наказали братам і сестрам, і всьому цьому збіговиську паразитів повертатися додому. Це добрий знак.

— Ми також втратили значну частину рухомого майна, — додає Ева.

Батько мовчить.

— І дуже добре. Це дозволить зосередитися і зробити наступний крок. Я дуже раджу тобі, дядьку, на нього наважитися.

Яків нарешті перериває мовчанку. Говорить тихо, доводиться напружуватися, щоб його почути. Він завжди так робить, коли гнівається, це такий різновид насильства: змусити співрозмовника його слухати.

— Ми віддали тобі гроші, які зібрали серед братів і сестер. Ти казав, що на біржі отримаєш від них прибуток. Що позичаєш їх під проценти. Де вони?

— Вони будуть! Це безсумнівно, — Томас починає гарячкувати. — Буде війна, це напевне. Цісар мусить дотримати обіцянки, даної Катерині, а вона вдарить по Туреччині. Я отримав замовлення на великі поставки для війська, а тобі відомо, що я знайомий з усіма важливими персонами в Європі.

— Ти казав те саме, коли ми звозили сюди аламбіки[151] й реторти.

Томас вибухає дещо вимушеним сміхом.

— Так, я помилявся. Всі помилялися. Наскільки мені відомо, нікому не вдалося добути золото, хоч і ходять про це якісь чутки. Але є дещо важливіше, ніж сотні експериментів у реторті, всі ті нігредо та кон’юнкціо. Це нова алхімія, тобто вміння інвестувати. Інвестувати відважно, слухаючись внутрішнього голосу, так, як це відбувається в алхімічній лабораторії: пробувати й ризикувати…

— Одного разу ми вже на цьому попеклися. — Яків сідає на стовбур поваленого дерева й кінчиком тростинки нищить мурашину стежинку. Далі додає вже гучніше: — Ти маєш нам допомогти.

Томас стає перед Яковом. У нього шовкові панчохи. Вузькі темно-зелені штани обтягують його худі стегна.

— Я мушу дещо сказати тобі, дядьку, — каже він. — Твоя особа викликала цікавість серед моїх друзів. Цісар більше нічим тобі не допоможе, але вони — так. Твоя місія тут закінчена. У цісаря є радники, які тобі не симпатизують, це зрозуміло. Я сам чув: про тебе говорять як про якогось шарлатана, вельми несправедливо порівнюючи з отими дурисвітами, що ними кишать королівські двори. Твій кредит у Відні закритий, я також поки що не можу тобі запропонувати жодної підтримки, позаяк планую деякі великі оборудки і не хочу, аби нас одне з одним асоціювали.

Яків встає і наближає обличчя до обличчя Томаса. Його очі темніють.

— Тепер ти мене соромишся.

Яків швидким кроком рушає назад, Томас, збентежений, іде слідом за ним і намагається виправдовуватися:

— Я тебе ніколи не соромився і не соромитимуся. Ми належимо до різних поколінь, і якби я народився тоді ж, коли й ти, то з усіх сил прагнув би бути схожим на тебе. Але сьогодні панують інші закони. Те, що ти говориш, я хотів би робити. Ти чекаєш містичних знаків, сподіваєшся на якихось балакабенів, а мені здається, що людину можна визволити простіше, і отут, на землі, а не в містичних сферах.

Ева злякано дивиться на батька, впевнена, що зухвалість Томаса спричинить вибух його гніву. Але Яків спокійний, крокує вперед, дещо нахилившись і дивлячись під ноги. Томас дріботить за ним.

— Людині треба показати, що вона має вплив на своє життя та цілий світ. Досить їй тупнути, щоб затремтіли трони. Ти кажеш: закон слід порушувати потай, у своїх альковах, а про людське око вдавати законослухняних. Бунтувати проти закону в спальнях та будуарах! — Томас відчуває, що зайшов дещо задалеко в критиці дядька, і знижує тон. — А я стверджую протилежне: якщо закон несправедливий і робить людей нещасними, його треба змінювати. Відкрито, відважно, без жодних компромісів.

— Людина переважно не знає, що вона нещасна, — спокійно каже Яків своїм черевикам.

Його спокій, вочевидь, додає відваги Томасові, бо він вибігає поперед нього і продовжує просторікувати, йдучи спиною вперед:

— Отже, треба людині це пояснити і спонукати до дій, а не танцювати в колі й співати, розмахуючи руками.

Ева впевнена, що зараз Томас фон Шенфельд отримає в пику. Але Яків навіть не зупиняється.

— Гадаєш, можна збудувати щось із нічого? — питає його Яків, не відводячи погляду від своїх носаків.

Томас спиняється приголомшено і майже вигукує:

— Але ж це твої слова, твоє вчення!

Коли ввечері фон Шенфельд повертається до Відня, Яків притягує його до себе і обіймає. Каже йому щось на вухо. Обличчя Томаса ясніє, він коротко прокашлюється. Ева, яка стоїть поруч, не впевнена, чи добре почула те, що сказав батько. Їй здалося, то було: «Довіряю тобі безмежно». І ще прозвучало слово «син».

Через кілька місяців з Відня приходить посилка. Її привозить одягнений у чорне кур’єр. Це рекомендаційні листи для подорожі, а серед них — і лист від Томаса:

…Брати мої, які мають чималий вплив, знайшли одного янгольської доброти чоловіка, ландграфа окремої державки, що готовий Тебе разом з усім двором у себе прийняти. У нього є чималий замок над річкою Майном, неподалік Франкфурта, і він радий Тобі його передати, якщо погодишся пристосувати його до своїх потреб. Це хороший напрямок для переселення: на захід, подалі від війни, яку цісар, хоч і неохоче, оголосив Туреччині. Для Вас краще буде згорнути намети й вирушити в оце нове місце. Зваж на те, що я отут конфіденційно Тобі пишу.

Щиро відданий Тобі Томас фон Шенфельд.

Ева, читаючи лист, що його показав батько, вражено питає:

— Як же йому це вдалося?

Її батько сидить, заплющивши очі, застібнутий під саму шию, попри тепло, що йде від каміна. Ева помічає, що час уже йому кликати цирульника. Босі стопи він поклав на оббитий м’якою тканиною табурет, і Ева бачить потріскані жилки, які забарвлюють шкіру синім. Її огортає страшенна втома: раптом їй стає байдуже, що їх чекає.

— Остогидло мені це місто, — скаржиться вона. Дивиться крізь вікно на спорожніле подвір’я, яке ледь звільнилося від шкірки брудного снігу й оголило всіляке сміття. Ева бачить чиюсь самотню, загублену в снігу рукавичку. — Остогидло мені, та й все. Не можу вже на це дивитися.

— Мовчи, — каже батько.

Ввечері напередодні виїзду з Брюнна до спорожнілого дому Франків приходить делегація брюннських міщан. Оскільки меблі вже винесли, їх приймають стоячи. Яків виходить до них, спираючись на молодого Чернявського. Ева стоїть поруч. Міщани приносять прощальні подарунки: ящик найкращого моравського вина для «пана барона» та срібну таріль із вигравіюваним краєвидом міста і написом: «Друзям Брюнна на згадку. Мешканці».

Яків, здається, зворушений. Зворушення охоплює всіх, а міщани ніби ще й відчувають певний докір сумління, бо Яків, від’їжджаючи, залишає чималу суму на милостиню та на допомогу магістратові.

Яків Франк у своїй високій турецькій шапці та плащі з коміром із горностая стоїть на невисокій сходинці й говорить своєю шорсткою, але правильною німецькою:

— Одного разу я вирушив у далеку подорож і так утомився, що шукав якогось місця для відпочинку. І знайшов одне дерево, що відкидало велику тінь. Його плоди пахли здалеку, поруч било джерело найчистішої води. Тож я ліг під деревом, їв його плоди, пив воду з джерела і спав міцним сном. «Як тобі віддячитися, дерево? — запитав я. — Чим маю я тебе поблагословити? Побажати тобі густого гілля? Воно в тебе вже є. Сказати: хай плоди твої будуть солодкі й запашні? Вони в тебе саме такі. Сказати: хай біля тебе тече смачна вода? Вона в тебе вже є. Тож нічого нового тобі побажати я не зможу, крім одного лише: хай всі чесні подорожні спочивають біля тебе і воздають хвалу Богові, який тебе створив». Те дерево — це Брюнн.

Надворі 10 лютого 1786 року, і знову починає йти сніг.

Рештки. Сини Якова Франка. Молівда

Місії свої я завжди виконував сумлінно, бо знав, що Яків виокремлює мене з-поміж інших, довіряючи мені ці завдання. Та й кому їх довіряти, як не мені? Я-бо вільно говорив турецькою і знав тамтешні звичаї, як свої. А проте через останні невдачі Яків віддалив мене від себе, надавши перевагу молодшому і жвавішому Янові Воловському: його козацький стрій, смагляве обличчя з густими польськими вусами відтепер весь час були десь поблизу Володаря. Другим його найближчим соратником став Антоній Чернявський, його шурин. Вони крутилися довкола нього, як мухи. Свою справу робили й Матушевський з Віттеллю, а найбільше — Ева, яка боронила його й поступово з доньки перетворилася на матір.

З Єрухімом у нас було багато спільного, і доки молодші віддавалися тому, що гучно називали життям, ми воліли розмовляти про давні справи, яких тут уже ніхто не пам’ятав і не цінував. Адже ми бачили все від самого початку і знали більше, ніж будь-хто інший з нашої великої громади. Я ж міг пишатися, що лишився єдиним, хто був із Яковом від самого початку, бо ж і ребе Мордке, й Ісохар, і навіть Моше з Підгайців та його батько, якого поховали в ченстоховській печері, вже померли. Хоча я завжди уявляю, що вони тимчасово віддалилися і чекають на нас усіх, сидячи за великим дерев’яним столом, а двері до їхньої кімнати — тут, у цьому великому замку. Чи не є смерть лише ілюзією, як і чимало інших явищ, у які ми віримо, наче діти?

У той час я багато думав про смерть, бо під час однієї з моїх мандрівок у Варшаві померла моя Вайґеле, даючи життя дівчинці, моїй третій доньці, яку я назвав Розалією і дуже полюбив. Ця дитина народилася передчасно і була дуже кволою; її мати, вже не така молода, не витримала важких пологів. Відійшла тихо в нашому помешканні на Довгій у присутності двох своїх сестер, які й повідомили мені ту страшну новину, коли я повернувся з Брюнна. Гадаю, Бог щось хотів повідомити мені, віддаючи в руки ту дрібку життя в мить глибокого розчарування й сум’яття, — мені, який ніколи не був добрим сім’янином; у той час ми з дружиною нечасто були тілесно близькі й не мали особливих надій на дитину. Що хотів сказати мені Бог, даючи Розалію? Думаю, він нагадав мені, як воно — бути батьком, нагадав мені оту давно забуту мною роль, аби я заопікувався також синами Якова.

Тому я радо повертався до Варшави, де зайнявся власними справами, а також обов’язками перед нашою численною родиною. Але насамперед піклувався про обох Яковових синів — Юзефа та Роха (Розалію переважно залишав тіткам). Цим хлопцям я присвячував більше часу, ніж власним дітям. Вони ходили до шкіл, де їх готували на офіцерів. Яків добре знав, що робить, коли віддавав їх під мою опіку. Адже я ретельно дбав, щоб стихія варшавська їх не поглинула, відчуваючи до них особливий сентимент, особливо до старшого, Роха, який мені був винятково близьким. Я не раз перераховував на пальцях ті похмурі місяці в Ченстохові, коли він з’явився на світ і коли Яків знов допустив мене до себе, великодушно пробачивши мій переступ. Проте Рох уникав мене, як міг, і навіть був зі мною особливо колючим. Мені здавалося, що він соромиться мене, що я для нього не досить польський, занадто єврейський, що його дратує мій єврейський акцент і весь я йому нестерпний. Коли він наближався до мене, морщив носа й казав: «Щось тут смердить цибулею», — це мене дуже засмучувало. Свого молодшого брата Юзефа він теж налаштовував проти мене, але той іноді бував зі мною й теплим та приязним; гадаю, крім мене, у них тут не було нікого близького. Жилося тим хлопцям нелегко: постійно по чужих кутках, потім в інтернатах Лицарської школи; хоч їх і оточували авторитетом, але завжди ставилися до братів як до диваків, тож вони стали свавільними, довіряли лише один одному, неначе решта світу була їм ворожою. Старанно приховували своє єврейське походження, завжди були більш польськими, ніж їхні приятелі-поляки.

Коли вони були меншими, їх віддали до піярів. Першим туди пішов Рох. Коли я питав його, як йому там ведеться, він відповідав крізь сльози, що підйом о шостій ранку, потім — одразу меса, а після неї — окраєць хліба з маслом; кава — вже за гроші. О восьмій — по класах, і до обіду — уроки. Потім у тих, хто чергував, — обхід. Далі — обід. До другої був час для ігор у саду за будинком, а від другої до п’ятої — знов уроки. До восьмої вечора — репетиторство та виконання домашніх завдань, і залишалася година вільного часу — від восьмої до дев’ятої. О пів на десяту всі вже йшли спати. І так кожного дня. Хіба це життя щасливої дитини?

Там їм уперто втовкмачували, що шляхетське походження — то випадковість і збіг обставин, а справжня шляхетність досягається чеснотами і є для чеснот передумовою, позаяк без чеснот, здібностей і доброчесності шляхетство порожнє й марне. Найстаранніше їх учили латини, щоб згодом вони могли пізнати інші науки. Були також математика, іноземні мови, історія світу та історія Польщі, а також географія та новочасна філософія. Обов’язково треба було читати газети іншими мовами. Було в них і дещо, що мені не поміщалося в голові: «експериментальна фізика» з практичними заняттями; це мені трохи нагадувало — з того, що я знав від Юзефа, — алхімічні практики.

Згодом, вже у Школі кадетів, де вони здобували освіту як графи Франк, їх привчили надто про себе не розбалакувати, про важливі речі мовчати, ні з ким особливо не зближуватися. Рох, невисокий, рудуватий, нервовий, додавав собі відваги нечуваною бравадою, а згодом — вином. Юзеф же, хлопець із делікатним обличчям, більше нагадував дівчину. Іноді здавалося мені, що його тримає вкупі лише кадетський мундир, і якби його зняли, Юзеф Франк розлився б, як маслянка. Юзеф був вищого зросту, ніж Рох, краще збудований, з великими очима сестри та повними вустами, завжди коротко острижений. Тихий, сумирний, він чимось нагадував Францішека Воловського.

На свята жили вони або в мене, або у Воловських, а я намагався знання і віру правовірних їм прищеплювати, хоч вони слухати того не дуже хотіли. Ніби й слухали мої науки, але якось неуважно, з відсутнім виглядом, як тоді, коли батько карав їх за кожну провину, адже Яків вважав, що хлопців треба тримати твердою рукою. Часто, ще в Ченстохові, було мені їх шкода, особливо Роха, чиє дитинство аж до смерті Хани минало у в’язниці, і весь його світ обмежувався офіцерською кімнатою та маленьким подвір’ям перед вежею, а єдиними його приятелями в іграх були вояки та зрідка — молоді послушники з монастиря. Він здавався мені рослинкою, що виросла у вогкому підземеллі, — може, тому він був такий маленький і хирлявий. Як же така істота могла стати наступником Якова? Яків його не любив і не шанував, здається, сам вигляд синів його сердив. Тому-то я й узяв на себе це завдання. Але роль батька цих двох загублених душ я провалив цілковито.

Якось довелося мені зіграти й ще одну роль, добре знану ще з часів наших із ребе Мордке мандрів — роль свата. Спершу Яків вирішив, що їхні дружини мають походити з найтитулованішої шляхти: то був час, коли він скеровував назовні, аби женилися з чужими і заміж виходили за чужих. Але тривало це недовго.

Я завжди вважав, що ми маємо триматися разом, інакше нам кінець. Мій син Арон, одинак від Леї, одружився з Маріанною Пьотровською, онукою Мошка Котляра, і мої внуки росли у Варшаві, а всі наші зусилля ми скеровували на те, аби дати їм освіту. Донька моя найстарша була вже судженою наймолодшому синові Генрика Воловського. Ми не хотіли, щоб вона виходила заміж надто молодою, тож чекали, поки доросте.

Якось у Варшаві на вулиці зустрів я Молівду. Я був ошелешений, бо він не змінився анітрохи: можливо, дещо схуд, а коли зняв шапку, виявилося, що й трохи полисів, але обличчя, характерна хода і решта були як колись. Лише одяг — зовсім інший: закордонний і, мабуть, колись елегантний, але тепер дещо занедбаний. Він не одразу мене впізнав. Спершу пройшов повз, але потім обернувся; я не знав, як повестися, тож дозволив йому першому говорити.

— Нахмане, — мовив він здивовано, — це ти?

— Я, а хто ж? Тільки зараз я вже Пьотр Якубовський. Ти забув? — відповів я.

— А ти змінився. Я інакшим тебе пам’ятаю.

— Та й я сказав би, що ти не такий був у моїй пам’яті.

Він плеснув мене по плечі, як колись у Смирні, взяв під руку, і ми звернули з вулиці у подвір’я, обидва якісь збентежені, але й радісні. А мене охопило таке зворушення, що сльози самі набігли на очі.

— Я гадав, що ти пройдеш повз, — зізнався я.

І тоді в тому подвір’ї він зробив річ дивовижну: обійняв мене за шию, притулився обличчям до мого коміра й почав схлипувати так страшно, що й мені захотілося плакати, хоч і не мав на те причини.

Відтоді я бачився з ним кілька разів, і щоразу ми йшли до маленької винарні поблизу ринку, де наливали угорське вино, до того ж таке, як ми колись пили. Молівда завжди врешті-решт напивався, та й я, правду кажучи, теж.

Був він тепер високопоставленим королівським канцеляристом, обертався в найкращому товаристві, дописував у газети й приносив мені свої друковані памфлети. Гадаю, тому він і вів мене щоразу до тієї винарні: вона була в погребі й погано освітлена, і навіть якби туди хтось увійшов, так нікого й не впізнав би. «Чому ж ти не оженився?» — питав я його щоразу, неспроможний зрозуміти, чому він воліє жити самотньо, щоб чужі жінки йому прали і чужі в ліжку його гріли. Навіть якщо ти байдужий до жінок, все одно зручно з жінкою жити.

А він зітхав і розповідав історії — у своєму стилі, щоразу іншу, плутаючись у деталях, а я лише з розумінням кивав головою, бо знав ті його теревені.

«Бракує мені рівноваги духу», — сказав він, схилившись над склянкою.

Потім ми завжди згадували Смирну і Джурджу, і на цьому наші пригоди неначе закінчувалися, після цього нічого не було. Про Ченстохову слухати не хотів, починав нервово крутитися, і здавалося, те, що сталося після ув’язнення Якова, його зовсім не цікавить. Я також записав йому адресу Воловських та Хаї Лянцкоронської, але, наскільки мені відомо, він туди так і не пішов. Зате одного разу прийшов до мене вже ледь підхмелений — я саме збирався їхати до Брюнна, — і ми пішли пити на Ґжибовську. Він розповідав мені про короля, який на обіди його запрошує і вірші його цінує, а коли добряче випив, накреслив мені на столі карту, де яка дівка приймає.

Зовсім нещодавно довідався я, що він рекомендував сина Міхала Воловського, молодого правника, на роботу в королівській канцелярії і там опікувався ним; хлопець був дуже здібний.

Ото й все про Молівду. Коли Володар покликав нас на останні дні після свят 1786 року до Брюнна, перед самим від’їздом довідався я, що Молівда помер.

Останні дні в Брюнні

Коли ми на заклик Якова прибули до Брюнна, будинок на Петерсбурґер Ґассе був уже майже порожній. На ті останні місяці Яків покликав тих, хто ще лишився з нашої іванської хавури[152], найстарших братів і сестер: Еву Єзерянську, Клару Лянцкоронську, братів Воловських та мене. З молодших братів — Редецького та Брацлавського. На місці були старий Павловський, Єрухім Дембовський та деякі інші.

Самого Якова ми знайшли в його покоях. Еві та Анусі Павловській він звелів переселитися до іншого крила будинку, що мені здалося трохи нерозсудливим, адже останнім часом він страждав від кровотеч та апоплексій. Був дратівливий і розпорядився, щоб ним займався Редецький, який, як на мене, був схожий немов дві краплі води на світлої пам’яті Гершеле, що помер у Любліні. Яків схуд і змарнів. Його кількаденний заріст був уже геть сивий, так само й волосся: зовсім біле, хоч густе й витке, як і колись. Він ходив, спираючись на ціпок. Я не міг повірити власним очам, тим паче, що сталася ця зміна впродовж одного року. В моїй пам’яті він досі лишався отим Яковом зі Смирни, з Іваного: впевненим у собі, хвацьким, гучноголосим і жвавим, часом різким.

— Що так придивляєшся до мене, Якубовський? — сказав він мені замість привітання. — Так, ти постарів. Виглядаєш як опудало городнє.

Мене, ясна річ, теж не пошкодував час, хоч я не відчував того, бо ні на що не скаржився. Але дарма він привселюдно порівняв мене з опудалом.

— Ти теж, Якове, — відповів я, а він навіть не зреагував на таке моє нахабство. Інші захихотіли.

Щоранку ми вирушали то до Брюнна, то до кредиторів, то до Відня, де сини світлої пам’яті Саломона, доволі добре влаштовані, радили нам, як краще сплатити захмарні борги двору.

Після смеркання — а вечори стали довгими — ми, як колись, сиділи разом у світлиці. Яків стежив, щоб ми молилися по-нашому, але коротко, лише аби не забути. Вдень пакувалися й розпродавали те, що ще можна було продати. Ввечері Яків охоче оповідав і, здається, радів, що бачить стількох із нас разом. Чимало з тих оповідок згодом записали я та мої побратими.

«Є таке місце, куди я вас веду, — казав він, а я міг слухати цю оповідь безконечно, вона заспокоювала мене; і якщо існує якась історія, яку я хотів би почути на смертному ложі, то це, власне, вона. — І хоч наразі ми у злиднях, вам не захотілося б жодних скарбів цього світу, якби ви пізнали це місце. Це — місце нашого Великого Брата, Доброго Бога, який обдаровує людину ласкою та любов’ю братерською і який до мене подібний. Має біля себе почет, що складається з дванадцятьох братів і чотирнадцяти сестер, і сестри ті ділять із братами ложе — так, як воно у нас. Всі ці сестри є королевами, бо влада там належить жінкам, а не чоловікам. І — що видасться вам дивним — імена цих братів і сестер звучать так само, як ваші гебрайською. І схожі вони на вас, лише молодші, такі, якими ви були в Іваному. До них ми й прямуємо. І коли ми врешті зустрінемося, ви пошлюбите тих сестер і тих братів».

Я знав цю історію, і вони теж знали. Ми завжди слухали її з завмиранням серця. Але тоді, у тому порожньому домі, здалося мені, що всі  п р о п у с т и л и  ї ї  п о в з  в у х а. Неначе вона більше нічого не означала, була просто гарною казочкою.

Нам всім було очевидно, що тепер найважливішим для Якова став Моше Добрушка, якого називали Томасом фон Шенфельдом. Яків чекав його приїзду з Відня цілими днями і щодня питав, чи немає від нього листа. Єдиною людиною, яка його відвідувала, був підскарбій Вессель, знайомий Добрушки, з яким його пов’язували якісь справи, але ми про них нічого не знали. Мені ж було доручено писати листи, і були то переважно послання до кредиторів, заспокійливі, ввічливі, а також листи до братів у Альтоні та Просніці.

Яків навіть прохопився про повернення до Польщі, трохи розпитав мене, як там зараз у Варшаві; мені здавалося, він тужить або вже почувається заслабким, щоб розпочинати нове життя на чужині. Вечорами на нього накочувалися спогади, тож я брав папір і записував їх, а коли моя рука втомлювалася, допомагала Ануся Павловська; наступного дня Антоній Чернявський все те правив і переписував.

«Погляньте-но, — ще казав він, — поки я був у Польщі, то була країна спокійна й заможна. Тільки-но мене ув’язнили, помер король, і в країні почалася ворохобня. А коли я виїхав, Польщу роздерли на шматки».

Важко було з ним не погодитися.

Ще казав, що він одягається по-турецькому тому, що в Польщі є давній переказ: прийде якийсь чужинець, із чужої матері, який країну виправить і визволить народ від усілякого гніту.

Постійно застерігав нас, щоб ми не поверталися до давньої єврейської віри, але тієї зими на Хануку несподівано запалив першу свічку і звелів приготувати єврейські страви, і всі ми з великим задоволенням їх їли. А потім співали давньою мовою давню пісню, якої навчив нас іще Ісохар:

Що є людина? Іскра.

Чим є життя людське? Миттю.

Що є майбутнє?

Іскра. А часу плин чим є? Миттю.

З чого людина постала?

З іскри. А смерть чим є? Миттю.

Чим був Він, коли світ мав ще в собі?

Іскрою. Чим же Він буде, коли світ знову поглине? Миттю.

Молівда в пошуках середини свого життя

Мусить бути лише найкраще — після якого вранці в нього не болить голова. Проте після вина він не може спати, прокидається під ранок, у найгіршу пору доби: тоді все здається проблемою, жахливим непорозумінням. Коли він крутиться в ліжку, на нього накочуються спогади про давні часи — виразні, з усіма подробицями. Дедалі частіше в його голові кружляє думка: коли була справжня середина його життя? Коли був той день, у який його історія досягла кульмінації, зеніту, і після якого його життя — непомітно для нього самого — почало хилитися до заходу? Це дуже цікава проблема: якби люди знали, який з днів стане серединою їхнього земного буття, можливо, якось осмисленіше проживали б життя. Мучачись від безсоння, він рахує дати, творить складні комбінації цифр, наче Якубовський, одержимий своєю кабалою. Зараз 1786 рік, пізня осінь. Народився він влітку 1718-го. Отже, йому шістдесят вісім років. Якби він зараз помер, середина його життя припала б на 1752-й. Він намагається пригадати собі той рік, гортає подумки сторінки свого внутрішнього не надто точного календаря. Нарешті визначає: якби він мав зараз померти, серединною точкою, ймовірно, був би день, коли він приїхав до Крайови. На диво, він дуже добре його пам’ятає. Пригадує навіть, що був одягнений у білу лляну сорочку богомилів, стояла спека, і дрібні перестиглі сливи падали на сухий шлях, аби відразу потрапити під колеса возів. Великі важкі оси, більше схожі на шершнів, пили солодкий сік з груш у саду. Люди, одягнені в біле, танцювали в колі. Молівда стояв серед них і відчував радість, але то був той різновид радості, до якої себе слід примусити — тоді вона розквітає.

Робота в королівській канцелярії — не з найважчих. Він як старший урядник радше наглядає, ніж пише сам. До сфери його відповідальності належать також контакти з Оттоманською Портою, оскільки він знає мови. Правду кажучи, в його віці можна просто вдавати, ніби працюєш, — так Молівда й робить.

Король любить дотепного Молівду, його хрипкуватий голос, його оповідки. Часто вони перекидаються кількома реченнями; виходить завжди весело, все закінчується вибухом сміху. Тому Молівду назагал шанують. Коли Станіслав Авґуст входить до канцелярії, всі швидко встають і кланяються, і лише Молівда піднімається поволі й тяжко — все через великий живіт. Оскільки король не любить надмірностей, Молівда обмежується нахилом голови.

Молівду тепер вважають кимось на кшталт мудреця, і якщо не брати до уваги дрібних криз, він зберігає хорошу репутацію. Чесно кажучи, він не вважає себе скривдженим життям. Намагається жити як філософ-цинік. Мало що може його зачепити. У нього гостре перо, яким він нерідко користується. Нещодавно якийсь Антоній Феліціян Наґловський написав «Путівник варшавський», у якому змалював красиві й важливі місця столиці. Молівда його висміяв, бо той причесаний, чемний образ міста, здавалося, був адресований лише дівчаткам з пансіону. Тож він вирішив написати про варшавських шльондр, чиї звичаї досліджував останніми роками — як учений вивчає життя дикунів на далеких островах. Цей твір, який він назвав «Додатком до “Путівника варшавського”, іншим Автором виданим», побачив світ 1779 року і швидко розійшовся, а деяких варшавських куртизанок зробив славними. Популярність самого Молівди у світських колах ще зросла. Хоч то була тоненька брошурка, ще й видана анонімно, всі й так знали, що той «Додаток» написав Молівда.

Вже багато років він зустрічається з групою друзів — є серед них і деякі працівники канцелярії, і журналісти, і драматурги. Веселе товариство, яке полюбляє розмови і на розумні теми також. Чоловіки зустрічаються щосереди, смакують вино, курять люльки, а потім усі гуртом, розігріті вином, вирушають у місто, шукають нові місця, ще кращі, ніж ті, що їх знайшли тиждень тому. Наприклад, у Лізи Шиндлер на Крохмальній, де дешево й по-домашньому. Дівчата в сорочечках, а не в якихось робронах і фохах. Усього того вдавання із себе великих дам Молівда не любить. Іноді вони йдуть на Трембецьку, де в кожній брамі — храм любові, а жінки сидять у вікнах і приманюють клієнтів. Тепер він рідко користується їхніми послугами: Молівдина чоловіча сила уже не відповідає його захопленню дівчатами в сорочках, що ледь прикривають сідниці, — так званих півдупках, як їх жартівливо й ущипливо називають. Жінки його все ще приваблюють, але він уже рідко здатний повноцінно кохатися, через що стає мішенню насмішок (півусмішечок) і двозначних поглядів. Віднедавна він навіть не намагається.

Саме так: жінки його приваблюють, але й дедалі частіше викликають відразу. Йому здається, що в ньому нарешті почала руйнуватися вся та конструкція, яка творилася впродовж усього життя і визначала його ставлення до жінок, до їхньої беззахисності, святості й чистоти. Він завжди страждав через це, постійно закохувався, і щоразу то була любов невзаємна. Молився на них… А тепер жінки переважно здаються йому істотами надто простими, хитрими шльондрочками, порожніми й цинічними, які вміло користуються своїм тілом, торгують дірками — однією й другою — так, наче житимуть вічно, а їхні тіла — з граніту. Він знає їх чимало і з задоволенням спостерігає за їхнім падінням. Деяким вдалося своїм передком заробити немалий статок — як ось цій Мацеєвській, до якої ходили всі офіцери, один за одним; вона собі побудувала будиночок на Новому місті. Потім ішли лише солдати, але вона не зупинялася. Нещодавно він її бачив — була в доброму здоров’ї, виглядала як матрона, міщанка. Ця Молівдина зневага поширюється на всіх жінок, навіть на шляхтянок (удаваних, як він гадає), що бундючно носяться зі своїм походженням (хоч їхньої заслуги в тому — жодної) і лише пильнують, аби всі були такими, як вони — холодними й неприступними.

Його приятелі, здається, теж із насолодою купаються в цій старечій мізогінії, дискутують про дівок, бавляться порівнюванням і складанням списків, створюють рейтинги. Молівда на схилку літ усвідомлює, що гордує жінками — не лише тими, що у списку, а всіма. Так було завжди, так його виховали, так працює його мозок. І його чисте юнацьке кохання було лише спробою вгамувати те темне почуття, що ним завжди є погорда. Наївною революцією, спробою самоочищення та звільнення від лихих думок. Не вдалося.

Коли він покинув роботу й пішов на заслужений відпочинок, друзі замовили його портрет і звеліли художникові намалювати на ньому всі Молівдині пригоди, про які він їм розповідав: шторми, піратів, острів, де він був королем, екзотичних коханок, єврейську кабалу, монастир на Афоні, навернення поган… Більшість із того була відвертою брехнею. Та картина стала пам’ятником його брехливому життю.

Іноді він вештається вулицями Варшави, болотистими й вибоїстими. Буває, що заходить аж на Цегляну, де живе багато придворних ремісників і де ведуть свої справи Воловські. Тут збудував собі дім Шломо Воловський: це не завершена ще двоповерхова кам’яниця з крамницею на першому поверсі та броварнею у дворі. Над усім витає нудкий запах солоду, який викликає голод.

Одного разу, зустрівши якусь молоду жінку, він наважився запитати про Нахмана Якубовського.

Жінка глянула на нього непривітно й відповіла:

— Мабуть, Пьотра? Жодного Нахмана я не знаю.

Молівда квапливо підтвердив.

— Ми були знайомі замолоду, — додав він, щоб заспокоїти жінку.

Тепер він виймає з кишені папірець, на якому вона записала адресу Якубовського, і вирішує туди піти.

Застає його вдома, вже спакованого в дорогу. Нахман — здається, той не надто радий бачити Молівду, — зганяє з колін хлопчика, певно, онука, і встає привітатися. Він худий, недоголений.

— Вирушаєш у дорогу? — питає його Молівда і, не чекаючи відповіді, сідає на вільний стілець.

— А що? Не видно? Я — посол, — усміхається Якубовський, оголюючи потемнілі від тютюну зуби.

Молівда й собі всміхається, дивлячись на цього кумедного маленького дідка, який ще недавно розповідав йому про світло, що променіє з людини. Смішно звучить слово «посол», коли бачиш цього сухоребрика. Якубовський трохи зніяковілий, бо Молівда застав його в не надто зручній ситуації: діти ганяють довкола столу, невістка вбігає з лютим виразом обличчя і знічено задкує. Невдовзі приходить знову, несучи глечик компоту та кошик маленьких солодких булочок. Але компоту Молівда не хоче. Вони йдуть до корчми, і там Молівда замовляє цілий дзбан вина. Нахман не протестує, хоч і знає, що завтра йому докучатиме печія.

Продовження історії Антонія Коссаковського, якого називають Молівдою

— У мене була дружина з ваших, — починає він. — Народила мені дитину. Я втік з дому і взяв із нею християнський шлюб.

Якубовський дивиться на нього здивовано, потім торкається бороди і кількаденного заросту. Знає, що йому доведеться вислухати цілу історію. Молівда каже:

— І я покинув їх.

Після того, як мірошник Берек Козович відправив свою доньку Малку та молодого Коссаковського до Литви, вони зупинилися в Малчиного кузена, мостового митника, засмиканого чоловіка з величезною родиною. Відразу було зрозуміло, що це ненадовго, хоч їм віддали окрему кімнату біля хліва — її гріли корови своїми тілами. Ціла родина, включно з маленькими дітьми, весь час витріщалася на Коссаковського, наче на якесь диво природи. Це було нестерпно. Антоній, вбраний у єврейський одяг з плеча одного з синів Малчиного кузена, допомагав йому порядкувати папери, ходив до села або сварився на мості, вимагаючи мито. Трохи боявся, що його зрадить вимова, тому навмисно імітував різні акценти, вставляв литовські, руські та єврейські слова. Коли повертався, його серце стискалося від вигляду Малки — раптово обважнілої, переляканої, здивованої власним станом, дитинної. Що робити? Митник, від якого несло араком, велів йому весь час читати той самий уривок із Тори, вказуючи на нього пальцем із чорним нігтем. Тори Антоній ще тоді не знав, і Малка врешті пояснила йому, що в тому уривку йдеться про Діну, доньку Леї та Якова, яка, попри застереження, відійшла далеко від дому, і її зґвалтував чужий, Шехем.

— Той Шехем — це ти, — додала вона.

І коли якийсь чолов’яга на мості почав тицяти його в груди й допитуватися, хто він — жидок чи ляшок, — Коссаковського охопив такий ляк, ніби він плавав у річці і втратив дно під ногами і тепер течія несе його, безпорадного, у невідоме. Він тривожився дедалі більше, потім запанікував, можливо, передчуваючи, що станеться. І тоді пригадав, що в Троках у нього є якісь родичі з боку матері, хтось із родини Камінських, і затявся, що поїде до них і попросить допомоги.

І справді вирушив — у січні, змінивши єврейський одяг на польський, шляхетський. Через три дні прибув до Троків, але жодних Камінських там не знайшов. Його тітка померла кілька років тому, її доньки роз’їхалися за чоловіками: одна — кудись до Польщі, друга — вглиб Росії. Зате він випадково довідався, що один купець із Троків шукає польського гувернера для дітей у Пскові, де в нього комерційні справи.

Тож Антоній вислав митникові всі гроші, які в нього були, і в довжелезному листі до нього (а також в окремому — до своєї дружини) обіцяв надіслати ще, тільки-но щось заробить, і благав того чужого чоловіка заопікуватися Малкою та її дитиною, доки він не повернеться. Тоді все якось укладеться. І ще просив вважати дитину не байстрюком, а законною — від християнського шлюбу, який належить шанувати.

Якраз того сірого зимового дня, коли він вирушав до Росії, прийшов лист на його адресу в Троках, що її він повідомив. Кривим почерком митника там було написано, що Малка та дитина померли під час пологів. Від щирого серця митник бажав йому, аби образ цих двох людей переслідував його ціле життя, і щоб не давала йому спокою думка, що він спричинив їхню смерть, і щоб ніщо й ніколи не звільнило його від цієї провини. Він читав цей лист під великим зимовим небом, на підводі, затиснутий між двома іншими подорожніми, і відчував суміш розпачу й полегшення — наче підхоплений стрімкою течією плавець, який відчуває страх доти, доки не прийме власної безпорадності й не перетвориться на тріску, яка не може змінити нічого. Тоді настає спокій.

Подорож до Пскова тривала місяць. Переважно він ішов пішки, іноді його підвозили хури. Спав у стайнях, і часом здавалося Антонію, що в його мозку виник якийсь болючий набряк і з ним, якщо його не чіпати, можна якось жити. Це було цілком можливо, за винятком деяких митей, які бралися нізвідки, без попередження, — тоді біль виходив поза визначені для нього магічні межі й брав над Коссаковським гору. Як тоді, коли він їхав саньми з якимись російськими селянами, змерзлий і брудний, і плакав цілу дорогу, аж доки візник, кремезний селянин у кожусі, зупинив коня і підійшов до нього, щоб обійняти й заспокоїти. Вони так і стояли, обнявшись, посеред білої пустелі, коні парували на морозі, закутані селяни терпляче чекали. Той візник навіть не запитав його, чому він плаче.

У Пскові виявилося, що він прибув запізно і гувернера вже знайшли, до того ж досвідченішого.

Після ще однієї довгої подорожі він дістався до Петербурга й усвідомив, що так міг би й жити: весь час мандруючи на возі чи верхи, щодня з іншими людьми. Він був приязний, розумний, говіркий. Люди одразу горнулися до нього і, ніби відчуваючи, що він молодший, ніж представляється, оточували його опікою. Він цим користувався, але ніколи не зловживав. Якщо чесно, людині не так уже й багато потрібно для життя: трохи їжі й одягу. Спати можна де завгодно, зрештою, його завжди брали до себе якісь купці, яким він був за перекладача чи рахівника або просто розповідав смішні історії. Допомагали йому звичайні селяни, перед якими він грав роль таємничого шляхтича, що потрапив у халепу, і до яких завжди ставився шанобливо, ніби вони й самі були шляхтою. Не уникав євреїв та греків, навчився їхніх мов і охоче працював перекладачем. Одним казав, що його прізвище — по матері — Камінський, іншим — що Жмудзінський; іноді вигадував собі прізвище на одну ніч, на два дні. Оскільки він умів гладенько говорити, мав гарні манери і справляв хороше враження, купці, з якими він знайомився дорогою, рекомендували його своїм знайомим, і так він подорожував із караванами по всій Туреччині. Через напади меланхолії, що ніяк не минали, він пішов служити на корабель, що ходив Чорним морем. Майже три роки плавав на різних суднах, відвідав чимало портів. Пережив кораблетрощу в Егейському морі, сидів у турецькій в’язниці в Салоніках — ясна річ, через несправедливе звинувачення. Вийшовши на волю, вирушив на святу гору Афон, сподіваючись знайти там спокій. Але не знайшов. Потім був драгоманом у Смирні, аж урешті потрапив до богомилів у Крайові, серед яких вирішив провести решту свого життя.

— Доки там не з’явився Яків. Доки ви мене не знайшли, — каже тепер Молівда. Вони спорожнили два дзбани вина, і Молівда відчуває страшенну втому. Нахман довго мовчить, а потім встає й обіймає Молівду, як колись той селянин серед зимової пустки.

— Як ти гадаєш, Якубовський, чи добре я прожив своє життя? — белькотить Молівда Нахманові в комір.

Коли він, хитаючись, повертається додому, дорогою бачить пожежу. Зупиняється і довго дивиться на охоплену вогнем будівлю, в якій був склад музичних інструментів. Від спеки лускають струни гітар, репається напнута шкіра барабанів: полум’я грає пекельну музику, яку слухають перехожі, аж доки гучно й помпезно не прибудуть пожежники.

29

Про комашиний люд, що заселяє Оффенбах-на-Майні

Те видовище таке незвичайне, що місцеві вози несамохіть з’їжджають на узбіччя, щоб дати дорогу цій химерній кавалькаді вершників та екіпажів. Її очолює кінний загін з шести барвисто одягнених вояків, озброєних піками. У них густі вуса, і вони, попри серйозні, навіть грізні вирази облич, здається, провіщають прибуття якогось цирку. Попереду всіх іде озброєний провідник, чиї вуса закручені так химерно, що нагадують скрипкові ключі. Слідом за тим авангардом рухається багата карета зі складним, вигадливим гербом на дверцятах, а за нею сунуть іще кільканадцять великих карет, запряжених важкими східними кіньми. В самому кінці котяться навантажені підводи, старанно накриті тентами. Позаду — ще вершники, красиві молоді чоловіки. Кавалькада їде з боку Франкфурта, проїжджає міст через Майн і рухається до Оберрада — передмістя Оффенбаха.

Пані фон Ля Рош, яка гостює в родичів у Оффенбаху і міркує, чи не оселитися їй у цьому напрочуд спокійному містечку, що нагадує курорт, теж велить кучеру з’їхати набік. З цікавістю придивляється, що то за дивні люди ідуть шляхом. Сторожа має на собі строкаті однострої, наче уланські, переважно зелено-золоті, обшиті галунами й ґудзиками. На високих шапках похитується павине пір’я. Ці дуже молоді чоловіки, майже хлопчаки, нагадують Софії фон Ля Рош довгоногих стрибучих комах. Їй цікаво було б зазирнути всередину найбагатшої карети, але фіранки на вікнах щільно зсунуті. Зате пасажирів інших екіпажів видно добре: це переважно жінки й діти, всі гарно вбрані, барвисті, всміхнені й, здається, трохи знічені цікавістю, яку вони викликають.

— Хто це? — питає заінтригована пані фон Ля Рош міщанина, який також витріщається на кавалькаду.

— Кажуть, якийсь польський барон із синами та донькою.

Кортеж неквапом проїжджає передмістям, тяжко повертає на вузьких брукованих вуличках. Вершники погукують якоюсь чужинською мовою, чутно їхні посвистування. Пані фон Ля Рош почувається так, наче вона на оперній виставі.

Згодом, коли Ля Рош вітається з такою ж збудженою кузиною, Софіїне перебування в Берліні відходить на задній план. Всі говорять лише про цього загадкового польського барона та його красиву доньку, яку він привіз сюди на запрошення ландграфа. Той барон винайняв у нього замок, де прибульці перший час житимуть.

Кузина спеціально взяла екіпаж до Оберрада, щоб подивитися на врочисте прибуття кортежу. Тепер вона схвильовано розповідає:

— Ті двоє синів вивели високого старця, з ніг до голови вбраного в червоне, з турецькою шапкою на голові. До його грудей пришпилена діамантова зірка. З другої карети вийшла його донька, одягнена як принцеса. Я бачила діаманти в її волоссі. Уяви: вони виглядали як імператорська пара. Якщо вони поселяться в замку, ви будете сусідами.

Від березня 1786 року Оффенбах живе у стані легкої істерії. В замку працюють мулярі, з вікон летить пил. Замовлено купу шпалер, килимів, тканин для оббиття стін, меблів, постелі — всього, що потрібно, аби польському баронові жилося зручно і достойно.

Софія фон Ля Рош, яка є письменницею та звикла все записувати, старанно нотує в щоденнику все, що бачить:

Дуже цікаво спостерігати, — пише вона, — як наші дорогі мешканці намагаються заповнювати дірки у своїх знаннях про отих поляків. Людський розум не терпить невідомості й непевності, тож всі одразу заходилися вигадувати різні байки про цей комашиний люд. Плітки кажуть, що старий чоловік у турецькому строї — то якийсь алхімік і кабаліст, як отой Сен-Жермен. І що статками своїми завдячує золоту, що його він отримує у своїй лабораторії. Це підтверджували й робітники, які заносили таємничі ящики, повні скла, банок і пляшечок. Казала мені наша дорога пані Бернар, що барон Франк-Добруцький — то не хто інший, як сам цар Петро III, дивом від смерті врятований. Це пояснює й наявність цілих бочок золота, які прибувають сюди зі Сходу задля утримання цього двору Навуходоносора. Я дозволила собі теж погратися в цю гру і сказала їй, що вона помиляється. Адже ота нібито-донька та її двоє братів — то діти самої цариці Єлизавети та її коханця Розумовського, а той барон — лише їхній гувернер. Вона похитала головою, і ще того самого дня ввечері моя плітка слово в слово повернулася до мене вустами лікаря, який прийшов робити мені кровопускання.

Про Ізенбурзький замок та його змерзлих мешканців

Замок стоїть над самою водою, і не раз йому дошкуляла повінь. У двох місцях видно старанні позначки рівня води. Найвищий був два роки тому. Мабуть, через ту вогкість мури вкриті лишайником. Ева довго вибирає собі кімнату, міркує, чи обрати з краєвидом на річку — тоді в неї був би балкон, — чи з великим вікном на місто. Врешті-решт обирає річку та балкон.

Ріка тут міниться барвами, плине м’яко й неквапливо. Зветься вона Майн, але батько вперто називає її Прутом. Вигляд барж і човнів із подвійними вітрилами заспокоює Еву. Вона могла б довго отак сидіти на балконі й спостерігати; для неї це — наче пестощі: той повільний рух води, похитування щогл; усе воно якимось чином торкається її тіла й залишає на шкірі приємний слід. Вона вже замовила меблі: письмовий стіл і дві шафи, а ще — оббиті світлою тканиною дивани та кавовий столик. Для батька вона облаштовує дві кімнати з видом на Майн. Вона спеціально поїхала до Франкфурта, щоб замовити йому килими, адже батько не визнає стільців та крісел. Найгарніша зала з рядом кольорових вітражних вікон буде храмом, це вона вже вирішила. Тут збиратимуться брати і сестри.

Замок — показний, це найбільша споруда в містечку; він впадає в очі більше, ніж будь-який храм. Між ним і пласким берегом проходить вічно підмокла дорога, яку щороку зміцнюють камінням, звезеним сюди робітниками. Є й причал для порому, що сполучає два береги. Біля причалу стоять корчма та кузня. На збитих із дощок столах продають рибу з річки — переважно щупаків та окунів. Вони, «полякен» — як їх називають у місті, — теж купують повні кошики риби.

Замок має п’ять поверхів. Ева з Матушевським вигадали призначення для кожного з них. На першому поверсі будуть парадні зали, на другому житимуть найстарші брати і сестри та вона з батьком. Вище — кухня та приміщення для жінок, а два останні поверхи — для молоді. Ще одна кухня та пральня будуть розташовані в будинку поруч. Ева, яка надивилася на цісарські палаци у Відні, знає, як це має виглядати. Керувати ремонтом вона запросила архітектора з Франкфурта; іноді йому непросто пояснити, чого вони хочуть. Зала для зібрань має бути без меблів, тут будуть лише килимки і подушки; у домашній каплиці не має бути вівтаря, лише підвищення посередині. Багатьох речей той чоловік не розуміє. Ціле літо вони фарбують стіни та замінюють трухляву підлогу. Найгірша ситуація на першому поверсі, де два роки тому стояла вода. В усі вікна потрібно вставити нові шибки. У Франкфурті вже купили чимало килимів і пледів, бо в замку холодно, навіть улітку. Покупці платять швидко і не бурчать. У них негайно з’являються Франкфуртські банкіри з пропозиціями кредитів.

Переїзд до замку триває довго й відбувається аж ніяк не врочисто. У той самий час пані Софія фон Ля Рош, овдовівши, остаточно переселяється до Оффенбаха. Відбувається все це взимку 1788 року.

Дві сходові кліті з високими східцями становитимуть для Якова чималу трудність — йому важко ходити. Під час другої, зимової подорожі до Оффенбаха через холодну Німеччину він застудився. В Майсені, де вони зупинилися на кілька днів, у нього стався напад гарячки, він марив і знову твердив, що його хочуть отруїти причастям. Дещо оклигав аж після візиту до мануфактури, де вони розглядали порцеляну.

Тепер, байдужий до ремонтів, шпалер і оббивок, він цілими днями надиктовує листи, що їх кур’єри везуть до Польщі, Моравії, Бухареста — всюди, де є правовірні. Також він закликає приїхати всіх старших братів. Улітку першими з’являються Якубовський з Яном Воловським, потім прибувають діти Лабенцьких та Лянцкоронських, а також «туркені», як їх називають, — правовірні з Валахії. Будинок в Оберраді, де вони спершу оселилися, виявився затісним, тож, доки тривають ремонти в замку, вони мусять винайняти кімнати в Оффенбаху, в отих чепурних, затишних будиночках зі стінами, викладеними колотим каменем.

Якова вельми тішать візити Томаса, який нерідко заїжджає до Оффенбаха, подорожуючи у справах до Франкфурта. Двічі обидва вирушали за річку, де Томас представив дядька банкірам та допоміг отримати чергові позики.

Але зазвичай вони сидять і розмовляють. Ось зараз Яків ніби мимохідь просить принести їм каву на замкову галерею, де можна грітися в сонячних плямах, але насправді Якову, мабуть, кортить показати небожеві статного чоловіка в елегантному білому мундирі, який веде муштру на замковому подвір’ї.

— Це — граф Любомирський, — каже Яків, хвалячись, наче дитина.

Томас мовчить, здивований. А може, просто не вірить дядькові.

— І звідки він тут такий взявся? Справжній граф?

Яків з приємністю розповідає цю історію, смакуючи каву. Привезена з Туреччини кава робить в Оффенбаху справжній фурор. Один із правовірних уже відкрив у місті невелику кав’ярню, і бувати в ній негайно стало модним серед місцевих міщан.

Яків каже, що Любомирський, по суті, банкрут і, аби уникнути в’язниці через борги, мусив тікати з Польщі. А оскільки познайомився у Варшаві з гарненькою Теклею Лабенцькою, донькою Моше та Терески Лабенцьких, яку батько осиротив ще до народження, і закохався в неї, приїхав аж сюди. Яків узяв його на роботу: тепер граф Любомирський — головнокомандувач гвардії. Він допоміг навіть придумати для неї мундири, оскільки непогано тямить у цих справах.

Томас сміється.

— Отже, ці строкаті мундири — то ідея Любомирського?

Якова обурює це припущення. Ці мундири вигадав він сам: малинові штани та блакитна куртка із золотим позументом. У галябардників же один бік мундира лазуровий, а другий — кармазиновий.

Про варені яйця та графа Любомирського

Замок, який роками не опалювали, через холоднечу й вільгість поріс грибком. Стіни — вологі й задубілі, каміни й печі розпалювати важко. Точніше, нагріваються вони швидко, але тільки-но згоряє останнє поліно, відразу остигають. Тому в усіх тут заокруглені силуети — через багато шарів одягу, який доводиться носити, щоб зігрітися. Але тутешній холод — якийсь інакший, чужий, він липне до шкіри, не дозволяє випрямити пальці рук і ніг, важко встромити голку в п’яльця, важко перегорнути сторінку. Тому взимку все відбувається в одній кімнаті на першому поверсі, найбільшій, біля каміна та розставлених по кутках турецьких пічок із жаром. Одяг просочується запахом вогкого диму. «Пахне, як в Іваному», — каже Яків, входячи туди. Там вони снідають, обідають і вечеряють. Сидять за довгим столом, підсунутим якнайближче до каміна. На красивих тарілках — самі лише варені яйця.

— Ти перетворюєшся на стару бабу. Навіть той Любомирський тебе не хотів, коли ти його на чайок запрошувала, — зненацька каже Яків доньці за сніданком.

Так зазвичай починається його кепський настрій: він мусить когось уколоти.

Ева шаріється. Це чули Матушевський, обидва її брати, Ануся Павловська, Ева Єзерянська і — що найгірше — Томас. Ева кладе прибори на стіл і виходить.

— Він же сюди заради Теклі Лабенцької приїхав, — каже примирливо Ева Єзерянська й докладає Якову хрону. — Він тільки й нюшить за жінками, треба бути з ним обережним. Текля пручалася, але саме на неї він око поклав.

— Недовго ж вона пручалася, — каже Матушевський з повним ротом, радий, що вдалося змінити тему.

Яків ненадовго замовкає. Останнім часом він їсть лише варені або печені яйця. Твердить, що його шлунок уже не перетравлює нічого іншого.

— Він же польський граф… — каже Яків.

— Може, він і граф, але без грошей і честі, — тихо каже Чернявський. — Ані копійки за душею, ані поваги людської в нього нема. З Польщі мусив від кредиторів тікати. Добре, що від нього хоч як від конюха користь є.

— Він — генерал палацової гвардії, — виправляє його Матушевський.

— Насамперед він — граф, — роздратовано каже Яків. — Іди по неї, — звертається він до Звєжховськоі.

Та навіть не рухається.

— Вона не прийде. Ти її образив, — каже вона й після короткої паузи додає: — Володарю.

За столом западає тиша. Яків не може вгамувати обурення, у нього тремтить нижня губа. Лише тепер добре видно, що після останньої апоплексії лівий бік його обличчя дещо зів’яв і опустився.

— Я взяв на себе всі ваші хвороби, — починає він тихо, продовжує дедалі гучніше. — Дивіться, ким ви є зараз, а ви ж мені не вірили і слова мої зневажали. Ось куди я вас привів, але якби ви мене слухали від самого початку, були б іще далі. Ви навіть уявити собі цього не можете. Ви спали б у лебединому пуху, на скринях, повних золота, в королівських палацах. Хто з вас насправді вірив у мене? Всі ви — дурні, дарма я з вами тягався. Нічого ви не навчилися, лише витріщаєтеся на мене. Ніхто з вас не дбає про те, як я почуваюся і що мені болить.

Він рвучко відсуває тарілку. Очищені від шкаралупи яйця падають на підлогу.

— Ідіть геть. Ти, Ево, залишся, — звертається він до Єзерянської.

Коли всі виходять, вона нахиляється над ним і поправляє йому гальштук із тонкої вовни.

— Він мені натирає, — скаржиться Яків.

— Мусить натирати. Тоді він гріє.

— Ти мені була найлюбіша, після моєї Ханусі.

Єзерянська намагається випручатися, але Яків хапає її за руку і притягує до себе.

— Зсунь штори, — каже він.

Жінка слухняно затягує грубу тканину, в кімнаті стає майже зовсім темно, тепер вони наче в коробці. Яків каже тремким голосом:

— Мої думки не є вашими думками. Я такий самотній. Ви, можливо, люди гарні й добрі, але простаки нетямущі. З вами треба говорити як із дітьми. Я розповідаю вам про прості речі за допомогою простих порівнянь. Мудрість може ховатися в простоті. Ти це знаєш, бо ти розумна, — каже Яків і кладе їй голову на коліна. Ева Єзерянська обережно знімає з його голови неодмінну шапку і пальцями розчісує маснувате сиве волосся Володаря.

Яків старий. Ева Єзерянська, яка щотижня його купає, досконало знає його тіло. Його шкіра висохла, стала тонкою, зате гладенькою, як пергамент. Навіть шрами на обличчі вигладилися, а може, лише зачаїлися під глибокими зморшками. Ева знає: люди діляться на тих, що мають горизонтальні зморшки на чолі, і тих, що мають зморшки вертикальні. Перші є приязними й товариськими — так вона собі про них думає, така й вона сама, — однак вони рідко досягають того, чого хочуть. Другі — оті, з борозною над носом, — є гнівними й дратівливими, зате їм вдається досягати бажаного. Яків належить до других. Колись у молодості ті гнівні зморшки були помітніші, тепер вони наче вигладилися; може, мети досягнуто, і в них більше немає потреби? На чолі залишилася тільки тінь від них, яку щодня змиває сонячне світло.

Шкіра Якова потемніла, волосся на грудях посивіло й порідішало, а колись було густе та чорне. Те саме й на ногах — тепер вони майже гладенькі. Та й чоловіча сила Якова змінилася. Єзерянська дещо про це знає: колись вона часто мала з нею справу, приймала її в собі. Давно Ева Єзерянська не бачила її в бойовій поставі. Тепер — зокрема, через ту грижу — вона нагадує безформний мішечок, що баламкає між ногами. На литках і стегнах з’явилися сіточки жилок, крихітних і трохи більших, усіх можливих кольорів. Яків схуд, хоч живіт його випинається через погане травлення.

Вона тактовно відвертається до вікна, коли м’якою губкою миє йому міжніжжя. Треба стежити, щоб вода, не приведи Господи, не була ані захолодна, ані загаряча, інакше Яків кричить, наче вона його ріже. А вона ж ніколи не завдала б йому ні найменшої кривди. Це — найкоштовніше людське тіло, яке вона знає.

Це вона послала на село, до селян, щоб узяти в них спеціальний секатор, яким обрізають роздвоєні копита свійським тваринам. Лише цим пристроєм вдається обстригти нігті на ногах Якова.

— Йди, Ево, до молодших жінок, вибери мені зо три — ти знаєш, які мені до вподоби. І скажи їм, щоб приготували білий одяг і далеко його не ховали. Невдовзі я їх покличу.

Ева Єзерянська театрально зітхає й каже з удаваним обуренням.

— Немає для тебе ні хвороби, ні старості, Якове… Посоромився б.

Видно, що це йому приємно чути, він всміхається під ніс і обіймає її за повнувату талію.

Як вовчиця Звєжховська тримає лад у замку

Все треба починати спочатку. Звєжховська, втомлена економка цього двору, ходить із прив’язаними до пояса ключами. Довелося довго вивчати, який з них що відчиняє.

Де б не опинилася, Звєжховська всюди бере господарство у свої руки і починає керувати. Вона — наче вовчиця, що дбає про свою зграю, годує її та захищає. Вміє заощаджувати, знається на тому, як вести хазяйство у великому домі. Навчилася цього ще в іваному, а потім удосконалювалася всюди, де вони оселялися, де їм давали дах над головою: у Войславицях, Кобилці, Замості, якихось менших маєтках і селах. Вона знає, що її дії призвели до злочину, що через неї загинуло чотирнадцять душ; досі відчуває докори сумління й детально пам’ятає, як удавала з себе дружину войславицького рабина Зискеля. Вдавала невміло, і кожен мав би збагнути, що це обман. Переконувала себе, що так треба, що це — війна, а на війні панують інші закони, ніж у мирному житті. Мстилася за зґвалтовану доньку, яка повісилася. Мала право на помсту. Тепер чоловік запевняє її, що вона не має собі дорікати: всі були в те замішані. Всі кусалися, наче скажені тварини. Здається, ніхто так не переймається через те, що сталося, як вона. Яків пообіцяв їй, що в останній день, коли вони йтимуть до Діви, він триматиме її за руку. Ця обіцянка дуже їй допомогла. Звєжховська сподівається, що жодне прокляття на неї не впало і жодна небезпека їй не загрожує. Вона-бо боронила своїх.

Тепер, коли жінці докучають спухлі ноги, їй допомагає молоденька невістка — Елеонора з дому Єзерянських. Звєжховська, якій доволі важко ходити, часто спирається на Елеонору, і про них кажуть, що вони схожі на Ноему та Рут.

Коли Ева Єзерянська, мати невістки Звєжховської, перебуває біля Якова, а не у Варшаві, то завідує молоддю: поселяє її, розподіляє роботу, дбає про розваги. Веде кореспонденцію, планує приїзди та поселення братів у Оффенбаху, наче це не дім, а популярний заїзд. Коли вона повертається до Варшави, її обов’язки переймає Якуб Залевський, зять молодшого Дембовського. Чернявські займаються фінансами, а їхній син Антоній є секретарем Якова — разом з Єрухімом Дембовським, якого Володар останнім часом бажає постійно мати при собі. Поруч із кімнатою Якова в них ціла канцелярія, ще більша, ніж у Брюнні. Кілька молодих писарів переписують листи до правовірних, коли їх треба розсилати. Дембовська, дружина Єрухіма, має свою кімнатку на найвищому поверсі, під дахом, по якому безугавно цокотять кігтиками голуби; вона займається продажем золотих крапель. Кімнатка нагадує поштове відділення: тут повно дерев’яних ящиків і громадяться купи клоччя, якими їх вистеляють. На полицях стоїть цінний товар: сотні пляшечок, уже наповнених золотими краплями; етикетки надписує її донька. Кухнею завідує одна з Матушевських, яка вийшла заміж за сина Міхала Воловського. Вона — жінка владна і впевнена в собі, її комплекція та вдача пасують до інтер’єру кухні, адже тут немає каструль, замість них — казани та велетенські пательні, а форми для запікання такі глибокі, щоб у них могла вміститися найвгодованіша гуска. Для найважчої роботи наймають дівчат із міста, але допомагати на кухні — то обов’язок кожної новоприбулої панни.

Францішек Шимановський, який у Брюнні займався гвардією та муштрою і мав у руках абсолютну владу, тепер був змушений нею поділитися з графом Любомирським. Зробив він це радо, навіть урочисто: передав йому булаву на спеціальній подушці. Булаву замовили ще в Брюнні. Самого Францішека вже втомив дедалі численніший «легіон». Він залишив за собою хіба що функцію провідника кортежу, коли щонеділі вони ідуть берегом річки до храму. Тоді люди виходять з будинків, щоб на них повитріщатися. Шимановський веде кавалькаду, сидячи на коні випростано й гордо. На його вустах завжди грає якась стримана усмішка — чи то замислена, чи то іронічна. Його погляд ковзає по людях, що стоять на узбіччі, наче по живоплоту — нудному і монотонному. А граф Любомирський їде поруч із каретою Якова та Еви. Кортеж з’являється так пунктуально, що мешканці Оффенбаха можуть за ним звіряти годинники: час на ранкову каву! Ось польський граф їде до Бюрґеля, де стоїть єдиний в усій околиці католицький костелик, — із почетом, наче якийсь фавн.

Месу служать лише для них, для «полякен», які щільно заповнюють невеликий храм. Моляться вони мовчки, співають польською. Яків має звичай лежати хрестом перед вівтарем, що вражає нечисленних бюрґельських католиків: вони не звикли до такої показної східної релігійності. Парох їх хвалить і ставить у приклад. Відколи вони тут з’явилися, не бракує ні свічок, ні кадил. А нещодавно Ева пожертвувала на нові священничі ризи та красиву золоту дароносицю, інкрустовану найкоштовнішим камінням. Священник мало не знепритомнів, коли її побачив, а тепер тривожиться, щоб та цінна річ не привабила якогось злодія.

Ніж, інкрустований бірюзою

Граф Єжи Марцін Любомирський був без копійки за душею, коли з’явився в Оффенбаху. Від великого статку, одного з найбільших у Польщі, не залишилося нічого. Останніми роками він цілковито віддавався праці на короля: той цінував його знайомства серед акторок та обізнаність у різних справах, які діються за кулісами: граф Любомирський організовував у Варшаві королівський театр. На жаль, за ним тяглася слава зрадника й авантюриста. Ще командуючи гарнізоном у Кам’янці, він заплямував свою шляхетську честь, узявши за дружину жінку без згоди своїх та її батьків. Шлюб виявився коротким і нещасливим. Після розлучення він одружився ще раз, але й цього разу союз розпався. Траплялися у нього й романи з чоловіками. Одному зі своїх коханців він подарував містечко та кілька сіл. Але на роль чоловіка він, вочевидь, не годився. Сам завжди вважав себе воякою. Його тактичні таланти помітив навіть прусський король Фрідріх, піднісши його до чину генерала в часи сілезьких війн. Втім, прусський спосіб ведення війни наганяв на графа таку незбагненну нудьгу, що він дезертирував з війська і заснував власний загін, з яким атакував колишніх бойових товаришів. Зрештою, воював він на два фронти, атакуючи також польську армію, а ще радо вчиняючи насильство й грабунки. Смуга між лініями фронту, розкішна анархія, яка там панує; скасування всіх людських і божих законів, села, спалені після відступу війська; всіяні трупами поля битви, що їх можна грабувати, принагідно вбиваючи злидарів, які там промишляють; нудотний запах крові, змішаний з кислим духом перегару, — це було царство Єжи Марціна. Врешті-решт його впіймали поляки й винесли йому смертний вирок за зраду та бандитизм. За нього заступилася родина, і смертну кару замінили багатолітнім ув’язненням. Коли вибухнула Барська конфедерація, дехто згадав про його військові таланти і йому дали шанс реабілітуватися. Він займався постачанням провіанту для загонів Пуласького, розквартированих у фортеці на Ясній Горі, та й сам там бував.

Любомирський досі добре пам’ятає вечір у Ченстохові, коли померла дружина того Франка. Він дивився, як неофіти формують невеличку похоронну процесію і з дозволу коменданта фортеці виходять за мури, щоб поховати тіло в якійсь печері. Мабуть, він ніколи в житті не бачив більш пригнічених людей. Бідні, пом’яті, посірілі, різнобійно вбрані — хтось по-турецькому, хтось по-козацькому; жінки в дешевих сукенках крикливих кольорів, які не пасували до похорону… Тоді йому стало їх шкода. Хто подумав би, що колись він опиниться серед них?

Він знав, що в часи тієї хаотичної облоги солдати — хоч спілкуватися з в’язнями було заборонено — ходили до того Франка, наче до якогось священника, щоб він поклав руку їм на голову. Солдати вірили, що його дотик захищає від ударів і куль. А ще він пам’ятає ту дівчину, доньку Франка, молоденьку та боязку, яку батько не випускав із вежі, побоюючись, мабуть, за її цноту. Дівчина іноді потай, у каптурі, накинутому на красиву голівку, прокрадалася з містечка до монастиря.

Тоді в Ченстохові графа охопила якась меланхолія. Молитися не вмів, лише товкмачив отченаш; йому ставало тривожно від пожертв, розвішаних на стінах каплиці. Уявити лише, що і його спіткало таке нещастя! Що він втратив ногу або вибух спотворив його обличчя. Єдине, чим він себе втішав, — що Матір Божа прихильна до нього, він багато разів у цьому переконувався. Вона ставилася до нього наче родичка, добра тітонька, яка допоможе виплутатися з будь-якої халепи.

Знуджений бездіяльністю в монастирі, граф щовечора напивався і під’юджував своїх підофіцерів полювати на молоду доньку в’язня. Одного разу в напливі пияцької щедрості він — почуваючись у цих стінах таким самим знудженим в’язнем, як і той дивакуватий єврей, — подарував неофітам кошик провіанту, роздобутий у місті, та бочку посереднього вина із запасів ченців. Франк переслав йому чемну подяку та красивий турецький ніж зі срібним руків’ям, інкрустованим бірюзою. Той подарунок вартував набагато більше, ніж кошик з їжею та кисле вино. Той ніж Любомирський десь загубив, але потім, коли потрапив у скруту й опинився у Відні, раптом згадав про нього.

Після падіння Ясної Гори він повернувся до Варшави. Подейкували, що під час сейму, на якому ділили Річ Посполиту, він власноручно гнав Рейтана з проходу[153], а потім навіть визначав нові кордони Польського королівства — жалюгідного й зусібіч обгризеного. Тому невдовзі у Варшаві знайомі почали, забачивши його, переходити на протилежний бік вулиці. Тим часом у зануреній у хаос столиці він вів гуляще життя, проциндрюючи рештки маєтку і влазячи в жахливі борги. Пив, грав у карти; його називали модним у той час словом «лібертин», хоча сам він, доки було можливо, братався з ультракатоликами. Коли в 1781 році було опубліковано список його кредиторів, там виявилося понад сто прізвищ. Ті кредитори скрупульозно підрахували суму боргів, і вона була космічна: два мільйони шістсот дев’яносто дев’ять тисяч двісті дев’яносто дев’ять польських злотих. Він був банкрутом, можливо, найбільшим банкрутом у Європі. Через кілька років від однієї зі своїх знайомих, старої Коссаковської, він довідався, що двір Якова Франка переїхав до Оффенбаха.

І зненацька отой ніж, інкрустований бірюзою, що його граф загубив чи подарував якійсь повії, вирізьбив у його хаотичній свідомості одну чітку думку: мабуть, його з цими людьми щось єднає, якщо він щоразу, що кілька років на них натрапляє. Адже вперше він зустрів їх у Кам’янці, коли вони були ще євреями, схованими у свої довгі бороди, а потім побачив їх уже охрещеними, коли вони на запрошення баби-грім Коссаковської цілу зиму жили на його землях. Певно, якась невидима нитка пов’язує людські долі, бо як же інакше пояснити той факт, що через певний час він знову перетнувся з ними в Ченстохові? Тепер, коли Любомирський, по суті, став бездомним, він радо вірить у невидимі нитки долі, але насамперед довіряє самому собі. До того ж він глибоко переконаний, що його життєвий шлях — простий і прямий, наче стежка в колоссі, прорубана шаблею. Шкодує лише, що він ані словом не перекинувся тоді в Ченстохові з тим Яковом. А тепер у того почорнілого ченстоховського в’язня є свій замок і двір. І все це він має, безумовно, задля того, аби врятувати графа Любомирського, змушеного тікати з Варшави.

Лише відважні й незвичайні, можна сказати, ексцентричні ідеї мають шанс на успіх. Цього він навчився впродовж свого бурхливого життя. Адже все дотеперішнє життя Любомирського складалося саме з таких нетипових рішень, які не до снаги звичайним людцям.

Цього разу сталося так само. Він надіслав листа своєму приятелеві ще з прусських часів, графові Фридерику Каролю Ліхновському, з проханням рекомендувати його Франкові, якщо вже він невідомо як доп’явся до таких почестей. Попросив згадати про їхнє давне знайомство — без вдавання в подробиці, — а також про його делікатну й непросту ситуацію. Невдовзі приятель передав йому лист, написаний швидко й піднесено, про те, що барон Франк-Добруцький матиме за честь довірити Його Високості графові Любомирському командування своєю особистою гвардією, таким чином сподіваючись додати блиску своєму двору. Франк також пропонував графові помешкання в найкращій частині міста, карету та ад’ютанта в чині полковника.

Все склалося якнайкраще, бо навіть на дорогу до Оффенбаха у графа не було грошей, і він на кожній станції мусив гучно домагатися, щоб поштових коней йому дали в кредит.

Про ляльковий будиночок

— Дорога подруго, гадаю, що можу до вас так звертатися, — каже Софія фон Ля Рош зі звичною тут безпосередністю, яка нікого вже не дивує, бере розгублену Еву під руку і веде її до столика, за яким сидить товариство. Це переважно міщани та підприємці з Оффенбаха: наприклад, подружжя Андре та подружжя Бернарів, нащадки гугенотів, яких предок ландграфа ізенбурзького прихистив понад сто років тому. Так само, як нинішній ландграф прихистив Франка та його двір.

Якісь люди сновигають салоном, крізь відчинені до сусідньої кімнати двері видно кілька осіб, які строять інструменти. Ева Франк та Ануся Павловська сідають; Ева, як завжди, коли почувається ніяково, але хоче здаватися впевненою в собі й навіть зухвалою, дещо надимає губи.

— Знаєте, пані, у нас завжди трохи балаган. Як тут працювати? Але вчора пан Андре, наш друг, привіз із Відня наймодніші ноти, будемо розучувати. Ви граєте на якомусь інструменті? Нам потрібен кларнет.

— У мене немає таланту до музики, — каже Ева. — Батько багато уваги приділяв музичній освіті, але… Може, я змогла б акомпанувати на клавікорді?

Питають про батька.

— Батько просив його пробачити, він рідко виходить з дому. Нездужає.

Софія фон Ля Рош, подаючи їм чашки з шоколадом, стривожено питає:

— Може, потрібен лікар? У Франкфурті є один — найкращий з найкращих. Зараз я напишу йому.

— Ні, не треба. У нас свої лікарі.

На мить западає мовчанка, всі наче спокійно міркують, що означають ці слова Еви Франк: хто такі «ми» і що це за «свої лікарі». На щастя, із сусідньої кімнати долинають перші такти музики. Ева випускає з легень повітря й витягує губи. На столику лежать ноти: помітно, що вони просто з друкарні, сторінки ще не розрізані. Ева бере один примірник і читає: «Musikalischer Spaß für zwei Violinen, Bratsche, zwei Korner und Bass, geschrieben in Wien. W. A. Mozart»[154].

Чай, що його п’ють із пузатих чашечок, — дуже смачний. Ева не звикла до цього напою, що Софія фон Ля Рош старанно нотує в голові: дивно, адже всі росіяни п’ють чай.

Ева з цікавістю, але обережно придивляється до Софії: їй близько п’ятдесяти, але обличчя — на диво свіже й молоде, а очі — як у дівчинки. Одягається скромно, радше як міщанка, а не як аристократка. Висока зачіска, волосся з сивиною, на голові — акуратний чепчик із плісированими брижами. Вона справляє враження охайної й доглянутої, доки не помічаєш її рук: вони всуціль заляпані чорнилом, наче у дитини, яка вчиться писати.

Коли невеличкий ансамбль нарешті починає грати, Ева користується паузою в розмовах і роззирається по салону. Помічає дещо, що приковує її увагу на певний час. Вона не може зосередитися на музиці й у перерві збирається запитати про це господиню, але до столика повертаються музиканти, дзвенять чашки, чоловіки жартують, господиня серед цього галасу спонтанно представляє нових гостей. Ева ще не бачила такого веселого і невимушеного світського товариства. У Відні всі були сухі й відчужені. І сама не розуміючи, як це відбулося — мабуть, то все через заохочування й хвалу рожевощокої Анусі та мудрий підбадьорливий погляд Софії, — Ева опиняється за клавікордом пані фон Ля Рош. Її серце гупає, але вона знає, що її найбільшим талантом є не гра на клавікорді, а вміння тримати на прив’язі свої почуття. «Вуста хай не зрадять, що чує серце, тіло для чуттів хай лишиться сховком», — так каже давня наука. Вона вагається, що зіграти. Їй підсувають ноти, але вона спокійно їх відкладає, і пальці несамохіть виконують те, чого її вчили у Варшаві, поки батько сидів у темниці в Ченстохові: звичайну сільську баладу.

Коли Ева з Анусею виходять, Софія фон Ля Рош зупиняє Еву біля лялькового будиночка.

— Я помітила, що він вас зацікавив, — каже Софія. — Це для моїх онучок. Вони незабаром сюди приїдуть. Ці маленькі дива робить один ремісник із Бюрґеля. Гляньте лише: ось, нещодавно він зробив пральню.

Ева нахиляється ближче, щоб роздивитися найдрібніші деталі. Бачить маленький комодик, шафку для білизни, а на ній — дерев’яний прес, що притискає шматочок білого полотна.

Перед сном вона пригадує всі деталі будиночка. На першому поверсі — кравецька майстерня та пральня, повна ночов і цебер; піч і горщики, ткацький верстат і бочечки. Є навіть невеличкий курник, старанно пофарбований білим, і драбинка для птиці. Є й сама птиця: крихітні дерев’яні качки й курки. На другому поверсі — кімната для жінок, зі стінами, обклеєними шпалерами; у кімнаті — ліжко під балдахіном, столик, на якому стоїть красивий кремовий кавовий сервіз, і гарненьке дитяче ліжечко з мереживною фіранкою. На третьому поверсі — кабінет господаря і сам господар у сурдуті; на його столі лежать письмове приладдя і стос паперу, не більший за ніготь великого пальця. Над усім тим висить кришталева люстра, а на стіні — таке ж кришталеве дзеркало. На найвищому поверсі — кухня, по вінця наповнена горщиками, ситами, тарілками й мисками завбільшки з наперстки, на підлозі стоїть навіть бляшана масниця з дерев’яною корбою — така ж, як була в них у Брюнні: жінки самі хотіли робити масло.

— Ось, прошу, подивіться зблизька, — каже господиня і подає Еві крихітну масницю. Та бере предмет двома пальцями і підносить до очей. Обережно кладе назад.

Вночі Ева не спить, і Ануся чує, що вона тихо плаче. Ступає по крижаній підлозі до ліжка своєї пані й тулиться до її спини, яку стрясають приглушені ридання.

Небезпечний запах малинівки та мускату

Вночі Якубовський переписує на чистовик сон Володаря. Йому снилося таке:

Я бачив дуже старого поляка, в якого сиве волосся сягало грудей. Поїхав я з моєю Авачею до нього, до його житла. Дім його стояв самотньо на рівнині під високою горою. Ми йшли до його дому, а під ногами в нас була крига, на якій росли буйні трави. Палац увесь був під землею, і було в ньому шістсот кімнат, кожна — оббита червоним сукном, і в них сиділо безліч польських магнатів: усі ті Радзивілли, і Любомирські, і Потоцькі; жодних дорогих поясів на них не було, всі були молоді і вбрані просто, мали чорні й червоні бороди і займалися кравецьким ремеслом. Дуже мене здивувала ця картина. А потім господар показав нам краник у стіні, з якого можна було налити собі напою, і ми з Авачею пили той чудесний напій, неймовірно смачний, схожий за смаком на малинівку чи мускат. Навіть прокинувшись, я відчував той смак.

Надворі — пізня груднева ніч, вогонь у печі згас, і Якубовський збирається йти до сну. Зненацька чує знизу якийсь гуркіт, ніби щось металеве впало на підлогу, а наступної миті — крики жінок і тупіт ніг. Накидає на плечі плащ і обережно спускається крутими сходами. На другому поверсі мерехтять вогники свічок. Його обганяє стривожена Звєжховська:

— Володар знепритомнів!

Якубовський пробивається до кімнати. Тут уже майже всі (чи то нижче живуть, чи швидше ходять тими жахливими сходами). Якубовський проштовхується наперед і починає голосно молитися: «Dio mio Baruchja…», але хтось його зацитькує.

— Не чути, дихає він чи ні. Зараз прибуде лікар.

Яків лежить навзнак, неначе спить. Ледь-ледь тремтить. Ева стоїть біля нього навколішках і безгучно плаче.

Доки прийде лікар, Звєжховська просить усіх вийти з кімнати Якова. Тепер вони стоять у коридорі, чути завивання вітру, нестерпно холодно. Якубовський закоцюблими пальцями притримує плащ і тихо молиться, похитуючись вперед-назад. Чоловіки, що ведуть оффенбаського лікаря, відштовхують Якубовського неначе зі злістю. Він стоїть там разом з іншими до ранку, і аж перед світанком комусь спадає на думку принести сюди, в коридор, турецькі печі.

Ранок наступного дня видається дивним, наче день узагалі не почався. Кухня не працює, сніданку нема. Молодь, що зібралася, як зазвичай, на заняття, вже знає, що вони скасовані. Люди з міста приходять до замку поцікавитися здоров’ям барона.

Дивна річ: усі кажуть, ніби Володар знав, що таке станеться, бо чого ж інакше він надсилав останнім часом листи до Варшави, в яких закликав усіх правовірних приїхати до Оффенбаха? Але хто його послухав?

Сюди, до Оффенбаха, переселилися його сини Рох і Юзеф; приїхали зі скринями та слугами. І якщо вони сподівалися, що батько поділиться з ними владою, яка належить їм правом народження, то дуже помилялися. Отримали красиві кімнати, але, якщо їм потрібне золото для якихось потреб, мусять, як і всі, просити його в Чернявського. Богові дякувати, для дітей Володаря він не скупиться. Переїхав також Пьотр Якубовський з двома доньками, Анною та Розалією (старша лишилася у Варшаві). Після смерті дружини Якубовський вирішив, що в Польщі йому робити більше нічого, і віддався під опіку Володаря. Живе тепер у кімнатці на горішньому поверсі, з одним віконечком у похилій стіні, і там — за розпорядженням Чернявського — впорядковує науки Якова та віддається своїм химерним студіям. Коли Чернявський, користуючись відсутністю Якубовського, заходить до тієї крихітної нірки, знаходить на столі стос паперів і не соромиться їх гортати. Він нічого не розуміє в гебрайських підрахунках Якубовського, в його малюнках і начерках. Ще натрапляє на записані нерівним почерком дивні пророцтва, наче хроніку подій далекого майбутнього, а ще — на зшиті вручну аркуші, де на першій сторінці стоїть заголовок «Рештки». Чернявський з цікавістю гортає, але не розуміє, що то за рештки і що то була за колишня цілість.

Антоній Чернявський, син Ізраеля Османа з Чернівців, того турецького єврея, який переправляв Франкове товариство через Дністер, нічим не схожий на батька. Той був смаглявий, худий і темпераментний, а цей — вже трохи повнуватий, дуже спокійний, зосереджений. Антоній — невисокий мовчазний чоловік із вічно насупленим чолом, борозни на якому додають йому літ. Попри молодий вік, він уже нажив чимале черевце, і через те вся його фігура здається масивною. У нього густе геть чорне волосся до плечей і борода, яку він регулярно підстригає. Володар заплющує очі на ту його бороду, єдину в замку. Яків безмежно йому довіряє, доручає розпоряджатися фінансами, що нелегко: прибутки немалі, зате дуже нерегулярні, а витрати — теж суттєві, але, на жаль, постійні. Ще він виконує функції секретаря і звик входити всюди, куди йому забагнеться, без стуку і попередження. Його темно-карі очі уважно вивчають кожну дрібницю. Говорить він короткими точними реченнями. Іноді ледь усміхається, радше очима, які перетворюються на дві шпаринки.

Саме він, Чернявський, виявився гідним руки наймолодшої сестри Володаря — Рути. Сам Антоній вважає, що отримав скарб. Рута, Анна Чернявська, — то жінка розумна й розважлива. А через колишню близькість Якова з Антонієвою сестрою, Евою Єзерянською, він почувається подвійним шурином Володаря (Ева давно втратила чоловіка і стала неначе дружиною Якова). А це вже те саме, що брат. Тепер, коли Яків занедужав, Антоній Чернявський дивиться на нього саме так: як на старшого брата, який втрачає сили. Сам Антоній не має владних амбіцій. Воліє стежити за порядком, організовувати. Єдина його слабинка — то смачна їжа. Раз на тиждень він відправляє до Бюргеля та Заксенгаузена віз по яйця та птицю, зокрема цесарок, яких особливо полюбляє. Ще у нього в місті є великий кредит у Куґлера, продавця сирів. Опиратися цим сирам Чернявський не може. Та й місцеве вино купує бочками. Саме це йому крутиться в голові — бочки вина й копи яєць, — коли він отак ходить тихими коридорами замку.

Чернявський усвідомлює, що серед усіх історій, які досі трапилися у світі, історія їхнього товариства під орудою Якова — особлива. Він зазвичай думає у множині: «ми». Це нагадує якусь піраміду, верхівкою якої є Яків, а основою — весь той натовп: отут, в Оффенбаху, де він товчеться без діла на замкових галереях і до нудоти вправляється в парадному марші, у Варшаві, в цілій Моравії, Альтоні й Німеччині, у Празі (хоча тамтешні — наче якесь бічне відгалуження отого «ми»). І коли він гортає хроніку, написану Якубовським (Нахман велів Антонію зайнятися цим ретельніше й узгодити певні факти з іншими старшими, як-от Яном Воловським, який теж переїхав до Оффенбаха, чи Єрухімом Дембовським, який тут від самого початку), то усвідомлює, що історія цього «ми» — воістину незвичайна. Він переконується в цьому щовечора, коли Володар оповідає, а Єрухім і Якубовський за ним записують: всі ці оповідки складаються в життя Якова, яке водночас є й життям отого «ми». Чернявський у такі миті приєднується до тих, які вельми шкодують, що народилися запізно й не могли супроводжувати Володаря в його небезпечних подорожах, спати з ним посеред пустелі та рятуватися від шторму. Ту історію всі люблять найбільше: Яків майстерно пародіює Якубовського та його крики, і Нахман вкотре стає для всіх насамперед невдатним героєм морської бурі.

— Обіцяв, лементуючи і заламуючи руки, що й краплі вина більше не візьме до рота, — регоче Володар, а за ним усі, та й сам Якубовський посміюється. — А ще обіцяв бути Яном Воловським, Козаком, як його називають. Сьогодні він уже старший вусатий чоловік, а колись міг утекти від султана і потай перевозив через кордон гроші в бочках.

До своєї служби у Володаря Чернявський ставиться вельми серйозно; ба більше, вона його ненастанно розчулює. Мабуть, ніхто в цьому гамірливому, легковажному натовпі так гостро, як він, не усвідомлює, що насправді сталося, коли його батьки 1757 року прибули на Поділля, щоб приєднатися до Якова. Ніхто більше не називає іх сабсацвіанцями, вихрестами, навіть сліду нема від тих кпинів, якими тоді, здавалося, було просочене навіть повітря, що ним вони дихали. Він з гордістю дивиться на кортеж, який щонеділі вирушає до храму в Бюрґелі, на Володаря, якого виводять, тримаючи попід руки, на Еву — почесті, якими її оточують, він сприймає за необхідні й належні, хоч сама вона здається йому дещо невиразною. Він знає, що сини Якова ненавидять його, але вірить, що причиною тієї глибокої неприязні є звичайне непорозуміння і з часом нелюбов розвіється. Він піклується про цих підтоптаних парубків, не придатних до жодної праці, розпещених і нещасливих. Рох є сибаритом, а Юзеф — мовчун і дивак.

Кожному, хто приходить на аудієнцію до Володаря, Чернявський велить упасти ниць і чекати, доки Володар мовить слово. Стежить за дієтою Якова. Замовляє для нього одяг. Що слабшим є Яків, то впевненіше поводиться Чернявський, але йдеться не про особистий інтерес, йому не кортить розпоряджатися людськими душами. Досить того, що він необхідний Володареві, що той наполегливо кличе Антонія через будь-яку дрібничку. Чернявський розуміє всі потреби Володаря, ніколи того за них не судить і не намагається в чомусь переконати.

Живе він поряд із покоями Якова, і кожен, хто хоче побачитися з Володарем, мусить спершу постати перед Чернявським. Антоній наводить лад залізною рукою. Сам шукає для Володаря лікарів і веде кореспонденцію Еви. Саме його Яків висилає з листами до ландграфа і з місіями до Варшави. І саме завдяки йому вдалося роздобути частину грошей на переїзд до Оффенбаха.

Тепер, правду кажучи, він відчуває себе ніби пастушим псом, що їх тримали чабани у Валахії, щоб заганяти овець до обори й давати їм лад.

Володар почувається значно краще, хоч ліва рука та лівий бік обличчя все ще погано слухаються. Від цього лице Якова прибрало нового виразу — суміші смутку та подиву. Жінки бігають до нього з бульйонами та ласощами. Закортіло йому сома — вже мчать до рибалок на річку. Цілими днями біля нього сидить Ева, його Авача, але синів він до себе не пускає, хоч ті ще відучора чекають на дозвіл відвідати хворого.

Через тиждень він одужує настільки, що велить везти його на месу до храму, а потім вирушає на прогулянку сонячним берегом річки. Ввечері виголошує своє перше слово, відколи занедужав. Каже, що та його хвороба — то частина шляху до Даату, який є священним знанням і єдиною стежиною до спасіння. Хто вирушить нею, той звільниться від усіляких лих і гризот.

Про великі плани Томаса фон Шенфельда

Покої Якова — на другому поверсі, величезні, з входом просто з галереї та вітражами у вікнах. Вистелено їх килимами, які він так любить. Сидять тут по-турецькому, на подушках. Ложе затуляють грубі завіси. Позаяк у цих покоях завжди вогко, Ева дбає про те, аби щодня їх обкурювали кадилом. Кадила горять до обіду. Кожен зобов’язаний уранці прийти до «темплю», як тут називають парадний покій Якова, і під час молитви віддати шану Володарю, чиє ліжко заховане в глибині кімнати. Ева точно знає, хто був на молитві, а хто знехтував обов’язок: досить понюхати, чий одяг пахне кадилом.

Звєжховська, яка має право входити до Володаря о будь-якій порі дня та ночі, приводить йому дівчаток, аби вони гріли постіль. Що старшим стає Володар, то більше йому подобаються отакі молоденькі. Він велить їм роздягатися й лягати до нього в ліжко, по двоє. Спершу вони зазвичай налякані, але швидко звикають і хихотять у постелі. Іноді Володар із ними жартує. Такі молоді дівочі тіла нагадують петрушку, довгі тонкі кореневища. Звєжховська не боїться за їхню цноту. Володар сильний лише словом. їхня цнота — то клопіт когось іншого. Вони мають зігрівати Володаря.

Звєжховська стукає і навіть не чекає дозволу ввійти.

— Молодий Добрушка приїхав.

Яків, постогнуючи, встає і велить його одягти, щоб привітати гостя. Поволі в замку запалюють світла, хоч зараз середина ночі.

Томас фон Шенфельд біжить до дядька з розкритими обіймами. Слідом за ним підходить його молодший брат Давид-Емануель.

Вони сидять майже до світання. Яків повернувся на ложе, Томас сидить у нього в ногах. Молодий Емануель задрімав на килимі. Томас показує Якову якісь рахунки й креслення, Яків наказує будити Чернявського. Той приходить у довгій сорочці та нічному ковпаку. Якщо кличуть Чернявського, майже напевне йдеться про гроші.

Ще з-за дверей заспаний Чернявський чує голос Томаса фон Шенфельда:

— …я розлучуся з моєю дружиною і пошлюблю Еву. Ти вже заслабкий, не впораєшся з усім, тобі потрібен спокій. Багаті люди у твоєму віці виїжджають на Південь, де краще повітря. Італійське повітря лікує найтяжчі хвороби. Глянь-но на себе, дядьку: ти ледь ходиш.

Коли Чернявський, постукавши, заходить, до його вух іще долинає останнє речення:

— Я-бо знаю, що я тобі найближчий і ніхто не розуміє тебе так, як я…

В товаристві Чернявського вони переходять на тему інвестицій: обіг грошей на біржі тимчасово зупинений, але небавом з’являться нові можливості. Інвестиції в Америці, облігації. Томас добре на цьому знається. Чернявський мислить категоріями золота у скринях, не вірить у жодні облігації — от, папірці, не більше.

Цілий день Томас сидить у Якова і розпоряджається приносити туди перекуски. Читає йому всі листи й пише інші, які Яків йому надиктовує. Намагається вести перемовини з Чернявським, але не надто успішно: той увічливий, слухняний, але там, де потрібно, — непохитний. Ще силкується достукатися до так званих старців — Дембовського та Якубовського, але ті мовчать і дивляться на нього так, наче взагалі не розуміють, про що йдеться. Коли приїжджає Ян Воловський, Томас намагається знайти союзника в його особі, але й це не вдається, хоч він дуже розраховував. Поляки при дворі досі найсильніші, і саме вони тримають усе в своїх руках. «Німчики» все ще на третіх ролях, хоч їх дедалі більше.

Крутиться в замку такий собі Гіршфельд, багатий і вчений міщанин, ексцентричний єврей, нехрещений; він добре знаходить спільну мову з Якубовським. Саме він за намовою Якубовського підійшов до Володаря, щоб застерегти того від Томаса фон Шенфельда.

— Безперечно, то геніальний чоловік, — сказав він. — Але Томас — лібертин. Його виключили з Ложі азійських братів, яку він сам і створив і якій написав чудовий, достойний статут. У Відні постійно покликався на вас — на тебе, пане, та на Еву — як на своїх родичів, аби отримати легший доступ до двору. Через жінок і гулящий спосіб життя вліз у борги. Прикро мені це казати, адже я був з ним у дружніх стосунках, — бідкається той Гіршфельд, — але мушу тебе, пане, з почуття відданості застерегти: він — авантюрист і марнотрат.

Яків слухає його з нерухомим обличчям. Після апоплексичного удару кліпає лише одним оком. Друге, нерухоме, сльозиться. Зате здорове набуло якогось металевого блиску.

— Назад, до Відня, дороги йому нема, — додає Гіршфельд. — Тому він тут.

Згодом Чернявський виявляє річ воістину ганебну: Томас порозсилав листи до громад правовірних, переважно до Моравії та Німеччини, що він — права рука Якова; там-таки виразно натякнув (хоч і вбрав той натяк у хитрі словесні шати), що саме він після смерті Якова стане його наступником. Чернявський показує листи Володарю, і той наказує негайно викликати Томаса фон Шенфельда.

Тепер Яків нахиляється над ним, його обличчя темніше за хмару. Ще похитується, стоїть на ногах непевно, але поволі відновлює рівновагу і — Єзерянська бачить це добре, бо стоїть найближче, але є й інші свідки, — навідліг б’є Томаса в обличчя. Той гепається на підлогу, і на його білому мереживному жабо відразу проступають плями крові. Він намагається піднятися, захищається стільцем, але Яків хапає його за плече сильною кістлявою рукою і притягує до себе. Чути другий потужний удар в обличчя, Томас падає знов, здивований, що в нього кров на губах. Він майже не опирається: не сподівався, що в цього наполовину паралізованого старця стільки сили. Рука Якова хапає його за волосся й піднімає з підлоги, щоб за мить завдати йому третього удару. Томас починає скиглити:

— Не бий мене!

Але отримує ще один удар в обличчя, і цього Єзерянська вже не може витримати: хапає Якова за руки і стає поміж чоловіками. Намагається впіймати погляд Володаря, але їй не вдається. Його око налите кров’ю, щелепа відвисла, на губах — слина, він виглядає наче п’яний.

Томас лежить на підлозі й плаче, як дитина; кров змішується зі слиною й шмарклями, він затуляє голову і кричить у підлогу:

— В тебе більше немає сили. Ти змінився. Ніхто тобі не вірить, ніхто не піде з тобою. Ти скоро помреш.

— Мовчи! — кричить до нього приголомшений Якубовський. — Мовчи!

— Ти був переслідуваною жертвою, але тепер ти — тиран. Барон божою милістю. Ти став схожим на тих, проти кого виступав. Замість давнього закону, тобою відкинутого, ввів власний, ще дурніший. Ти — жалюгідний комедіант…

— У темницю його, — каже охриплим голосом Яків.

Якщо Володар — уже не той, ким був, то хто він?

Зі своєї нори під дахом спускається Нахман Якубовський, його кімната тепер сусідить із кімнатою брата, Павела Павловського, — той від літа теж перебуває тут. Спускається Якубовський довго, сходова клітка — крута й вузька. Якубовський тримається за залізне поруччя і сходить по-трошки. Через кожні кілька сходинок зупиняється й говорить щось до себе мовою, якої Антоній Чернявський не розуміє. Він чекає на Якубовського внизу. Міркує, скільки ж то насправді років цьому сухорлявому старому з повикручуваними суглобами рук; тому братові Якубовському, до якого Яків у тісному товаристві звертався «Нахмане». Так само й Чернявський часто називає його подумки: Нахман.

— Все відбувається так, як повинно, — повідомляє Нахман Якубовський Чернявському. Той подає йому руку і допомагає спуститися останніми сходинками. — Спершу ми мусили змінити імена, і називається це «шінуї га-шем», але цього ви, молоді, вже знати не хочете. Потім настала черга зміни місця: ми вирушили з Польщі в дорогу до Брюнна, і відбувся шінуї га-маком. А ось тепер настає час шінуї маасе — зміни вчинку. Володар узяв на себе хворобу, щоб нам полегшало. Взяв на себе все страждання світу, як це було сказано в Ісаї.

«Амінь», — хочеться сказати Чернявському, але він мовчить. Старий вже зійшов униз і тепер жваво крокує коридором.

— Я мушу з ним побачитися, — каже він.

Декого це заспокоює — всі ці балачки про страждання та спасіння. Але не Чернявського. Він міркує конкретно, в жодну кабалу не вірить і нічого в ній не тямить. Але вірить, що Бог оберігає їх і все те, чого сам не розуміє, слід залишити спеціалістам. Краще подумати про інше: звістка про хворобу Володаря дійшла до правовірних у різних містах, і тепер вони з’їжджаються до Оффенбаха, тож треба їх усіх розселити в місті і якось прийняти в замку. Аудієнції відбуваються лише вечорами, та й то недовго. Люди з дітьми приходять, аби попросити благословення. Володар кладе руки на животи вагітних, на голови недужих. О, — згадує Чернявський, — треба замовити в друкарні аркушики з Деревом Сефірот, які тут роздають адептам. Чернявський залишає Якубовського, який дріботить попереду — хай ним заопікуються інші, — і завертає до канцелярії, де зустрічає двох молодиків (мабуть, із Моравії), готових вступити в лави послідовників і пожертвувати дворові чималу суму, передану родинами. Коли він входить, двоє його секретарів, Залеський та Чинський, шанобливо встають. У Залеського тут, в Оффенбаху, померли обоє батьків, коли вони прибули на обов’язкову прощу до Володаря. Після їхньої смерті він тримається самотою і, власне, не має до кого повертатися у Варшаву. Громада зайнялася справами спадку, продала невеличку крамницю, яку тримали Залеські в столиці, а гроші переслала сюди. Небагато тут таких мешканців, як Залеський, — переважно це люди літні, старші брати й сестри, як-от подружжя Матушевських із невидющою донькою, яка гарно грає на клавікорді й завдяки цьому стала тут, при дворі, вчителькою музики, або Павел Павловський, брат Якубовського, який ще донедавна був послом Володаря. Ще тут є Єзерянська, вдова, та двоє синів славетного Еліші Шора: Вольф із дружиною, їх кличуть Вільковськими, та Ян Козак, який недавно став вдівцем, через що трохи пригасло його вибухове почуття гумору, але він, здається, вже повертається до тями: нещодавно бачили, як він обходжував якусь молодицю. Ще тут живуть Юзеф Пьотровський та довірена особа Володаря — Єрухім Дембовський, якого Яків пестливо називає Єндрусем. Серед старших варто згадати ще Францішека Шимановського, який кілька разів розлучався, а тепер командує двірською гвардією замість Любомирського, адже той, відколи переселився до міста, з’являється зрідка й нерегулярно.

Однієї осінньої ночі Володар наказує розбудити всіх братів і сестер. У темряві чути тупотіння ніг по сходах, запалюють свічки. Люди ще сонні, мовчки сідають у найбільшій залі.

— Я не той, ким я є, — каже Володар після довгої паузи. Серед нічної тиші чутно покашлювання.

— Я ховався від вас під іменем Якова Франка, але це не моє справжнє ім’я. Моя країна лежить далеко звідси, за сім років морської подорожі від Європи. Батько мій звався Тиґером, а на гербі матері був вовк. Вона була королівською донькою…

Поки Володар говорить, Чернявський спостерігає за обличчями зібрання. Старші слухають його уважно, киваючи головами, немов уже давно все це знають і тепер лише чують підтвердження. Вони звикли: що б не сказав Яків, усе правда. А правда — наче рулет, вона складається з багатьох шарів, які закручуються між собою: то обгортають інші шари, то, навпаки, сусідні шари обкручуються довкола них. Правда — це те, що можна оповідати різними історіями, адже вона схожа на той сад, куди прийшли мудреці й кожен побачив щось своє.

Молодші слухають лише на початку, а потім довга і складна, схожа на східну казку оповідь їм набридає, вони починають вовтузитися, шепотітися, не все чують, бо Яків говорить тихо, важко, а історія — така чудна, що вони вже не розуміють, що в ній до чого. Чи вона про Якова, який походить із королівського роду і якого віддали на виховання євреєві Бухбіндерові й поміняли з його сином, теж Яковом, а той Бухбіндер навчив його балакати по-єврейському — але лише так, про людське око? І саме тому його донька Ева, Авача, — хай буде здорова — мусить вийти лише за когось із королівського роду.

Молодих, здається, більше цікавлять звістки, які приходять із Франції: газети повідомляють їх із дедалі більшою тривогою. Деякі з тих новин дивно суголосні з тим, що каже Яків, коли цитує Ісаю. А каже він, що коли настане час хрещення всіх євреїв, сповняться слова пророків: «Зрівнює він великого і малого, рабинів, мудреців і майстрів із приниженими та неписьменними. І всі одягнені будуть однаково». Це справляє враження на молодь, але коли розмова сходить на якусь зорю Шабтай, що вказує шлях до Польщі, де заховано великий скарб, вони знову втрачають цікавість.

Володар завершує цю дивну промову словами:

— Коли вас запитають, звідки ви і куди йдете, вдайте з себе глухих: хай думають, що ви не чуєте їхніх слів. Хай кажуть про вас: «Ці люди — гарні й добрі, але вони — простаки і розуму не мають». Погодьтеся з цим.

Вони розходяться до ліжок змерзлі та втомлені. Жінки ще пошепки коментують той довгий несподіваний монолог Володаря, але зі сходом сонця він якось блідне, розмивається, як сама ніч.

Наступного дня — хрестини маленького Каплінського, бо, довідавшись про нездужання Володаря, з Валахії приїхали всі Каплінські. Побачивши їх, Яків пожвавлюється і від розчулення починає плакати, плаче й Чернявський та всі старші брати: такою зворушливою є тонка присутність Хани через її брата. А ще всім трохи ніяково, що час до них такий немилосердний. Хаїм, тепер Якуб Каплінський, постарів і кульгає, але його обличчя красиве, як і колись, — і таке схоже на обличчя Хани, що їм по шкірі пробігає мороз.

Володар бере маленького хлопчика на руки і занурює долоню у свячену воду, принесену з храму. Спершу омиває йому голову, а потім надягає на неї тюрбан у пам’ять про турецьку релігію. А на знак місця, де вони зараз перебувають, в’яже йому на шию шовкову хустинку. Під час цієї церемонії по його напруженому, стражденному обличчі, наполовину нерухомому, течуть сльози. Адже підтвердилися його слова про те, що правовірні пливуть трьома кораблями. Той з них, яким пливе сам Яків, найщасливіший. Але й другий не гірший, адже має подолати найкоротшу дорогу; ідеться про братів із Валахії та Туреччини. А ось третій пливе далеко, далеко — це ті, що розчиняться у водах світу.

Про гріхи Роха Франка

Одного дня, коли Яків хворіє і тому в замку звеліли дотримуватися тиші, внизу зчиняється рейвах. Попри те що довкола замку стоїть сторожа, біля головного входу з’являється якась жінка і з криком вибігає на замкові галереї. Чернявський поспішає додолу і зустрічає дружину, яка намагається заспокоїти збуджену жінку. Жінка — молода, її світле волосся через колотнечу розсипалося на плечі. Вона відв’язує круглястий вузлик, що висів у неї на грудях, і кладе його на підлогу. Чернявський з жахом помічає, що вузлик ворушиться. Наказує гвардійцям і всім випадковим свідкам цього інциденту йти геть; вони залишаються втрьох.

— Який саме пан? — розважливо питає Анна Чернявська.

Бере дівчину за лікоть і обережно веде до їдальні. Просить чоловіка принести якийсь теплий одяг, бо стало холодно і дівчина тремтить.

— Гер Рох, — каже дівчина крізь плач.

— Не бійся. Все буде добре.

— Він одружиться зі мною. Він так казав!

— Ти отримаєш компенсацію.

— Що таке компенсація?

— Все буде добре. Дитину залиш нам.

— Вона, вона… — починає дівчина, але Чернявська й сама бачить, коли розгортає вузлик. Дитина — хвора, мабуть, дівчина стягувала живіт. Тому немовля таке спокійне, дивно водить очима, заслинюється.

Чернявський приносить їжу, дівчина їсть з апетитом. Подружжя коротко радиться. Потім Чернявська ухвалює рішення, і її чоловік кладе на дерев’яний стіл кілька золотих монет. Дівчина зникає. Ще того самого дня Чернявські їдуть у село й там, виплативши солідну суму одному господареві та віддавши йому дитину, підписують з ним довготермінову угоду.

Недешево їм обходяться Рохові романи. Це вже вдруге.

Ева Франк, довідавшись про все від Чернявських, звеліла викликати до неї брата і тепер докоряє йому. Її сукня замітає клаптики тканини, залишені на підлозі кравчинею: незадовго до того в Еви була примірка. Ева говорить стишеним напруженим тоном, який шмагає Роха, наче батіг.

— Ти нічого не робиш для спільної справи, нічого не вмієш, нічого тебе не цікавить. Ти — наче прищ на сідниці, з яким доводиться цяцькатися. Батько дав тобі шанс, а ти все змарнував. Лише вино й баби.

Вона перезирається з Чернявською, яка сидить із чоловіком біля стіни.

— Отримуватимеш чітко відміряні порції вина. Батько так розпорядився.

Рох, розвалившись у кріслі, не піднімає погляду. Здається, ніби він сміється до власних черевиків. Його світло-руде волосся вибивається з-під недбало надягненої перуки.

— Батько — хворий і житиме вже недовго. Не говори мені про нього. Мене нудить.

Ева втрачає контроль над собою. Нахиляється над братом і сичить:

— Мовчи, дурна дрібна істото.

Рох затуляє обличчя руками. Ева різко відвертається, її важка сукня знову підхоплює клапті тканини і розкидає їх по кімнаті. Ева виходить.

Збентежений Чернявський бачить, як Рох плаче.

— Я — найнещасніший з-поміж людей.

Про нешіку, Божий цілунок

Володареві знову сниться той дивний запах, запах амброзії. Через кілька годин стається напад. Завдяки пані фон Ля Рош із Франкфурта привозять найкращого лікаря, а той скликає консиліум із місцевих колег. Радяться довго, але дедалі очевидніше, що Якову допомогти неможливо. Він лежить без тями.

— Коли? — питає їх Ева Франк, коли вони виходять із кімнати Якова.

— Неможливо сказати напевно. Організм хворого — надзвичайно сильний, і в нього величезна воля до життя. Ніхто інший не пережив би такої потужної апоплексії.

— Коли? — повторює Чернявський.

— Про це одному Богові відомо.

І все ж Володар живе. Ненадовго повертається до тями і тішиться зеленим папугою, який вміє говорити: його хтось привіз у подарунок. Якову читають газети, але невідомо, наскільки новини, дедалі апокаліптичніші, доходять до його свідомості. Ввечері він розпоряджається вчити їздити верхи також жінок. Вони теж будуть воїнами. Наказує продати всі коштовні килими та шати, а натомість купити більше зброї. Кличе Чернявського, щоб надиктувати тому листи. Чернявський пише все, що йому диктує Яків, не зраджуючи навіть рухом брови, що він про це думає.

Володар наказує спорядити місію до Росії і вже готуватися до виїзду. Але більшість часу лежить неначе відсутній, здається, його думки мандрують десь далеко. Марить. У його мареннях без кінця повторюються ті самі слова. «Робіть, що наказую!» — раз по раз кричить він одного вечора.

«Пани тремтітимуть», — каже він і пророкує велику ворохобню і кров на міських вулицях. Або молиться й співає давньою мовою. Його голос ламається і переходить на шепіт: «Ахапро понов бамінхо…» Мовою ладино це означає: «Дарунком попрошу прощення у Його лику». Мушу бути дуже слабким, щоби сподобитися смерті. Зректися своєї сили. І тоді вона оновить мене. Все буде оновлене.

Якубовський, геть прибитий, засинає біля його ліжка. Але згодом стверджуватиме, що записав останні слова Якова і звучали вони так: «Христос казав, що прийшов урятувати світ із рук сатани. А я прийшов звільнити світ від усіх законів і прав, які панували досі. Це все треба знищити, і тоді явиться Добрий Бог».

Але правда така, що Якубовського взагалі не було поруч із Володарем в останні хвилини. Він заснув у коридорі в незручній позі. Замість нього до Якова ввійшли жінки і вже не впускали нікого. Ева з Анусею, стара Матушевська, Звєжховська, Чернявська та Ева Єзерянська. Вони поставили громниці, принесли квіти. Останньою людиною, яка з ним розмовляла — якщо це взагалі можна назвати розмовою, — була Ева Єзерянська. Вона сиділа над ним всю попередню ніч, але під ранок пішла подрімати. І тоді Володар покликав її, сказавши лише: «Ева». Дехто вважав, що він кличе їмость, однак доньку він завжди кликав «Авача», а тут сказав «Ева». Тож прийшла стара Єзерянська, змінила Якубовського та Еву, сіла на краю ліжка й одразу здогадалася, про що йому йдеться. Поклала його голову собі на коліна, він спробував витягти вуста, як до поцілунку, але через нерухому половину обличчя в нього це не надто виходило. Вийняла велику, вже зів’ялу грудь і приклала її до вуст Володаря, і він смоктав, хоч була вона порожня. Потім втомився і перестав дихати. Не мовив жодного слова.

Приголомшена Єзерянська вийшла. Розплакалася вже за дверима.

Антоній Чернявський повідомляє звістку стривоженим вірним уже вранці, коли тіло обмите, прибране й покладене на мари. Каже:

— Володар наш відійшов. Помер через цілунок, нешіку. Бог прийшов до нього вночі й торкнувся його вустами, як Мойсея. Всемогутній Бог саме приймає його у своїх покоях.

Лунає один могутній схлип, звістка мчить галереями, виривається з замку і, наче вихор, жене вузькими чистенькими вулицями Оффенбаха. Невдовзі починають бити дзвони в усіх міських храмах, незалежно від конфесії.

Чернявський помічає, що всі старші брати вже зійшли вниз, бракує лише Якубовського, який цілу ніч сидів під дверима. Зненацька Антоній починає перейматися, чи й з ним чогось не трапилося. Підіймається сходами на останній поверх, міркуючи, що то була погана ідея — селити старих людей так високо, це слід виправити.

Якубовський сидить спиною до дверей, схилений над своїми паперами, худий, згорблений, його сива коротко острижена голова у вовняному ковпаку здається маленькою, наче голова дитини.

— Брате Пьотре, — каже до нього Чернявський, але Нахман не реагує. — Брате Пьотре, він відійшов.

Западає мовчанка, і Чернявський розуміє, що має залишити старого на самоті.

— Смерть не зла, — раптом каже Якубовський, не обертаючись. — Слід визнати: вона є даром Доброго Бога, який таким чином милосердно звільняє нас від життя.

— Брате, спустишся?

— Немає потреби.

У ніч після батькової смерті Еві сниться сон. Бачить вона, ніби її тіло набрякає, ним щось сунеться, лягає на неї, вона знає, що це таке, але не може його побачити. Найгірше (і водночас найкраще) те, що вона відчуває, як її лоно наповнюється, туди щось проникає — між ногами, у місце, назви якого вона навіть не хоче вимовляти, і там рухається; триває це недовго і обривається різко, бо вона враз відчуває приємність, вибух, а наступної миті — слабкість. Це дивовижна мить безсоромності й забуття. Втрачають вагу неоплачені рахунки, погляди бургомістра, листи від Джакомо Казанови, темні справи Роха та грудки срібла на білій скатертині — доказ тріумфу. В цю коротку мить усе стає неважливим. І вже уві сні Ева хоче про все забути, назавжди викреслити і ту насолоду, і той сором. І в тому-таки сні наказує собі ніколи до цього не повертатися. Ставитися до цього, як ставляться до різних тілесних таємниць: місячних, прищиків, гарячих хвиль, дрібних судом серця.

Тому прокидається вона цілком невинною. Розплющує очі й бачить свою кімнату, світло-кремову, бачить туалетний столик із порцеляновим дзбанком і мискою, і ляльковий будиночок, виготовлений у Бюрґелі спеціально для неї. Вона кліпає і, лежачи на животі, все ще має доступ до сну й тієї невимовної приємності. Але коли перевертається на спину і поправляє чепчик, у якому спить, щоб не зіпсувати зачіску, сон минає і тіло наче стискається, в’яне. Перша думка, яка з’являється в її голові, — батько помер. І невідомо чому ця думка викликає в неї два геть протилежні почуття: нестерпний розпач і дивну, колихку, як вода, радість.

Плітки, листи, доноси, укази, рапорти

Ось що писала з приводу похорону Якова Франка оффенбаська «Gazeta Vossa»:

Тіло барона Франка врочисто поховали 12 дня місяця грудня 1791 року в Оффенбаху.

Був то патріарх польської релігійної секти, що пішла за ним до Німеччини і якою він керував із великим розмахом. Його шанували, наче другого Далай-ламу. На чолі походу йшли жінки та діти числом близько двохсот осіб, усі одягнені в біле, із запаленими свічками в руках. За ними — чоловіки в барвистих польських строях, із шовковими перев’язями через плече. Далі крокував духовий оркестр, а за ним на пишних марах несли тіло померлого. Праворуч від домовини йшли діти небіжчика: донька та двоє синів, а ліворуч — граф Марцін Любомирський, польський магнат, із орденом святої Анни на шиї, а також багато достойників. Померлий лежав у червоному східному строї, прикрашеному горностаями. Його обличчя було повернуте ліворуч, він наче спав. Оточувала його труну гвардія, що складалася з уланів, гусарів та інших полякен у пишних строях. За життя небіжчик велів не оплакувати його і не носити по ньому жалоби.

Після похорону, на який прийшов увесь Оффенбах та пів Франкфурта, товариство ще ненадовго зібралося у Софії фон Ля Рош. Першим усе прокоментував завжди добре поінформований пан Бернар:

— Кажуть, ці неофіти намагаються створити таку собі конфедерацію всередині єврейства. Під гаслами боротьби проти Талмуду, єврейської Біблії, вони бунтують проти влади і керуються якимись турецькими правами й віруваннями.

— А я вважаю, — додає доктор Райхельт, який був біля недужого Якова Франка, — що весь той месіанський рух є такою собі складною і хитрою системою видурювання грошей у наївних євреїв.

Потім слово бере приятель дому фон Альбрехт, колишній прусський резидент у Варшаві, який чудово знається на справах Сходу:

— Я, дорогі пані й панове, дивуюся вашій наївності. Я завжди застерігав, що та нова секта є спробою заволодіти синагогами в цілій Польщі та контролювати їх. Треба було пильно за ними стежити й інформувати кабінет Його Цісарської Величності про все, що тут діється. Я це пропонував ще багато років тому, коли вони тут з’явилися. А тепер, кажуть, у їхньому дворі нагромаджено неймовірну кількість зброї. Аж надто регулярно вони проводили там муштру, готуючи до війни молодих чоловіків…

— Та й жінок наче теж! — вигукує пані фон Ля Рош.

— Це все викликає підозру, — продовжує відставний резидент, — що ці неофіти готували в Польщі повстання, скероване головним чином проти Пруссії. Тож я дивуюся вашому ландграфові, що він так великодушно погодився їх прийняти. Ця секта створила тут щось на зразок держави в державі, яка керується своїми законами, має власну гвардію, а розрахунки здійснює поза будь-якою банківською системою.

— Вони жили спокійно й чесно, — намагається боронити «комашиний народ» Софія фон Ля Рош, але її перебиває доктор:

— У них величезні борги…

— У кого сьогодні їх нема, дорогий докторе? — риторично питає Софія фон Ля Рош. — Мені хочеться вірити, що панна Ева та її брати — то позашлюбні діти цариці Єлизавети та князя Розумовського. Так ми тут вважаємо. Це романтичніше.

Всі ввічливо сміються і змінюють тему.

— Хоми невірні ви, — докидає пані фон Ля Рош удавано ображеним тоном.

Але справа Якова та його послідовників усе ніяк не вщухає, і тепер листи та доноси над Європою носить дедалі скаженіший вітер, спричиняючи нові острахи та домисли.

Листи, що їх розіслано до єврейських та інших громад, закликають до об’єднання всіх євреїв та християн під прапором їхньої секти, званої Едомом. їхня ціль — подолання суперечностей між цими двома релігіями та об’єднання їх у братство…

Невідомо напевне, яка остаточна мета в цих сектантів. Знаємо зате, що деякі з них підтримують тісні зв’язки з масонами, ілюмінатами, розенкройцерами та якобінцями, хоч це важко довести на підставі кореспонденції чи інших документів…

У розпорядженні короля Фрідріха Вільгельма ясно сказано:

…той чоловік, Яків Франк, був провідником секти, а водночас — таємним агентом поки невідомої нам сили. Нещодавно спливли на поверхню листи, в яких він закликає різні синагоги об’єднатися під його крилом. Відсьогодні на все, що пов’язане з таємними товариствами, які діють під невідомим чи не зрозумілим нам покровительством, а також на будь-який політичний ентузіазм має бути звернена особлива увага, зокрема, з огляду на те, що секти завжди діють мовчки й у затінку, використовуючи таємність як засіб якобінської пропаганди своїх жахливих злочинних ідей…

Проте з часом — оскільки час має неймовірну здатність позбавляти сумнівів і непевності, латати всілякі дірки, — всі дружно почали писати:

…що ж стосується секти франкістів, яку сьогодні називають Едомом, то її — хоч іще недавно вона мала серед багатьох наших аристократів славу екзотичної цікавинки — сьогодні, після жахливих подій революції у Франції, слід трактувати як таку, що містичними ритуалами прикриває справжні політичні та революційні наміри (особливо якщо зважити на її зв’язки з якобінцями).

30

Смерть польської принцеси, крок за кроком

Все відбувається у правильному, логічному порядку. Це не надто помітно, якщо дивитися зі сцени, на якій розігруються події. Звідси нічого не видно: забагато планів, які суперечать один одному і створюють враження хаосу. В загальному сум’ятті ніхто не помічає факту, що Ґітля-Ґертруда Ашербах помирає того самого дня, що й Володар. Таким чином завершується процес, який розпочався ще десь на Поділлі, тієї морозяної зими, коли її велике бурхливе кохання, плодом якого став Самуель, так несправедливо рано урвалося. То була лише мить серед подій, що відбувалися на тій пласкій сцені.

Але той лад бачить Єнта, чиє тіло поволі перетворюється на кристал у печері в Королівці. Вхід до неї майже цілковито заріс чорною бузиною, її важкі суцвіття, повні давно перестиглих ягід, уже опали на землю, а ті, що лишилися птахам, замерзли. Єнта бачить смерть Якова; не зупиняється на ній надовго, бо її цікавить інша смерть, у Відні.

Ашер, Рудольф Ашербах, сидить біля своєї дружини Ґертруди-Ґітлі, відколи та занедужала. Ще два-три місяці тому він усе зрозумів, коли помітив пухлину на її грудях, — Ашер все-таки лікар. Йому здається, він збагнув усе тоді, коли Ґітля ще ходила і якось незвично нервово намагалася керувати домом. Наприклад, хвилювалася про запас цибулі на зиму, замовленої в грубих лляних мішках: на думку Ґітлі, та цибуля була гнилою всередині й не долежала б до весни. Непокоїлася, що прачка нищить манжети і що лід із морозильні дивно пахне — так, як пахло в Буську, тобто стоячою водою. Схилившись над газетами, нарікала на дурість політиків, і її сива голова тонула в димі турецької люльки, яку вона курила до останніх днів.

Тепер вона переважно лежить на канапі, не хоче піти до ліжка. Ашер дає їй дедалі більші дози лаудануму і за всім старанно й уважно спостерігає. Це холодне, відсторонене спостереження заспокоює його, не дозволяє впасти у відчай. Скажімо, за кілька днів до смерті шкіра Ґітлі стає густою, жорсткою і матовою, інакше відбиває денне світло. Риси обличчя від цього загострюються. На кінчику носа з’являється довгаста заглибина. Ашер помічає її понеділкового вечора у світлі свічок, коли Ґітля, хоч і дуже слабка, береться впорядковувати папери. Виймає з шухляд усе, що написала, всі листи гебрайською, які висилала батькові до Львова, всі статті, малюнки, проекти. Розподіляє на купки і складає у м’які паперові папки. Раз по раз щось питає в Ашера, але Ашер не може зосередитися. Він побачив цю борозну, і його охопив страх. Вона знає, що помре, — гадає він приголомшено, — знає, що її хвороба невиліковна і нічого вдіяти не можна. Але вона не очікує  с м е р т і, це зовсім інше. Її розум це приймає, вона здатна сказати це словами, написати, але її тіло, та тваринна сутність, якою воно є, ніяк не повірить у близькість кінця.

У цьому сенсі смерті й справді нема, — думає Ашер. — Ніхто її не пережив і не описав. Смерть — завжди чужа. Її не потрібно боятися, бо ми завжди боїмося не того, чим вона є насправді. Боїмося якоїсь  с м е р т і (чи Смерті) — уявної, витвореної нашим розумом, схожої на клубок думок, оповідей, ритуалів. Вона — узвичаєний смуток, узгоджена цезура, яка наводить лад у людському житті.

Тож коли Ашер бачить борозну на її носі, коли помічає той дивний колір шкіри, знає, що час настав. У вівторок вранці Ґітля просить допомогти їй одягтися. Просить саме його, а не Зофію, їхню служницю. Ашер зашнуровує їй сукню. Ґітля сідає за стіл, але не їсть, а потім повертається в ліжко, і Ашер знімає з неї цю сукню. Ледве витягає тасьми з петельок, адже його долоні — загрубілі й невправні. Йому здається, ніби він розпаковує якусь цінну крихку річ, щось на кшталт китайської вази, чи тонкого кришталевого келиха, чи фігурки з порцеляни; розпаковує, щоб покласти цей предмет на своє місце: більше він ним не користуватиметься. Ґітля терпляче чекає і тихо каже, що хотіла б написати короткого листа Самуелеві. Просить подати їй папір, але не має сил писати, тож лише диктує кілька слів, а потім, випивши лаудануму, западає в дрімоту, не реагує, коли Ашер перестає писати. Дозволяє (лише Ашерові) годувати її бульйоном, але з’їдає не більш як кілька ложок. Ашер садить її на нічний горщик, але з неї виходить лише кілька крапель сечі, і Ашерові здається, ніби її тіло заклинило, наче маленький складний механізм. Так триває до вечора. Вночі Ґітля прокидається, питає його про різні речі, наприклад, чи оплачено рахунок у книгаря, нагадує, що потрібно сховати на зиму квіти з підвіконня. Просить забрати у кравчині тканини, з них уже не буде суконь. Дівчатам, цим модницям, вони точно не сподобаються, а тканин шкода, бо якісні. Може, віддати їх Зофії, вона зрадіє. Потім накочуються спогади, і Ґітля розповідає про ту зиму, коли вона постукала у двері Ашера у Львові, про подорожі саньми, сніг і кортеж Месії.

У середу вранці здається, що Ґітлі краще, але близько обіду її очі скляніють. Вона дивиться в якусь віддалену точку, здається, кудись далеко поза стіни цього віденського помешкання, в повітря, високо над дахами. Її руки неспокійні, блукають по постелі, пальці то зминають атлас, то знову його старанно розрівнюють.

— Поправ мені подушку, — просить вона Аделаїду, їхню подругу, якій Ашер уже про все повідомив, і та примчала з протилежного кінця міста. Але поправляти даремно — їй все одно незручно. Рудольф Ашербах покликав доньок, але невідомо, коли ті прибудуть. Одна живе у Ваймарі, а друга — у Вроцлаві.

Ґітля тепер говорить повільніше, — зазначає про себе Ашербах, — її голос утратив мелодійність, тон став пласким, металевим, неприємним. Її нелегко зрозуміти. Кілька разів питає, який сьогодні день тижня. Середа. Середа. Середа. Ашер жестом відповідає на її просте запитання:

— Я помираю?

Він мовчки киває головою, але тут-таки виправляється і каже хрипким голосом:

— Так.

І Ґітля, позбавлена сумнівів, як зазвичай, збирається з силами, зосереджується; здається, ніби вона вирішила дати лад усьому тому вмиранню, тому проблематичному й незворотному процесові. Це — наче чергове завдання, яке треба виконати. Коли Ашер дивиться на її змарніле, змучене довгою хворобою слабке тіло, його очі сповнюються слізьми. Це він уперше плаче, відколи себе пам’ятає, а може, відколи в їхньому домі відпочивала польська графиня і всі намагалися ганчірками витерти горілку, що витекла на підлогу з тріснутих діжок.

Вночі біля неї сидять Аделаїда та пані Бахман, сусідка знизу. Ашер питає дружину:

— Покликати священника?

Потім додає менш упевнено:

— Рабина?

Вона дивиться на нього здивовано. Можливо, не розуміє. Мусив про це спитати. Але не буде жодного священника, жодного рабина. Ґітля смертельно образилася б, якби він так вчинив. У четвер на світанку починається агонія, жінки будять Ашера, який задрімав, поклавши голову на письмовий стіл. Вони запалюють свічки довкола ліжка. Аделаїда починає молитися, але тихо, наче розмовляє сама з собою. Ашер бачить, що нігті Ґітлі побіліли, а потім почали невблаганно синіти. Він бере її за руку і відчуває, що рука — геть холодна. Дихання стає важким, із присвистом, кожен вдих вимагає зусиль. Через годину перетворюється на хрипіння. Це важко слухати, тому й Аделаїда, і пані Бахман плачуть. Але це дихання слабшає — а може, просто слух до нього звик? Ґітля заспокоюється і відпливає. Ашер є свідком цієї миті: це відбувається задовго до того, як зупинилося серце й стих подих. Ґітля кудись виривається, вона вже не тут, у цьому хрипучому тілі. Пішла, зникла. Щось зацікавило її, відвернуло її увагу. Вона навіть не озирнулася.

У четвер о тринадцятій годині серце Ґітлі перестає битися. Вона робить останній вдих, і той ковток повітря в ній залишається. Наповнює її груди.

Тож немає жодного останнього подиху, — дедалі гнівніше думає Ашер. Жодна жива душа не виривається з тіла, навпаки, тіло втягує в себе дух, щоб забрати його в могилу. Він стільки разів це бачив, але лише тепер по-справжньому збагнув. Саме так. Немає жодного останнього подиху. Жодної душі.

Варшавський стіл на тридцять персон

До Варшави звістка про смерть Якова Франка доходить із запізненням, на початку січня, коли замерзле місто порожніє і цілий світ здається зіщуленим, зашнурованим шорстким шпагатом.

У Воловських на вулиці Валіцув поставили великий стіл на тридцять персон, старанно накрили його білою скатертиною і заставили порцеляною. Поряд із кожною тарілкою поклали булку. Штори на вікнах зсунули. Діти Воловських, Александер і Мариня, чемно вітаються з гістьми, які вручають їм дрібні гостинці: фрукти й солодощі. Мила Мариня з чорним як смола кучерявим волоссям робить реверанси й повторює: дякую, дядьку, дякую, тітко. Потім діти зникають. Розставлені через рівні проміжки на столі семисвічники освітлюють зібрання: всі вбрані по-міщанському ошатно, у чорне. Старий Францішек Воловський стоїть у головах столу, біля нього — сестра Маріанна Лянцкоронська і син, молодший Францішек, із дружиною Барбарою; далі — дорослі діти інших братів Воловських із чоловіками, дружинами, а також діти Лянцкоронських, двоє братів Єзерянських — Домінік та Іґнацій; Онуфрій Матушевський з дружиною з Лабенцьких, брати Маєвські з Литви, Якуб Шимановський з новою дружиною з Рудніцьких. Францішек допомагає батькові встати, той довго дивиться на всіх, потім простягає руки до тих, що стоять праворуч і ліворуч від нього, інші роблять те саме. Син чекає, що батько почне співати одну з тих пісень, які слід співати тихо, майже пошепки, але батько лише каже:

— Подякуймо Богові нашому всемогутньому та його славі, Діві Осяйній, що ми витримали. Подякуймо Володареві нашому, що він нас сюди привів, і хай кожен молиться за нього, як уміє, з найбільшою любов’ю.

Тепер вони моляться мовчки, схиливши голови, аж доки старий Францішек Воловський озивається своїм усе ще могутнім голосом:

— Що віщує про настання нових часів? Що казав Ісая?

Найстарша Лабенцька, яка сидить ліворуч від нього, механічно відповідає:

— Скасування законів Тори та єресі, що починають панувати у царстві. Так було сказано в давнину, і цього ми чекали.

Воловський прокашлюється, робить глибокий вдих і починає:

— Наші предки розуміли це, як уміли, і гадали, що пророцтво це стосується того, як християни заволоділи світом. Але тепер ми знаємо, що йшлося не про те. Всі євреї мають пройти через царство Едому, аби пророцтво могло здійснитися! Яків, Володар наш, був утіленням Якова, який першим пішов до Едому, адже історія біблійного Якова — то й наша історія. Так каже й Зогар: наш отець Яків не помер. Його земний спадок перейняла Ева, яка є Рахеллю Якова.

— Насправді Яків не помер, — відповідають усі хором.

— Амінь, — відказує Шломо-Францішек Воловський, сідає за стіл, розділяє булку на шість частин і починає їсти.

Про зняття полуди

Один із торгових партнерів, що в них Воловські купують хміль, особливо каверзний. Засунувши руки до кишень, дивиться, як молодший Францішек зважує мішки, і нарешті питає:

— А скажи-но, Воловський, чого ви їздите до того Франка і дітей своїх до нього посилаєте, якщо в наших костелах хреститеся? А ще кажуть, що ви вважаєте його якимось патріархом і гроші йому регулярно жертвуєте. І що з католиками одружуватися не хочете.

Воловський намагається бути з ним привітним, поплескує його по плечах, наче свій свого:

— Люди перебільшують. Це правда, що ми зі своїми одружуємося, але ж так усі роблять. Своїх ми краще знаємо, та й жінки наші готують те саме, що готували наші матері, і звичаї у нас однакові. Це природно. — Францішек поклав мішок на вагу і тепер підбирає порцелянові гирі. — Наприклад, моя дружина пече такі ж булки, як моя мати: так зуміє лише той, хто народився на Поділлі в єврейській родині. Через ті булки я з нею й одружився. Той Франк подав нам руку, коли ми потребували допомоги, і тепер ми віддячуємо йому. Адже це чеснота, а не гріх.

Воловський перебирає гирі, вишукує найменші, щоб зважити сухий хміль до останньої дрібки.

— Маєш рацію, — каже продавець. — Я одружився заради капусти з горохом. Моя готує її так, що язика проковтнути можна. Але кажуть ще, що ви поруч оселяєтеся, і тільки-но якийсь панський двір постає, ви вже й тут. Шинок відкриваєте, крамницю, навіть хори засновуєте…

— Ну, і що в цьому поганого? — відповідає Воловський лагідно, записуючи вагу у відповідну колонку. — В цьому й полягає торгівля. Треба знайти місце, де в тебе будуть покупці. Ти й сам так робиш, а мені, виходить, не можна?

Продавець подає йому другий мішок, такий великий, що ледве поміщається на вазі.

— А діти? Кажуть, що ви Франковим синам спільним коштом добру освіту дали і називаєте їх бароновичами. Їх часто бачать у Варшаві на балах, карнавалах і комедіях. Багатими каретами їздять…

— А католики на бали й карнавали не ходять? А карети, що ними Потоцькі їздять, ти бачив?

— Ти, Воловський, до панів не рівняйся.

— Я й не рівняюся. Є поміж нами бідні й багатші. Одні пішки ходять, а інші розкішними екіпажами їздять. І що з того?

Воловському вже набрид той зануда. Він ніби розглядає сушений хміль, ніби нюхає його й розтирає пальцями, а насправді нишпорить поглядом по подвір’ї. І в голосі його — якась приглушена злість. Францішек Воловський-молодший зачиняє вагу і рушає до виходу. Зануда знехотя йде за ним.

— А ще скажи мені таке. Це правда, що ви якісь зустрічі таємні влаштовуєте за зсунутими шторами, якісь чудеса там робите? — задерикувато питає він. — Таке про вас кажуть.

Францішек обережний. Зважує слова, наче добирає потрібні гирі.

— Ми, неофіти, дуже дбаємо про любов до ближнього. Хіба ж не про те каже головна заповідь усіх християн? — питає він риторично. Співрозмовник підтакує. — Так, це правда, ми збираємося та радимося. Ось, наприклад, учора в моєму домі міркували, кому яка допомога потрібна, у що інвестувати. Запрошуємо одне одного на шлюби та хрестини. Про дітей розмовляємо, про їхнє навчання. Тримаємося разом, і нічого лихого в цьому нема. Навпаки, ми — добрий приклад для інших християн.

— Хай тобі, пане Воловський, щастить серед нас, — каже нарешті зануда, дещо розчарований, і вони сідають розраховуватися за хміль.

Коли Францішекові вдається нарешті його позбутися, він видихає з полегшенням. Але незабаром повертається важкий стан постійної тривожної настороженості.

Атмосфера довкола них у Варшаві — не найкраща. Дехто виїхав до Вільна, як-от молодші Каплінські та всі Маєвські, або повернувся до Львова, як Матушевські, хоч і там нелегко. Але у Варшаві — найгірше. Всі дивляться, шепочуться. Барбара, дружина Воловського, каже, що Францішек занадто на видноті, бо бере участь у різних суспільних справах. Долучився до Чорної процесії, яка домагалася ширших прав для міщан. Активно діє в купецькій гільдії. Має успішну броварню, будинок. Часто виступає в ролі боргового поручителя, і його прізвище, помножене синами й кузенами, коле очі. Вчора, скажімо, Барбара знайшла у шпарині дверей папірець із невиразно, абияк надрукованим текстом:

Франк їх учить забобонів, єресь восхваляє

і за це по цілій Польщі щедру дань збирає.

Вони його за Бога мають, падають у ноги.

Не задурно ж він в тюремні потрапив остроги.

Що лише вторгують в Польщі на горілці й пиві,

все — йому. То чи не час брехливі

розвінчати клятви, зняти ті полуди?

Охрестилися? То прошу: заживіть як люди.

Heiliger Weg nach Offenbach

Heiliger Weg nach Offenbach[155]

Справжній дім Бога — в Оффенбаху. Так сказали юному Йозефові фон Шенфельду, племінникові Томаса Шенфельда з Праги, і почалися приготування в дорогу. Треба визнати, що обов’язкове для всіх правовірних паломництво має ще й практичний бік: так можна уникнути служби у війську, яку вони, християни, мусять відбути. Дорога проходила через Дрезден, де без зайвих слів хлопцям мали видати рекомендаційні листи від барона Айбешютца, хоча Йозефові з його прізвищем, як запевняла мати, жоден лист не знадобиться. З ним їхали ще двоє, які опинилися у схожій ситуації.

Коли в червні 1796 року вони дісталися до Оффенбаха, змушені були цілий день чекати на аудієнцію у Пані серед різнобарвного і багатомовного натовпу молоді. Одні, вже переодягнені в чудернацькі мундири, вправлялися на плаці, інші просто крутилися по подвір’ї, а коли вперіщив дощ, їм дозволили заховатися під дах галерей. Йозеф з цікавістю розглядав скульптури на колонах; кмітливий хлопець одразу впізнав у них персонажів з міфології. Був там, зокрема, ненависний йому Марс — закутий у лати лицар із галябардою, біля ніг якого стояв Овен, знак зодіаку, чиїм покровителем був той бог. Але Йозефові здавалося, що Овен радше символізує всіх тих, кого генерали, наче овець, женуть на війну, щоб зробити їх гарматним м’ясом. Набагато більше подобалася йому кругляста, гарно збудована Венера, чиї форми вони з друзями коментували.

Аж під вечір Пані була готова їх прийняти.

Пані — то приблизно п’ятдесятирічна жінка, дуже чепурно вбрана, з білими доглянутими руками та буйним, досі темним волоссям, укладеним у високий кок. Поки вона читає лист, Йозеф захоплено розглядає її пса — високого та худого, більше схожого на велетенського коника-стрибунця; пес не зводить із хлопців погляду. Нарешті жінка каже:

— Вас прийнято, мої дорогі. Тут вам потрібно буде старанно дотримуватися правил, які подарують вам справжнє щастя. Тут — істинне спасіння.

Вона говорить німецькою з сильним східним акцентом. Велить Йозефові лишитися, а решту хлопців відсилає. Встає і підходить до нього, простягаючи йому руку для поцілунку.

— Ти — племінник Томаса?

Він киває.

— Це правда, що він помер?

Йозеф опускає голову. Зі смертю дядька пов’язана якась соромітна, незручна таємниця, про яку родичі ніколи не розповідали. Йозеф не знає, в чому річ: чи в тому, що Томас із якоїсь незрозумілої причини дозволив, щоб його вбили, чи в чомусь іншому, про що йому не кажуть.

— Ви знали його, правда ж? — питає Йозеф, намагаючись випередити її наступні запитання.

— Ти трохи схожий на нього, — каже Красива Пані. — Якщо захочеш зі мною поговорити, якщо тобі бракуватиме тут чогось, я завжди радо тебе прийму.

Якусь мить Йозефові здається, що пані дивиться на нього з ніжністю, і це додає йому відваги. Він хоче ще щось сказати, його заливають любов і вдячність до цієї печальної жінки, якоюсь таємничою ниткою пов’язаної з Венерою з червоного пісковику, але він не може нічого вигадати, тож лише несміливо жебонить:

— Дякую, що прийняли мене. Я буду хорошим учнем.

Пані всміхається, почувши ці слова; Йозефові її усмішка здається грайливою, наче у дівчини.

Наступного дня хлопцям велять піднятися на найвищий поверх, де в невеликих кімнатах живуть так звані старці.

— Ви вже були у старців? — питали їх усі, тож Йозефу цікаво, які вони. Йому постійно здається, що він потрапив у одну з тих казок, що їх розповідала мати: з королями, красивими принцесами, заморськими подорожами й безногими мудрецями, що стережуть скарби.

У цих, як виявилося, є ноги. Вони сидять за двома великими столами, заваленими розгорнутими книгами, стосами паперу та сувоями. Видно, що тут триває якась робота. Чоловіки виглядають як євреї, як єврейські вчені — таких Йозеф бачив у Празі; у цих — довгі бороди, але вбрані вони по-польському, в колись яскраві, а зараз уже дещо збляклі кунтуші. На манжетах — нарукавники, які мають захищати від чорнила. Один зі старців встає і, ледь ковзнувши по них поглядом, вручає їм аркуш, на якому надруковано якийсь дивний малюнок, повний сполучених між собою кіл. А далі каже з таким самим акцентом, як у Красивої Пані:

— Сини мої, Шехіна — у неволі, її тримають під замком Едом та Ісмаель. Наше завдання — визволити її з темниці. Це станеться тоді, коли три сефірот поєднаються в єдину Трійцю. Тоді настане спасіння.

Старець кістлявим пальцем вказує на кола.

Приятель Йозефа глипає на нього весело, помітно, що він ледь стримує сміх. Йозеф роззирається по кімнаті й бачить химерну суміш: на найвиднішому місці висить хрест, поруч — ікона католицької Матері Божої. Але якщо до неї придивитися уважніше, виявляється, що це — портрет тієї Красивої Пані, лише оздоблений так, як у храмах і каплицях оздоблюють ікони Пресвятої Діви. Нижче висять портрети якихось чоловіків, стоять фігури з надписами гебрайською, яких Йозеф не розуміє. Впізнає лише на одній з таблиць знайомі назви, істинного значення яких він, втім, не знає: Кетер, Хохма, Біна, Ґдула, Ґвура, Тіферет, Нецах, Год, Єсод і Мальхут. Вони сполучені між собою лініями і з’єднуються в поняття Ейн Соф.

Старець каже:

— Дві сефіри вже явилися в людській подобі. Тепер ми очікуємо приходу останньої. Слава тому, кого обрано, аби він поєднався з Тіферет — Красунею. Від нього народиться спаситель. Тож будьте пильні та слухайте все уважно, аби й ви долучилися до обраних.

Старець говорить все це так, наче декламує щось загальновідоме, до того ж робить це в тисячний раз. Потім відвертається і мовчки йде геть. Він маленький, сухорлявий, тупцяє дрібними кроками.

За дверима обидва хлопці вибухають сміхом.

Одразу після повернення від старців їх приймають до гвардії. Вони віддають привезені з дому гроші, натомість отримують смішні кольорові мундири. Тепер їх щодня муштруватимуть, а також даватимуть уроки стрільби й рукопашного бою. Єдиний їхній обов’язок полягатиме у виконанні наказів чоловіка з польськими вусами, який командує муштрою. Мусять також вклонятися старому, на чиєму мундирі — генеральські відзнаки; час від часу той з’являється при дворі, вряди-годи приймає паради. Тричі на день їх ситно годують, а вечорами ті, що не служать, ідуть до великої зали на науки до старців. У науках беруть участь і хлопці, і дівчата, тож не дивно, що вони більше стріляють очима, ніж слухають. Йозеф ловить на тих лекціях лише окремі слова, їхній зміст химерний, і все воно йому якесь чуже. Він не розуміє, чи те, про що тут говорять, слід сприймати буквально, чи, може, це якісь метафори. У лекціях повторюються цитати з пророка Ісаї, а ще слово «Мальхут» — Царство. Коли Йозефа — вочевидь, за вказівкою Красивої Пані, яка іноді запрошує його на каву, — беруть до почесного ескорту, який щонеділі вирушає до храму в Бюрґелі, він розуміє, що це слово означає того самого  В о л о д а р я, якого возять у щільно зачиненій кареті до містечка. Підтримуваний кремезними здорованями, він важко входить до храму й певний час перебуває там сам. Йозеф здогадується, що той  В о л о д а р  є тим самим  В о л о д а р е м, який нещодавно помер, але насправді  н е   п о м е р. Всі гвардійці, вбрані у строкаті мундири (Йозеф почувається в ньому наче цирковий актор), мусять тієї ж миті відвернутися, тож перед очима в них — спокійна течія Майну та тонкі, наче крила бабок, вітрила корабликів.

Іноді гвардійці мають вихідний. У такі дні Йозеф із друзями йде до міста і приєднується до кольорового знудьгованого натовпу молодих людей, які заповнили тут уже всі парки та сквери і фліртують із ким попало або грають на інструментах. Вони барвисті, екзотичні, багатомовні. Тут можна почути і північнонімецький діалект із Гамбурга, і південний з Чехії та Моравії, і чеську мову; рідше — якісь східні мови, що їх Йозеф не розрізняє. Але найбільше тут польської, яку він уже трохи вивчив. Якщо молодь не може порозумітися, пробує говорити гебрайською або французькою. Розквітають романи; якось він бачив красивого юнака, який, акомпануючи собі на гітарі, співав якусь тужливу пісню під вікном коханої.

Йозеф швидко подружився з хлопцем із Праги, який — так само, як і Йозеф, — утік сюди від грізного Марса. Звати його Мойсей, але він просить кликати його Леопольдом. Він нехрещений і попервах іще читає свої єврейські молитви. Але швидко кидає цю справу. Саме з ним Йозеф найчастіше коротає час. Нарешті він має кому зізнатися в цьому дедалі сильнішому відчутті несправжності цього міста, цієї країни, цієї великої ріки, яка пласким оком байдуже спостерігає за їхнім ледачим життям.

У Йозефа — особливий статус. Як він здогадується, не лише тому, що він доводиться далеким родичем Красивій Пані, а й завдяки дядькові. Вже не вперше Пані та її брати запрошують його до спільного столу. Розпитують про родину, Пані добре знає його тіток. Питає, чи йде іще годинник у салоні бабусі. Це додає Йозефові відваги. Він розповідає анекдоти про Брюнн, згадує купців, винарні та цукерні, але насправді цих спогадів у нього небагато — нечасто він їздив до бабусі. Одного разу на очі Пані навертаються сльози, і вона просить його подати хустинку. Її собака дивиться на нього з нелюдським спокоєм, але дещо підозріливо. Але коли він лишається з нею віч-на-віч, уся сміливість його покидає. Йому здається, що ця жінка промениться особливою добротою, змішаною з невиразною печаллю. Він повертається від неї охоплений сум’яттям, безпорадний.

Мойсей-Леопольд — набагато критичніший.

— Це все — якесь удавання, — каже він. — Поглянь, тут усе несправжнє, наче в якомусь спектаклі.

Вони дивляться згори на карету, приготовану в дорогу. У коней на головах високі султани. Обабіч карети стають хлопці в строкатих уніформах, вони бігтимуть поруч із нею. Мойсей має рацію.

— А ті старці? Вони ж смішні, без кінця торочать те саме, а варто щось запитати, як вони ховаються за якусь таємницю. І ще ці їхні премудрі обличчя…

Мойсей передражнює їхні вирази облич і жести. Закочує очі, піднімає голову і цитує якісь безглузді словосполучення. Йозеф вибухає сміхом. У нього теж дедалі сильніше враження, що вони опинилися у великому театрі, який захопив ціле місто і тут кожен грає визначену йому роль, не знаючи ні змісту п’єси, ні її сенсу, ні завершення. Муштра, нудна й виснажлива, нагадує якісь танцювальні уроки: всі шикуються у дві лави, які потім сполучаються, роз’єднуються, наче в якомусь контрдансі. Йозефові пощастило більше, ніж Мойсеєві: його було відібрано для навчання їзди верхи. Це — єдина конкретна й корисна річ, якої можна навчитися в Оффенбаху.

Про жінок, які мочать ноги

Ева вже давно мусила погодитися на те, щоб Ануся Павловська вийшла заміж. Ануся ж, попри те що має чоловіка й дітей у Варшаві, і далі щороку приїжджає до Оффенбаха. Вийшла вона заміж за свого кузена Павловського, так що навіть прізвище міняти не довелося. Чоловік служить офіцером, часто його немає вдома. Цього разу Ануся Павловська приїхала з донькою Паулінкою, яка складатиме компанію Пані впродовж самотньої зими в Оффенбаху — на щастя, вже не в замку, від якого довелося відмовитися, а в солідному будинку на головній вулиці. Його купили на своє ім’я Чернявські, щоб таким чином допомогти Еві сховатися від кредиторів.

Паулінка зі служницею пішла до міста, а вони, старі, влаштували вимочування ніг. В Еви набрякли суглоби великих пальців, і це дуже дошкуляє. Коли Ануся знімає білі панчохи, видно, що в неї та сама недуга. У теплій воді розчинили цілющу сіль. Жінки підкочують спідниці, і видно їхні ноги: в Еви вони аж червоні від потрісканих жилок. На столику поруч поставили дзбанок із кавою і тарілочку з маленькими вафлями. Еві найбільше до вподоби фісташкова начинка. Жінки міркують, скільки в Якова могло бути дітей і кого варто ними вважати. Тепер Еву навіть тішить, що в неї могло бути стільки братів і сестер. Адже це означає, що в неї — купа двоюрідних онуків у Варшаві, у Моравії та Валахії. Може, серед них — хтось із малих Каплінських, яких Яків перед смертю так розчулено хрестив, пам’ятаєш? Пам’ятаєш? А Маґда Єзерянська? Пригадуєш? А малий Людвик Воловський? Він здавався таким схожим на Якова. А Бася Шимановська? А може, Янек Звєжховський? Бася Якубовська — без сумніву. Вона — копія Якова.

І раптом Ануся питає:

— А я?

Ева дивиться на неї ласкаво і зненацька гладить її по голові, наче втішаючи.

— Може, й ти теж. Не знаю.

— Ми й так сестри.

Вони обіймаються над мисками з водою. Потім Ева питає:

— А твоя мати? Якою вона була?

Ануся замислюється, закидає руки за голову.

— Доброю, метикуватою. Вміла крутити ґешефти. Всім заправляла, до самого кінця. Батько без неї пропав би. Це вона зробила успішною крамницю, дала освіту братам. У нас і досі є та крамниця.

— Вона звалася Песеле, правда? Батько її так кликав.

— Так, знаю.

— Як тобі живеться в подружжі, пані Павловська? — питає її згодом Ева, коли вони витирають ноги м’якими рушниками.

— Добре. Я запізно вийшла заміж. Надто прихилилася до тебе.

— Ти покинула мене, — каже Ева, наче кокетуючи.

— А що ще може жінка, якщо не вдало вийти заміж?

Ева замислюється. Потім схиляється і масує собі напухлу кісточку.

— Може стати святою. Ти могла залишитися зі мною.

— Я ж тут.

Ева відкидається на спинку крісла і заплющує очі.

— Але ж поїдеш, — каже вона й важко нахиляється, щоб надягти панчохи. — Я залишуся тут із братом-п’яницею і братом-розпусником.

— Зачекай, я тобі допоможу, — каже Ануся і схиляється над панчохами.

— Суцільні борги, я вже й носа з міста виткнути не можу. Чернявські все кинули й втекли до якогось Бухареста чи Буди. Залишили мене з цим на самоті. Всі довкола мене геть чужі.

Анусі вдається надягти на Евину ногу панчоху. Вона знає, про що каже Ева. Бачила розклеєні на вулицях Оффенбаха плакати про те, що родина Франків обіцяє виплатити всі борги ремісникам і купцям і задля цього молодший барон Франк вирушає по гроші до Петербурга.

— А чому до Петербурга? — питає Ануся.

— Це ідея Залеського. Вони вірять, що ми росіяни. З царського сімейства. А Рох поїде до Варшави.

— Там немає чого шукати. У Варшаві злидні. Хочеш горілки? — питає Ануся і встає, щоб босоніж підійти до буфета і взяти пляшку й два келишки. Потім вертається і наливає у келишки золотавий напій.

— Медівка.

Вони мовчки смакують горілку. Крізь вікно досередини на коротку мить проникає світло вечірнього зимового сонця, і кімната в його червонястому промінні стає по-справжньому затишною: жіночий будуар, м’яке ліжко, смугасті крісла довкола кавового столика, «римський» письмовий стіл, на якому лежать стоси рахунків і розпочатий лист. Кінчик пера вже висох.

Невдовзі сонце зникає, і кімнату заливає дедалі густіша темрява. Ануся встає, щоб запалити свічки.

— Не запалюй світла, — просить Ева. — Пам’ятаєш, ти колись розповідала, що в селі твоєї матері була одна жінка, яка не зовсім померла?

— Так, це правда. Мати казала, що вона й далі дихала, лише зменшувалася. То була якась наша прапрабабуся. Врешті-решт вона стала маленькою, як дитина. Як лялька. Її залишили в печері.

Ева неспокійно вовтузиться.

— Як це можливо?

— Не знаю, — відповідає Ануся й наливає другий келишок. — Ти вже цього не дізнаєшся.

Рештки. Про світло

Нахман — уже старий, висохлий, як стручок, згорблений. Сидить біля невеликого віконця, крізь яке проникає трохи світла. Товсті стіни дихають холодом. Нахманова рука з пером виразно тремтить. У маленькому піщаному годиннику поруч із каламарем пересипаються останні піщинки: ще трохи — і треба буде його перевернути. Нахман пише:

Наші діди, цитуючи Песахім, 3, повторювали, що є чотири різновиди грошей, які ніколи не приносять щастя: заробіток письменників, заробіток перекладачів, допомога сиротам і гроші, що приходять із заморських країн.

Гадаю, що великою є мудрість Талмуду, бо саме такими були головні джерела мого доходу, і справді, щастя великого я не пізнав. А проте сягнув повноти, яку можна вважати малим людським щастям. Сталося це тоді, коли я осів тут, в Оффенбаху, і зрозумів, що тут і помру. Тоді-то раптом звільнився я від найбільшої моєї слабкості, найтяжчого гріха — нетерплячості. Бо що означає бути нетерплячим?

Бути нетерплячим — означає ніколи не жити по-справжньому, завжди тяжіти до майбутнього, того, що станеться колись, однак зараз його не існує. Чи не нагадують нетерплячі люди духів, які ніколи не перебувають тут і тепер, а вистромлюють голову з життя, наче ті мандрівники, про яких кажуть, що вони зазирнули за обрій, коли дійшли до краю світу? І що ж вони там побачили? Що може побачити нетерпляча людина?

Пригадалося мені вчора це запитання, коли ми, як зазвичай, допізна дискутували з Єрухімом Дембовським. «Кажуть, — відповів він, — що там, поза світом, усе схоже на куліси якогось ярмаркового театру: безліч мотузків, старих декорацій, костюмів і масок, найрізноманітнішого реквізиту. Уся машинерія, необхідна для того, щоб створити ілюзію. Так, кажуть, це виглядає. Ахая Айнаїм, як казали нашою давньою мовою. Тобто ілюзія, штукарство».

Так я це все зараз бачу зі своєї кімнатки. Ілюзія. Вистава. Доки я міг ходити сходами, щоранку ми проводили науки для молоді. З кожним роком ці молоді люди здавалися мені дедалі менш виразними, аж доки нарешті не злилися в одне обличчя, що мінилося й мерехтіло. Я не знаходив у них більше нічого цікавого. Промовляв до них, а вони не розуміли. Здавалося, ніби дерево нашого світу випустило пагони в геть інший бік. Але мені вже й це байдуже.

Після смерті Якова для мене настав час великого спокою. Головною моєю справою стало студіювання меркави[156], а ще — бесіди з Єрухімом Дембовським. Позаяк жили ми в одній кімнаті, то й зблизилися вельми. Йому, Єрухімові, розповів я про Хаю Шор — що була вона єдиною жінкою, яку я зміг покохати, і покохав її ще тієї прекрасної миті, коли отримав на одну ніч, приїхавши до Рогатина з новинами про Якова. Але найбільше я кохав Якова.

Тепер тут, в Оффенбаху, місті спокійному й сонному, цілими днями ми лише те й робили, що студіювали гебрайські слова. Переставляли в них літери і підраховували числові відповідники. З них виникали нові значення, тобто нові можливі світи. Коли Єрухімові щось вдавалося, він хихотів, а я уявляв собі, що саме так сміявся Бог, коли всіх нас створював.

Іноді на нас накочувалися спогади. Тоді я питав його: «А пам’ятаєш, як ти був улюбленим євреєм єпископа Дембовського? Як він тебе леліяв?» Мені кортіло мандрувати пам’яттю в минуле, лише воно було для мене живим; теперішнє ледве дихало, а майбутнє лежало переді мною, наче холодний труп.

Ми обидва вічно чекали на наших дітей та онуків. Єрухіма мали відвідати в Оффенбаху його сини — Ян та Йоахим. Він розповідав про них так часто, так детально їх описував, що невдовзі їхній приїзд став непотрібним. Ми їх пам’ятали ще дітьми та юнаками, і вони здавалися нам дещо зверхніми, бо вчилися у гордовитих, бундючних театинців. Обидва виросли і стали красивими парубками. «Один приїде в срібному сурдуті, — казав старий Дембовський, — а другий у польському мундирі». Але вони так ніколи й не з’явилися.

Я ж знаходив утіху в моїх внучках, які приїжджали сюди до нашої Пані, а одна навіть вийшла в Оффенбаху заміж за Пьотровського. Онуки тішать нас лише до певної пори, потім ми стаємо уважнішими до справ світу, і навіть імена онуків починають плутатися в голові.

Ніхто не хотів нас слухати, всі були зайняті собою. Ева, наша Панна, з допомогою своїх вірних секретарів Залеського та молодого Чинського керувала двором, наче якимось пансіонатом. Усюди крутилися люди, але чимало з них уже жили в місті. Внизу відбувалися концерти, на які ми з Єрухімом ніколи не ходили, віддаючи перевагу своїм заняттям гематрією та нотариконом. Торік сюди приїжджали брати Воловські, і ціле літо ми з Єрухімом працювали над листом до всіх єврейських громад світу. Переписували цей лист червоним чорнилом сотні, а може, тисячі разів. Було це застереження перед великою катастрофою, яка неминуче мала їх спіткати, якщо не приймуть віри Едому: лише вона могла захистити від загибелі. Цього листа своїми єврейськими іменами підписали Францішек Воловський — Саломон бен Еліша Шор, Міхал Воловський — Натан бен Еліша Шор та Єнджей Дембовський — Єрухім бен Гананія Ліпман із Чорнокозинців. Але я під цим листом підписуватися не хотів. Я не вірю в майбутні катастрофи. Вірю лише в ті, яких нам вдалося уникнути.

У Бемідбар Масей сказано, що Бог наказав Мойсеєві описувати шлях, яким мандрував народ. Здається, що мені Бог звелів робити те саме. Не певен, що мені це вдалося — адже я був надто рвучкий і нетерплячий, а може, і надто ледачий, аби помітити й описати все, — проте я намагався нагадувати правовірним, хто ми і звідки вийшли. Адже наші історії нам розповідають інші, хіба не так? Ми знаємо про себе — хто ми і куди так старанно прямуємо — лише те, що чуємо з уст інших. Що б я знав про своє дитинство, якби не моя мати? Як пізнав би себе, якби не побачив свого віддзеркалення в очах Якова? Отож я сідав біля них і нагадував, що ми разом пережили, адже пророкування прийдешніх катастроф геть затьмарило їм розум. «Іди геть, Нахмане, займайся своїми справами. Ти нам набрид», — так вони мене спершу відганяли. Але я не здавався. Я нагадував їм, як ми починали. Викликав у пам’яті вулиці Смирни й Салонік, звивисту течію Дунаю та важкі польські зими, коли ми на морозі дзвінкими саньми поспішали за Яковом. А ще — оголене тіло Якова, коли ми були свідками зішестя на нього духа. Обличчя Хаї. Книги старого Шора. Суворі обличчя суддів. «А пам’ятаєте ще похмурий час Ченстохови?» — питав я.

Вони слухали мене неуважно, бо ж із часом людина забуває свої кроки, і їй здається, що вона йде самотужки — так, як їй хочеться, а не так, як її веде Господь.

Чи можна дійти до того знання, того святого Даату, що його нам обіцяв Яків?

Я казав їм: «Існують два різновиди неможливості пізнання. Перший — коли хтось навіть не намагається питати й вивчати, вважаючи, що й так нічого не пізнає достеменно. А другий — коли хтось вивчає, й шукає, і досягає врешті того, що пізнати неможливо». Тут я наводив один приклад, аби мої брати краще мене зрозуміли. Я казав, що це так, наче двоє людей хочуть побачитися з королем. Один гадає: якщо все одно побачити короля неможливо, нащо взагалі входити до палацу та блукати його покоями? Другий думає інакше. Він оглядає палати, захоплюється королівською скарбницею, насолоджується красою килимів, і навіть коли переконується, що зустріч із королем неможлива, розуміє, що принаймні побачив його покої.

Вони слухали мене, не зовсім розуміючи, до чого я хилю.

А я, нагадуючи їм давні справи, хотів сказати одне: насправді ми весь час вивчали світло. Ми бачили світло в усьому, йшли слідом за ним вузькими путівцями Поділля та бродами через Дністер, його слідами переходили Дунай та найпильніше стережені кордони. Світло кликало нас, і ми пірнали за ним у найглибшу пітьму в Ченстохові, світло вело нас із місця до місця, з дому до дому.

І ще дещо я їм нагадав: хіба ж давньою мовою слова «світло» (ор) та «нескінченність» (Ейн Соф) не мають того самого числового значення? Адже «ор» записується як алеф-вав-реш:

רוא

Це дає нам 1 + 6 + 200 = 207. А «Ейн Соф» — то алеф-йод-нун-самех-вав-фе:

ףוםןיא

Тобто 1 + 10 + 50 + 60 + 6 + 80 = 207. Але й слово «рез», тобто «таємниця», має таке ж числове значення — 207.

Погляньте, казав я їм, усі святі книги, що їх ми студіювали, були про світло: Сефер га-Багір — це Книга Світлості, Шаре Ора — це Брами Світла, Меор Енаїм — це Світло Очей, нарешті, Сефер га-Зогар — це Книга Сяйва. Прокидаючись опівночі, в найгустішій пітьмі, у низьких темних кімнатках, у холоді, ми лише те й робили, що вивчали світло.

Те світло відкрило нам, що велетенське тіло матерії не є «меціут» — справжнім. Так само, як і всі її форми та прояви, її незліченні різновиди, її закони та звичаї. Істиною світу є не матерія, а вібрація іскор світла, те нескінченне мерехтіння, яке міститься в кожній речі.

Пам’ятайте про те, за чим ми йшли, казав я їм. Усі релігії, закони, книги та давні звичаї минули і розсипалися прахом. Той, хто читає ті старі книги, тримаючись давніх приписів і звичаїв, неначе йде вперед, повернувши голову назад. Тому він постійно перечіпляється і врешті-решт упаде. Адже все, що було, приходило з боку смерті. А людина мудра дивитиметься вперед, крізь смерть, як крізь муслінову завісу, і опиниться на боці життя.

І під цим я підписуюся — я, Нахман Самуель бен Леві з Буська, себто Пьотр Якубовський.

VII

КНИГА ІМЕН

31

Якубовський та книги смерті

Якубовський помер невдовзі після Володаря, переживши його на якийсь рік. Всюдисущий зір Єнти бачить, як канцелярист вписує його ім’я у Sterbe und Begräbnis Bücher[157] міста Оффенбаха, навпроти дати 19 жовтня 1792 року. Причиною смерті значиться «an еіпег Geschwulst», виразка. Оскільки ніхто до ладу не знав, скільки Якубовському років, він усім здається якимось прадавнім, споконвічним. Хтось із молодих каже лише, що Нахман був дуже старий. Тож вписують «дев’яносто п’ять років», вік Мафусаїла, достойний найстаршого брата. Насправді Якубовський народився 1721 року, тобто йому був 71 рік, його просто виснажила хвороба, тому він виглядав наче старець. Через місяць після нього в Оффенбаху померла одна з його доньок, Розалія, — втратила забагато крові під час пологів.

Єнджей-Єрухім Дембовський зібрав усі його папери, їх виявилося небагато: все вдалося вмістити в одну скриньку. «Життя Шабтая Цві», яке Якубовський писав до самої смерті, блукаючи в нескінченних кабалістичних відступах, — це насправді товста пака паперів із кресленнями, рисунками, геометричними обчисленнями й дивними картами. «Розмаїті нотатки» — це начерки біографії Якова, яка так ніколи й не була написана.

Через рік після нього помер Ян Воловський (Козак); трохи пізніше — Юзеф Пьотровський, тобто Мошко Котляр, якого привезли сюди спокійно доживати. Він став дитинним і вередливим, але тут мав хороший догляд.

У вересні 1795 року відійшов Матеуш Матушевський, а менш як через місяць після нього — його дружина Віттель, яку звали Анною. Після смерті чоловіка вона впала в дивне заціпеніння, від якого вже не оговталася. Іноді трапляється так, що чоловік і дружина не можуть жити одне без одного, і якщо помирає хтось один, невдовзі помирає й другий.

Один за одним померли й брати Шимановські, Еліяш та Якуб, у вже поважному віці. Після їхньої смерті решта родини Шимановських повернулася до Варшави.

Після того, як помер останній старець при дворі в Оффенбаху — Павел Павловський, тобто Хаїм із Буська, брат Якубовського, — будинок поступово спорожнів. У місті ще залишалися різні правовірні, переважно з Моравії та Німеччини, але з двором вони були пов’язані дедалі менше. Коли в 1807 році після довгої, виснажливої хвороби помер молодший з братів Франків — Юзеф, Еві Франк, яка ним опікувалася, вдалося обкрутити круг пальця кредиторів і втекти до Венеції. Повернулася, лише коли довідалася про хворобу Роха. Рох Франк помер 15 листопада 1813 року, на самоті, у своїй кімнаті, і довелося вивалювати двері, щоб забрати й поховати його велике, спухле від алкоголю, нещасне тіло.

Ева Франк рятує Оффенбах від пограбування наполеонівською армією

Вже дуже хворого Роха намагалися дещо припудрити, коли в березні 1813 року Еву Франк у її будинку на розі Каналштрассе та Юденґассе відвідав цар Олександр. Новина про візит мала бути таємною, але швидко розійшлася цілим містом. Цар хотів побачити на власні очі славетну єврейсько-християнську колонію, про яку чув під час своєї подорожі Європою. Як правитель освічений і сучасний, він уже віддавна плекав ідею створити на просторах своєї держави невеличкий край, де євреї могли б жити спокійно та розвивати свої традиції.

Царський візит підсилив давні оффенбаські чутки про те, що Ева Франк тісно пов’язана з царським троном, і це дозволило їй на певний час відтермінувати виплату багатьох боргів. Цареві так сподобалося побачене, що через кілька років він звелів створити Опікунський комітет, який мав займатися заснуванням у Криму колоній євреїв-християн — так званих «израильских христиан». Головним завданням того комітету було навертання євреїв на християнство.

За кільканадцять років до того, у липні 1800 року, коли на спокійний доти Оффенбах накотилася воєнна буря, Ева та її брат Рох, іще при доброму здоров’ї, стали героями міста.

Ліве крило французів, до якого входив Наддунайський легіон під командуванням Князевича[158], захопило австрійські гармати і тієї ж ночі зайняло Оффенбах. Озвірілі, спраглі крові солдати накинулися на Богу духа винне місто, і лише рішуча позиція Еви та її брата врятувала Оффенбах від наруги й розбою. Ева гостинно відчинила двері свого дому й радо прийняла земляків, щедро їх почастувавши, не зважаючи на небезпеку та чималі видатки, — і таким чином, завдяки гостинності й доброму слову, вгамувала пожадливість переможців.

Мешканці Оффенбаха ще довго пам’ятали про цей добрий вчинок. Цнота жінок, вітрини крамниць і товари на складах — усе це вціліло серед довколишнього воєнного спустошення. А Еві, попри її чималі борги, вдалося отримати чергові кредити.

На жаль, останні роки вона провела під домашнім арештом зі своєю фрейліною Пауліною Павловською та секретарем Залеським, який відповідав за постачання. Після її смерті 7 вересня 1816 року будинок було опечатано, а розчаровані кредитори не знайшли в ньому нічого цінного, крім кількох особистих речей баронеси, які були радше пам’ятками. Продати вдалося лише фантастичний ляльковий будинок, п’ятиповерховий, з багатьма кімнатами, вітальнями, ванними, кришталевими люстрами, столовим сріблом, найкращим гардеробом. Інтер’єр цього будинку оцінювали окремо, і його вартість склала чималу суму. Купив його якийсь банкір із Франкфурта.

Пауліна Павловська вийшла заміж за місцевого радника і ще довго розважала його товариство дивними оповідками про знайомства панни Еви, про двір у Відні, про дивовижного цапа з гнучкими рогами, який надихнув місцевого митця на створення скульптури, що її встановили над входом до однієї кам’яниці в Оффенбаху.

Францішек Віктор Залеський, якого називали «дер Ґрюне», оскільки він, за прикладом своєї померлої господині, одягався в зелене, спокійно доживав в Оффенбаху й помер у середині дев’ятнадцятого століття. Заповів, щоб йому після смерті перерізали вену, бо панічно боявся летаргійного сну.

Череп

Всіх оффенбаських неофітів поховали на міському кладовищі, яке згодом почало суперечити планам розбудови міста, і в 1866 році його ліквідували. Кості похованих на ньому зібрали й шанобливо перепоховали в іншому місці. Під час цієї ексгумації череп Якова Франка вийняли з могили і з зазначенням «череп єврейського патріарха» передали історіографові міста Оффенбаха. Через багато років за невідомих обставин він опинився в Берліні, де його ретельно обміряли й визнали прикладом расової нижчості євреїв. Після війни череп безслідно зник — може, розсипався в порох під час воєнної бурі, а може, й досі лежить у якихось підземних запасниках музеїв.

Про зустріч у Відні

1777 року Катажина Коссаковська здійснила одну зі своїх найдальших подорожей — до Відня. Вирушила вона туди, аби отримати графський титул та орден Зоряного Хреста, якими її нагородила цісарева Марія-Терезія. Супроводжував її небіж Іґнацій Потоцький, якого вона любила, наче сина. Кажуть, її безпосередність дуже сподобалася цісаревій, і та навіть назвала Коссаковську «дорогою приятелькою».

Під час балу на честь кавалерів ордена радісний Іґнацій влаштував їй сюрприз.

— А вгадайте, тітко, кого я вам привів, — сказав він збуджено.

Коссаковська побачила даму в зеленкувато-блакитній сукні, красиву й витончену. Та, зашарівшись, стала перед Катажиною, всміхнулася і шанобливо вклонилася. Коссаковській стало вельми незатишно, і вона пропалила поглядом свого легковажного небожа за те, що поставив її в таке незручне становище. І тоді та жінка чемно сказала польською:

— Дозвольте, ваша високосте, нагадати про себе: я — Ева Франк.

Проте на розмову забракло часу. Іґнацій лише шепнув тітці на вухо, що тут, при дворі, пліткують, буцімто Ева Франк — фаворитка самого цісаря. Це так приголомшило Коссаковську і викликало в ній таку бурю спогадів, що вона плакала в кареті цілу дорогу з балу.

Іґнацій пояснив собі це природною реакцією літньої пані на почесті, якими того дня її оточили, і не дивувався плачеві. Зауважив лише, що про батька Еви Франк тутешні брати-масони, з якими молодий Потоцький близько приятелював, говорили багато добрих слів.

Катажина померла у своєму маєтку в Кристинополі, доживши до глибокої старості; нею вірно опікувалася така ж старезна Аґнєшка.

Самуель Ашербах та його сестри

Самуель Ашербах, син Рудольфа та Ґертруди Ашербахів, уже вступивши до університету, потрапив у погане товариство, але навчання, хоч і лиха прикупивши, таки закінчив. Після короткої невдалої практики в одній з правничих канцелярій у Відні він, посварившись із начальником, кинув усе і обтяжений боргами, без відома батьків вирушив до Гамбурґа. Там спершу знайшов собі роботу в канцелярії одного судновласника, а згодом почав чимало заробляти як здібний і перспективний правник, якому вдавалося повертати велетенські страхові суми. З якихось не зовсім зрозумілих причин (кажуть, ішлося про вимагання грошей) після року успішної кар’єри зник. Батьки врешті отримали від нього листа з Америки й довго розглядали конверт, який перетнув океан. Лист був із Пенсильванії, а наприкінці стояв підпис «Самуель Ушер». З листа вони дізналися, що він одружився з донькою губернатора і став шанованим правником. Із заморських газет, які все-таки не доходили до віденської кав’ярні, куди вчащали Ґертруда та Рудольф Ашербахи, можна було довідатися, що Самуель — вочевидь, дружина справила на нього хороший вплив — урешті став суддею Верховного суду. У нього народилося семеро дітей. Помер у 1842 році.

Його сестри-близнючки осіли у Ваймарі та Бреслау, де повиходили заміж за поважних єврейських міщан. Чоловік Крістіни, доктор Льове, був активним членом Першого товариства братів — організації прогресивних євреїв у Бреслау. Обоє спричинилися до побудови синагоги «Під білим лелекою». Катаріна, на жаль, померла під час перших пологів, і жодного сліду після неї не залишилося.

Бібліотека братів Залуських та отець-канонік Бенедикт Хмельовський

Книгозбірня, яку так ретельно і не шкодуючи грошей громадили брати-єпископи і про стан якої так хвилювався ксьондз Хмельовський, з часом досягла небувалого розмаху: близько чотирьохсот тисяч томів та двадцять тисяч рукописів, а до того — тисячі офортів і гравюр. 1774 року книгозбірня перейшла в підпорядкування Едукаційної комісії, а 1795 року, після останнього поділу Речі Посполитої, за наказом Катерини II, її на возах та у фургонах протягом кількох місяців перевозили до Петербурга, де вона й перебувала до Першої світової війни. В часи незалежної Польщі те зібрання почасти повернулося додому, але згоріло під час Варшавського повстання.

Добре, що ксьондзові Хмельовському не довелося бачити цього видовища: як вогонь зжирає літери і дрібні клаптики паперу злітають у небо.

Якби люди вміли краще зберігати своє знання про світ, якби карбували його в камені, кристалах, алмазах і таким чином передавали його нащадкам, можливо, світ виглядав би геть інакше. А що ж робити з таким ненадійним носієм, як папір? Яка користь від писання книжок?!

Але у випадку ксьондза Хмельовського навіть матеріал більш певний, камінь і цегла, виявився таким же зрадливим, як папір. Нічого не лишилося ані від його плебанії, ані від його саду та лапідаріуму. Розтрощені плити вкрилися дерном, заросли чагарником, і тепер вигравіювані літери царюють під землею. Щодня минають їх сліпі кроти та дощові хробаки у своїх плутаних мандрівках, байдужі до того, що літера N у слові «dogonim» написана навиворіт.

Мучеництво Юніуса Фрея

Після смерті Володаря Ева покликала Томаса фон Шенфельда до Оффенбаха як Яковового «небожа». Це дивно, але молодь, особливо правовірні з Моравії та Німеччини, привітали його як наступника Володаря. До них приєдналися й деякі поляки, зокрема Лабенцькі та діти Яна Воловського. Кажуть, одного вечора трапилася велика сварка, після якої Томас спакувався й на ранок поїхав геть.

Ще того самого місяця під іменем Юніуса Брутуса Фрея він у товаристві сестри Леопольдини та брата Емануеля прибув до революційної Франції. Вони мали при собі різні рекомендаційні листи, тож одразу опинилися в самому серці подій.

10 дня місяця серпня 1792 року Юніус Фрей та його брат Емануель узяли участь у штурмі палацу Тюїльрі й отримали за це ордени; а місяцем пізніше, аби вшанувати проголошення Республіки, Юніус Фрей усиновив хлопця-сироту, прийняв під свій дах сліпу вдову і почав виплачувати ренту немічному старцеві.

Влітку 1793 року вийшов друком твір Юніуса Фрея під назвою «Philosophie sociale, dédiée au peuple français par un citoyen de la section de la République française», тобто «Суспільна філософія, присвячена французькому народові громадянином секції Французької республіки». У ньому Фрей, себто Томас фон Шенфельд, себто Моше Добрушка, стверджує, що кожен політичний устрій, як і кожна релігія, має власну теологію і що варто вивчити богословські основи демократії. Один розділ він цілком присвятив нищівній критиці конституції Мойсея, який обдурив свій народ, представивши вигадані закони, що мали на меті лише пригнобити людину і позбавити її свободи, як Божу заповідь. Кількість лих і нещасть, воєн і кровопролить, які через це спіткали єврейський народ, приголомшує. Ісус учинив інакше, шляхетніше, оперши свою систему на розум. На жаль, його ідеї були перекручені, як і вчення Магомета. Але істину, яку так хитро приховав Мойсей, можна розкрити, вивчаючи зв’язки між, на перший погляд, не пов’язаними між собою царинами: точними науками, мистецтвом, алхімією та кабалою, адже всі вони доповнюють і коментують одна одну. Книжка завершувалася великою апологією Канта, який, побоюючись похмурого режиму, був змушений приховувати справжні думки під оболонкою темної метафізики, що її трактував як «талісман супроти цикути й хреста».

У Парижі Юніус Фрей вів надзвичайно інтенсивне й марнотратне життя. Він та його приятель Шабо, що одружився з Леопольдиною, були відомими гультяями і мали чимало ворогів. Томас-Юніус розкидався велетенськими сумами, і його підозрювали у шпигунстві на користь Австрії. Завдяки Шабо він став членом комісії, яка ліквідувала активи й пасиви Індійської компанії, і йшлося там про фантастичні статки. Втім, Шабо, якого звинуватили у фальшуванні документів, потяг за собою й Томаса.

Після короткого процесу 15 дня місяця жерміналя II року, тобто 5 квітня 1794-го, Юніус Фрей, його молодший брат Емануель, а також Дантон, Шабо, Демулен та інші отримали смертні вироки.

Кульмінацією екзекуції була страта Дантона, саме його голови нетерпляче очікував натовп. Чулися свисти й оплески, щоправда, дедалі слабші з кожним наступним страченим. Коли настала черга Юніуса Фрея, тобто Томаса фон Шенфельда, тобто Моше Добрушки, — а він був останній, — натовп уже почав розходитися.

Юніус бачив, як усі відрубані голови падали в кошик під гільйотиною і, намагаючись приборкати хвилі цілком тваринного страху, який його паралізовував, взявся інтенсивно міркувати, що нарешті зможе дізнатися, як довго живе відтята голова (про це бурхливо дискутували, відколи гільйотина почала свою приголомшливу кар’єру). Ще він подумав, що спробує пронести це знання крізь порожні поля смерті, доки відродиться знову.

Французам він написав: «Я — чужинець серед вас, моє рідне небо — далеко звідси, але серце моє запалало від слова “Свобода”, і це — найпрекрасніше слово нашого віку. Воно є гаслом, під яким я вершу всі свої справи. Я припав вустами до сосків Свободи і молоком Свободи живлюся. Моя батьківщина — світ, професія — доброчинство, а місія — зворушувати незашкарублі душі».

Довго ще на вулицях Парижа співали пісню, походженням якої ніхто особливо не цікавився. Ми ж знаємо напевне, що то — спрощений переклад народною французькою вірша Юніуса Фрея, який, своєю чергою, був французьким перекладом німецької версії молитви Нахмана. І звучала та пісня так:

Душа моя не зважає

На все, що вас злить і вражає.

Трон, королівські палати —

Її цим не здивувати.

Вільна, вона танцює,

На сцені, де дух владарює,

Добро, зло, облуди потоки —

Ріка, а вона їй — лотоки.

Не знає вона кордонів,

Глузує з трибун і амвонів,

Все бачить: де тирса, де зерня,

І перли кидає в терня.

Скажи мені, неба Владарю,

Безмежності господарю,

Допоки дух хоче горіти, —

Чи Ти — єдиний у світі?

Якщо ж Ти єдиний, то дух мій

Зволь словом потрібним сповити,

Щоб діти мої і онуки

Теж мали кого любити.

Діти

Лише Єнта може простежити згори за рухами всіх тих непосидючих істот.

І ось вона бачить, що старий Єрухім-Єнджей Дембовський не помилявся, коли уявляв собі одяг синів, які одного дня його відвідають. Не дивно також, чому цього так і не сталося. Ян Дембовський став секретарем Іґнація Потоцького, а Йоахим — ад’ютантом князя Юзефа Понятовського, королівського небожа. Ян згодом брав участь у повстанні Костюшка в ранзі капітана і, кажуть, був найзавзятішим повстанцем. Коли вішали зрадників, він стояв на чолі натовпу. Після придушення повстання, як і багато хто, пішов у Легіони і воював у Італії. Під час війни 1813 року бився з австрійцями і певний час був губернатором Феррари. Одружився з панною Вісконті й осів у Італії.

Його брат Йоахим до кінця воював пліч-о-пліч зі своїм князем і розділив його трагічну долю.

Антоній — єдиний син Юзефа Бонавентури Лабенцького та Барбари Пьотровської, доньки Мошка Котляра, та онук Моше з Підгайців — закінчивши колегіум піярів, у віці п’ятнадцяти років розпочав роботу в канцелярії Чотирилітнього сейму і вже в такому молодому віці опублікував кілька невеликих праць на захист запланованих реформ. У часи Конгресового королівства[159] працював адвокатом і часто ставав на захист меншин. Славився своїм стилем захисту: сильно перехилявся через поруччя і знижував голос, неначе шепотів, щоб згодом, в особливо важливі миті, гаркнути могутнім голосом і вдарити кулаком об краєчок того поруччя; судді, заколисані монотонністю його викладу, раптово здригалися у своїх кріслах. Коли бачив, що його аргументи непереконливі й він програє, заламував руки до неба, стискав кулаки, стрясав цілим тілом і розпачливо волав, намагаючись достукатися до суддів.

Був одружений з Евою Воловською, мав чотирьох дітей, серед яких особливо вирізнявся найстарший син Ієронім, організатор та історик польського гірничого промислу в часи Конгресового королівства.

Діти Хаїма Якуба Каплінського розлетілися Європою. Частина залишилася в Нікополі та Джурджу, дехто помандрував до Литви, де, отримавши шляхетство, хазяйнував на землі.

Єнта помічає одну дивну і прикметну річ: обидві гілки цієї родини, вже цілком втративши контакт одна з одною, народили поетів. Один із наймолодших нащадків є угорським поетом, який нещодавно отримав престижну державну нагороду. Другий став бардом в одній з країн Балтії.

Саломея Лабенцька, одна з двох уцілілих доньок Майорковичів, яку пригорнули до себе Лабенцькі, вийшла заміж за економа маєтку Лабенцьких, стала матір’ю вісьмох дітей та бабусею тридцяти чотирьох онуків. Один з її онуків був відомим політиком у міжвоєнній Польщі — націоналістом і затятим антисемітом.

Брат її батька Фальк Майоркович (після хрещення — Валентин Кшижановський) переїхав із цілою родиною до Варшави. Один з його синів, Віктор Кшижановський, вступив до ордену василіян. Другий син, який був офіцером у час Листопадового повстання, став на захист маленьких єврейських крамничок, що їх взявся грабувати натовп. Разом з іншими офіцерами він намагався розігнати юрбу, про що гарно розповів Маурицій Мохнацький[160].

Грицько, тобто Хаїм Рогатинський, залишився у Львові. Під впливом родини своєї дружини він покинув єресь і став звичайним євреєм, який торгував горілкою. Одна з його внучок стала помітною перекладачкою літератури з їдишу. А отой втікач, повторно охрестившись, назвався Яном Окном і став у Львові вуглярем. Через рік одружився з однією вдовою, яка народила йому дитину.

Найдовше можна розповідати про родину Воловських, бо вона розрослася до неймовірних розмірів. Майже всі гілки цієї родини отримали шляхетство, одні належали до герба Бавул, інші — до герба На Касках. Просто блискучу кар’єру зробив Францішек, син Ісаака Воловського, того самого, якого ксьондз Хмельовський назвав Єремією. Народився він 1786 року в Брюнні, виріс в Оффенбаху і став одним із найкращих правників і знавців законів того часу. Що цікаво: коли в сеймі обговорювали закон про надання євреям польського громадянства, Францішек — посол до сейму — у своїй палкій промові переконував, що такий крок — передчасний. Спершу польський народ має відвоювати незалежність, а лише потім можна здійснювати суспільні реформи.

Людвик, онук іншого з синів Воловських, після поразки Листопадового повстання виїхав до Франції і там прославився як геніальний правник, за що отримав орден Почесного легіону.

Гарненька дівчинка грає на спінеті

У Варшаві на розі вулиць Ґжибовської та Валіцув у нещодавно збудованому великому домі Францішека та Барбари Воловських відбуваються концерти. У гостьових кімнатах цього дому часто зупиняються друзі родини. Спокійний і розважливий Францішек садить гостей у вітальні. Зазвичай грають тут, але сьогодні спінет стоїть у сусідній кімнаті, бо маленька музикантка дуже хвилюється і не може грати перед такою численною аудиторією. Тож музика, яка виходить з-під її пальців, долинає до салону крізь відчинені двері. Слухачі сидять тихо, не наважуючись навіть перевести подих — такою прекрасною є та музика. Це Гайдн. Ноти привезли з Оффенбаха, з крамниці пана Андре. Маленька Мариня цілий місяць вправлялася, щоб зіграти цей концерт. Її вчитель музики, чоловік середнього віку і трохи заемоційної вдачі, хвилюється не менше за свою вихованку. Перед концертом він сказав, що більше вже нічого не може її навчити. Є тут Шимановські, Маєвські, Дембовські, Лабенцькі. Є пан Ельснер, який теж давав уроки малій піаністці, є гість із Франції — Фердинандо Паер, який переконує батьків шліфувати цей непересічний талант. У кутку сидить убрана в чорне літня пані, якою опікуються внучки. Це Маріанна Лянцкоронська, чи то пак Рудніцька: тітка Хая, як її між собою називають у цьому домі. Ім’я Маріанна так і не змогло до неї пристати. Вона вже дуже стара і, що тут приховувати, глуха, тож не чує звуків, які пливуть з-під пальців Марисі Воловської. Невдовзі її голова опускається на груди, і жінка засинає.

Про один рукопис

Перша книжка про подорож крізь час, простір, мови та кордони була написана в 1825 році. Автор — такий собі Александер Броніковський, або ж Юліан Брінкен, і був той твір винагородою за роботу адвоката Яна Кантія Воловського, який вів — і виграв — процес щодо маєтку пані Броніковської. Про це йдеться в передмові.

Ян Кантій був нащадком Єгуди Шора, тобто Яна Воловського (Козака), і мав славу чудового правника, людини вченої та бездоганно чесної. Багато років він обіймав посаду декана університету та начальника прокуратури. Пам’ятали, що він відмовився від заробітної плати декана і всю її жертвував на стипендії для шістьох бідних студентів. Російський уряд пропонував йому портфель міністра, але Кантій відмовився. Завжди підкреслював, що походить з євреїв-франкістів, а коли виявилося, що його клієнт не має грошей, щоб оплатити процес, попросив його про гонорар у формі роману.

— Такого, щоб кожен зміг його прочитати і щоб у ньому все було описане так, як було насправді, — сказав він.

Брінкен спитав:

— А як було насправді? Чи хтось зараз може це сказати, через стільки років?

Воловський запросив його до своєї бібліотеки і там за чаркою лікеру розповів історію своєї родини, плутану й повну розривів, бо він і сам знав небагато.

— Ти, пане, — письменник, тож додумай все, чого бракує, — сказав він йому на прощання.

Після того вечора письменник повертався вулицями Варшави, а в його голові шумів пересолоджений лікер і починав брунькувати текст.

— Чи то все правда? — спитала його через кілька років красива й талановита піаністка Марія Шимановська, дівоче прізвище — Воловська, коли вони зустрілися в Німеччині.

Вже старий Юліан Брінкен, письменник та офіцер (спершу прусський, згодом наполеонівський, врешті — Польського королівства) знизав плечима:

— Це — роман, прошу пані. Література.

— Отже? — не вгавала піаністка. — Правда чи ні?

— Гадаю, що ви як артистка не мали б мислити так, як мислять люди примітивні. Література — це особливий різновид знання. Це… — він зупинився, шукаючи потрібних слів, і раптом у його голові з’явилася готова фраза, — досконалість неточних форм.

Розгублена Шимановська замовкла.

Наступного дня вона покликала Юліана до свого салону, де грала для гостей, а коли всі вже розходилися, попросила його залишитися. Тоді й переконала його (розмова тривала майже до самого ранку) не публікувати роману.

— У мого кузена, Яна Кантія, надто хороша позиція в країні, де досі панують хаос і беззаконня. Дуже легко когось звинуватити в… — вона затнулася і за мить продовжила: — …усьому і дискредитувати. Знаєте, я ночами не сплю, все боюся, що от-от трапиться щось страшне… Нащо нам зараз це знання?

Брінкен вийшов від піаністки, сп’янілий від її краси та кількох пляшок чудового вина. Лише на ранок його охопили гнів і обурення. Як вона сміла? Звісно, він опублікує книжку у Варшаві. Вже є видавець.

Але невдовзі почалися такі бурхливі події, що йому було не до рукопису. Він зайнявся організацією допомоги для втікачів, які прибували зі сходу, з повсталої Польщі, а взимку 1834 року підхопив застуду й раптово помер. Рукопис же, так і не опублікований, загубився в бездонних сховищах Національної бібліотеки.

Подорожі «Нових Атен»

Там же опинився й рогатинський примірник «Нових Атен», за яким Яків Франк учився читати польською. Спершу він потрапив аж до Оффенбаха, далі повернувся до Польщі — після ліквідації двору його привіз Францішек Воловський. Тривалий час книжка зберігалася в його бібліотеці, і її читали Францішекові внучки.

А от примірник, подарований єпископові Дембовському, майже повністю згорів у пожежі в одній з приватних бібліотек: було це на вулиці Гожій під час Варшавського повстання. Завдяки добрій роботі львівського палітурника, який міцно стиснув сторінки, довгий час вони опиралися вогню. Тому «Нові Атени» не догоріли до кінця: всередині аркуші лишилися неушкодженими, і їх ще довго розвіював вітер.

«Нові Атени», подаровані Ельжбеті Дружбацькій, залишилися в родині й потрапили до її онуки; потім їх читав граф Фредро, правнук Дружбацької. Після війни цей примірник опинився, як і більша частина львівської книгозбірні, у фондах Оссолінеуму у Вроцлаві, де його й сьогодні можна почитати.

Єнта

Там, звідки дивиться Єнта, немає жодних дат, тож немає чого святкувати, немає за чим журитися. Єдиним знаком часу є смуги, що минають її: невиразні, спрощені до кількох рис, невловні, безмовні, зате терплячі. Це — Померлі. Єнта поступово звикає рахувати Померлих.

Навіть тоді, коли люди взагалі перестають відчувати їхню присутність, коли до них не доходить жоден знак, Померлі все одно караються у чистилищі своїх спогадів. Позбавлені людського тепла, вони не мають ані прихистку, ані опори. Живими опікуються навіть скнари, а до Померлих немає діла і найщедрішим. Єнта відчуває до них своєрідну ніжність, коли вони, наче теплий вітерець, торкаються її, застряглої на межі. Вона дозволяє їм трохи побути поруч із нею; присвячує крихту уваги тим, що з’явилися в її житті, а тепер, відсунуті смертю на задній план, мусять, наче ті ветерани з Ченстохови, забуті королем і армією, випрошувати дрібку людського тепла.

Якщо Єнта й сповідувала коли-небудь якусь релігію, то тепер, серед усіх тих конструкцій, що їх звели в головах її предки й сучасники, її єдиною релігією стала релігія Померлих із їхніми незугарними, незавершеними, невдалими спробами полагодити світ.

Наприкінці цієї історії, коли тіло Єнти стає чистим кристалом, вона відкриває в собі цілком нову здібність: перестає бути лише свідком, оком, яке мандрує крізь простір і час, і починає пропливати також крізь тіла людей — чоловіків, жінок і дітей, — і тоді все відбувається надзвичайно швидко, в одну мить.

І стає зрозуміло, що ті тіла — наче листя, в якому світло оселилося лише на кілька місяців, на один сезон. Потім тіло опадає, мертве, сухе, і темрява перемелює його на пил. Єнті хотілося б охопити поглядом цей рух, цей перехід із життя у прах, ці спраглі перевтілення душі, які дихають своїм попередницям у спину, але навіть для неї це незбагненно.

Фрейна, сестра Песеле, згодом — Анусі Павловської, щасливо дожила до старості в Королівці, де й народилася, і прах її спочив на тому красивому єврейському кладовищі, яке так гарно збігає схилом униз, до річки. Вона ніколи більше не зустрічалася зі своєю сестрою і, зайнята вихованням дванадцятьох дітей, забула про неї. Зрештою, її чоловік як порядний єврей старанно приховував усе, що знав про жінчиних родичів-єретиків.

Її правнуки ще жили в Королівці, коли вибухнула Перша світова війна. Пам’ять про печеру у формі літери алеф та Стару Бабцю збереглася, зокрема серед старших жінок, які пам’ятають речі, здавалося б, непотрібні й фантастичні, з яких не спечеш хліба й не збудуєш дому.

Праправнучка Фрейни, яку називали Чорною, — найстарша в родині — навідріз відмовилася йти до Борщева, щоб зареєструватися, як того вимагали німці. «Ніколи не довіряй жодній владі», — казала вона. Тож доки всі євреї з Королівки, спакувавши речі, вирушали на рампу до міста, вони потай вночі, тягнучи візки з пожитками, подалися до лісу.

Дванадцятого жовтня 1942 року п’ять родин з Королівки — тридцять сім осіб, з яких наймолодшій дитині було п’ять місяців, а найстаршому дорослому сімдесят дев’ять років, — покинувши свої сільські домівки, перед світанням увійшли до печери з боку лісу, там, де велетенська підземна літера алеф закінчується правою горішньою рискою.

Деякі зали печери повні сталактитів, які звисають зі стелі й стін. Кажуть, що це — застиглі краплі світла, яке проникло глибоко в землю і згасло. Але досить на них упасти мерехтливому сяйву свічки — і вони починають світитися, являючи свою вічну мовчазну глибину.

В одній з цих зал досі лежить Єнта. Вже багато років волога осідає на її шкіру, яка цілком пристала до кісток, кристалізується, іскрить, виблискує. Світло вростає в тіло і робить його майже прозорим. Єнта поступово перетворюється на мінерал і через мільйони років стане діамантом. Цей довгий рожевуватий камінь, врослий у скелю, на мить освітлений сяйвом гасових ламп, що їх слід використовувати економно, демонструє своє каламутне, невиразне нутро. Діти, які звикли до життя в печері й уже знають її найглибші ходи, кажуть, що той шматок скелі — живий і якщо посвітити чимось усередину нього, можна побачити людське обличчя. Звісно, ніхто цьому не вірить, тим більше, що протягом майже півтора року, проведених у темряві, їхній зір суттєво ослаб.

Дорослі час від часу виходять по харчі, але ніколи не заходять далі за довколишні села. Селяни вважають їх духами, ніби випадково залишаючи для них за стодолами мішечки з борошном чи капустою.

У квітні 1944 року хтось кидає в отвір, який веде до печери, пляшку з папірцем, на якому невправною рукою написано: «Німці пішли».

Вони виходять, затуляючи очі від світла, напівсліпі.

Всі вони вижили, і серед повоєнного хаосу більшості вдалося емігрувати до Канади, де вони розповіли свою історію — таку неймовірну, що мало хто в неї повірив.

Єнта бачить лісові трави й мохи, купки чорних ягід, світлі листки молодих дубів біля входу до печери, а потім — цілу гору й село, і дороги, по яких мчать автомобілі. Бачить блиск Дністра, схожий на блиск ножа, й інші ріки, які котять свої води до морів, і моря, що носять на собі великі кораблі, навантажені товарами. І бачить маяки, що спілкуються скалками світла. На мить зупиняє свій рух угору, бо їй здається, що хтось її кличе. Хто може знати її ім’я? І бачить унизу фігуру, чиє обличчя осяяне білим світлом, бачить її незвичну зачіску, дивний одяг; але Єнта вже нічому не дивується, вона давно втратила цю здатність. Дивиться лише, як завдяки рухам пальців цієї постаті у плямі світла перед нею з нізвідки з’являються літери і чемно вишиковуються рядками. Єнті це нагадує сліди на снігу — здається, померлі втрачають уміння читати, і це один із найприкріших наслідків смерті. Тож бідна Єнта не може розпізнати власного імені в цьому ЄНТА ЄНТА ЄНТА, яке саме зараз з’являється на моніторі. Вона швидко втрачає інтерес і зникає десь угорі.

Зате тут, де ми перебуваємо, чутно гул, понурий звук матерії, світ темніє, земля гасне. Без сумніву, світ збудований з темряви. Тепер ми перебуваємо на боці темряви.

Проте написано, що людина, яка дбає про справи Месій, навіть невдалих, — хоч би просто переповідаючи їхню історію, — стане поруч із тими, що вивчають одвічні таємниці світла.

Бібліографічна нотатка

Добре, що до романів традиційно ставляться як до вигадки і не вимагають від авторів вказувати бібліографічні джерела. Тут, зокрема, це зайняло б забагато місця.

Всім зацікавленим історією, розказаною в цій книжці, варто звернутися насамперед до двотомної праці Александра Краусгара «Франк і польські франкісти (1726–1816). Історична монографія» (Frank і frankiści polscy 1726–1816. Monografia historyczna), яка вийшла 1895 року, а також до записів «оповідок» самого Франка, тобто до збірки «Книга слів Володаревих. Езотеричні лекції Якова Франка» (Księgę Słów Pańskich. Ezoteryczne wykłady Jakuba Franka), укладеної Яном Доктуром (1997).

Найширший історичний і політичний контекст, який дозволить краще зрозуміти явище франкізму в Польщі, представлено в праці Павела Мацейка «The Mixed Multitude: Jakub Frank and the Frankist Movement 1755–1816», опублікованій видавництвом університету Пенсильванії 2011 року, — в той час я вже писала цю книжку. Стаття про доктрину Шабтая Цві, написана тим самим автором, допомогла мені збагнути, чим у своїй найглибшій суті міг бути франкізм. Три парадокси, які розглядає сабатіанська теологія і про які дискутує Нахман на С. 224, були взяті з основоположної праці Павела Мацейка: Coitus interruptus in And I Came this Day unto the Fountain // R. Jonathan Eibeschütz’s And I Came this Day unto the Fountain. Critically Edited and Introduced by Paweł Maciejko. — Los Angeles: Cherub Press, 2014. — IX–LII (за доступ до цієї праці дякую Автору).

Фундаментальним джерелом, яке стало основою для всіх інших моїх розвідок, був, звісно, «Єврейський містицизм» (Mistycyzm żydowski) Ґершома Шолема, виданий польською 1997 року.

Детальний опис звинувачень у ритуальних убивствах у Марковій Волиці 1752 року, а також багато інших документів, які стосуються цієї справи, я знайшла в праці Казімежа Рудніцького «Єпископ Каєтан Солтик (1715–1788)» (Biskup Kajetan Sołtyk 1715–1788), виданій 1906 року в Кракові як п’ятий том «Монографії з історії Нового часу» за редакцією Шимона Ашкеназі. Промови під час львівського диспуту базуються на книжці Ґаудентія Пікульського «Єврейський суд у Львівському архікатедральному соборі 1759 року» (видання 4-те, 1906) (Sąd żydowski we lwowskim Kościele Archikatedralnym 1759 r.).

На психологічний портрет Катажини Коссаковської надихнув мене Юзеф Іґнацій Крашевський, який у «Мачусі» (Macosze) ввів її як епізодичну героїню, а ще — багата кореспонденція реальної Коссаковської. Постать Молівди, безперечно, багато чим завдячує Анджеєві Жулавському та його «Молівді» (Moliwda; 1994). А чимало інформації про Томаса фон Шенфельда я взяла з книжки Кшиштофа Рутковського «Костел святого Роха. Приповідки» (Kościół świętego Rocha. Przepowieści; 2001).

Чимало радості подарувала мені робота над образом ксьондза Бенедикта Хмельовського, рогатинського декана, а згодом — київського каноніка, який був першим польським енциклопедистом. Всім зацікавленим раджу почитати його працю «Нові Атени. Академія всієї науки» (Nowe Ateny albo Akademia Wszelkiej sciencyi pełna), яку чудово впорядкували і видали Марія та Ян Юзеф Ліпські 1968 року. До речі, цю прекрасну книжку варто перевидати. Зустріч ксьондза Хмельовського з блискучою, хоч сьогодні не надто відомою широкому загалові бароковою поеткою Ельжбетою Дружбацькою ніде не задокументована, але, з огляду на обставини, була цілком можлива, адже вони рухалися по орбітах, наближених у просторі й часі.

Метрикальні книги, що їх я знайшла в міському архіві Оффенбаха-на-Майні, дозволили мені відтворити склад товариства, яке до кінця супроводжувало Якова Франка на чужині, а також у загальних рисах простежити долі родин франкістів, які повернулися до Польщі.

Це могло б стати темою наступної книги.

Гравюри, використані як ілюстрації в книжці, походять переважно з зібрання бібліотеки Оссолінських у Вроцлаві.

Зворотна нумерація сторінок, застосована в цій книзі[161], — це жест поваги в бік книжок, написаних гебрайською, а також нагадування, що будь-який лад — то лише питання звички.

Я певна, що ксьондз Хмельовський зрадів би, якби довідався, що його ідея знання, доступного всім і повсякчас, втілилася через двісті п’ятдесят років після його смерті. Адже я багато чим завдячую інтернету, зокрема саме завдяки цьому пансофічному винаходові я натрапила на слід «дива» у печері в Королівці: йдеться про незвичайну історію порятунку кількох десятків осіб під час Голокосту. Цей сюжет показав мені, по-перше, як тісно бувають пов’язані речі в нашому світі, а по-друге, те, як ми, досліджуючи історію, намагаємося зрозуміти не лише події, що сталися, а й події, що могли статися.

Подяки

Ця книжка ніколи не вийшла б у світ такою, якою вона є, якби не допомога багатьох людей. Хочу подякувати всім, кого я впродовж кількох років мучила розповідями про франкістів, і хто — вимагаючи пояснень — ставив влучні запитання, таким чином допомагаючи мені збагнути складний і багаторівневий сенс цієї історії.

Дякую Видавцю за терплячість, Вальдемарові Попеку — за уважне й прискіпливе читання, Войцехові Адамському — за те, що виловив у тексті чимало анахронізмів і перевірив силу деталей, без яких роман завжди здається пісним. Дякую Генриці Саляві за просто-таки чернечу редакторську роботу, а Алекові Радомському — за те, що створив для «Книг Якова» незвичайну візуальну форму[162].

Я особливо вдячна Павелові Мацейку за цінні зауваження, що стосувалися питань юдаїзму та нюансів учення Якова Франка.

Дякую Каролеві Малішевському за те, що погодився поетично провести молитву Нахмана крізь часи й місця, а Кінзі Дунін — за перше прочитання, як завжди.

Панові Анджею Лінк-Ленчовському дякую за глибоку історичну консультацію.

Ілюстрації, які прикрасили книжку, з’явилися тут завдяки доступові до зібрань Національної бібліотеки імені Оссолінських у Вроцлаві, що його мені надав директор Адольф Юзвенко, а зорієнтуватися в огромі матеріалів допомогла Дорота Сідорович-Муляк. Дуже дякую!

Моя мама, дуже прискіплива людина, читаючи початкові версії книжки, звернула мою увагу на кілька дрібних, але важливих побутових деталей, за що я їй дуже вдячна.

Але насамперед я дякую Ґжеґожеві за його просто-таки детективний талант. Його вміння нишпорити в, здавалося б, геть випадкових джерелах навело мене на безліч слідів і підсунуло чимало ідей. А його терпляча, надійна присутність повсякчас додавала мені сил і надій, що я доведу цю оповідь до кінця.

ЗМІСТ

ПРОЛОГ

І. КНИГА ТУМАНУ

1

9

1752, Рогатин

2

31

Про фатальну ресору та жіночу хворобу Катажини Коссаковської

33

Про кров на шовках

36

Почесний кінець столу в старости Лабенцького

3

43

Про Ашера Рубіна та його похмурі думки

46

Бджолиний вулик, або дім і родина рогатинських Шорів

52

У бет-мідраші

55

Єнта, або невдалий час для смерті

60

Що написано в Зогарі

61

Проковтнутий амулет

4

65

Маріяш і фараон

68

Polonia est paradisus Judaeorum…

71

Про плебанію у Фірлеєві й тамтешнього грішного пастиря

82

Ксьондз Хмельовський намагається написати лист до ясновельможної пані Дружбацької

83

Ельжбета Дружбацька пише до ксьондза Хмельовського

85

Єпископ Солтик пише лист до папського нунція

88

Зелік

II. КНИГА ПІСКУ

5

93

Про те, як з утоми Бога постає світ

99

Рештки, або про те, як з утоми подорожжю постає оповідь. Написав Нахман Самуель бен Леві, рабин з Буська. Про те, звідки я взявся

104

Моя молодість

110

Про караван і про те, як я зустрів ребе Мордке

112

Моє повернення на Поділля і дивне видіння

114

Про мандрівку з Мордехаєм до Смирни в пошуках причини сну про козячі бібки

6

121

Про чужого весільного гостя в білих панчохах і сандаліях

123

Оповідь Нахмана, в якій вперше з’являється Яків

130

Про школу Ісохара і те, ким насправді є Бог. Продовження розповіді Нахмана бен Леві з Буська

134

Про простака Якова та податки

138

Про те, як Нахман явився Нахманові, або ж зерня темряви та кісточка світла

140

Про каміння та втікача зі страшним обличчям

144

Про те, як Нахман потрапляє до Єнти і засинає на підлозі біля її ліжка

150

Єнта далі мандрує в часі

153

Про страшні наслідки зникнення амулета

155

Про що каже Зогар

156

Розповідь Песеле про підгаєцького цапа і дивну траву

158

Ксьондз Хмельовський пише до ясновельможної пані Дружбацької в січні 1753 року з Фірлеєва

7

162

Історія Єнти

8

176

Як не з’їсти забагато меду, або науки в школі Ісохара у Смирні

178

Рештки. Про те, чим займалися ми в Смирні єврейського року 5511-го і як зустріли Молівду, а також про те, що дух — немов голка, яка пронизує світ

9

188

Про весілля у Нікополі, про таємницю під балдахіном, а також про те, як корисно іноді бути чужим

196

У Крайові. Про торгівлю у свята і про Гершеле, який опиняється перед дилемою вишні

202

Про перлину та Хану

10

206

Ким є той, хто збирає трави на горі Афон

11

215

Як у місті Крайові Молівда-Коссаковський зустрічає Якова

219

Історія ясновельможного пана Молівди, себто Антонія Коссаковського гербу Сліповрон на прізвисько Корвін

223

Про те, що вабить людей одне до одного, а також деякі міркування на тему переселення душ

228

Оповідка Якова про перстень

231

Рештки. Що ми бачили в Молівдиних богомилів

12

237

Про паломництво Якова до гробу Натана з Ґази

238

Про те, як Нахман вирушає слідом за Яковом

243

Про те, як Яків міряється силами з Антихристом

246

Як виглядає руах га-кодеш, коли дух вступає в людину

250

Про те, чому Салоніки не люблять Якова

253

Рештки. Про Яковову салоніцьку присягу і як він скидає шкіру

257

Рештки. Про переставляння трикутників

260

Про зустріч із Якововим батьком у Романі, а також про старосту та злодія

263

Про танець Якова

III. КНИГА ШЛЯХУ

13

267

Про теплий грудень 1755 року, тобто місяць тевет 5516-го, про країну Полін та заразу в Мельниці

270

Про те, що бачать уважні очі всіляких шпигунів

275

«Три речі оці дивовижні для мене, і чотири, яких я не знаю» (Книга Приповістей 30:18)

280

Охоронниці Володаря

282

«Рештки» Нахмана з Буська, що їх він писав потай від Якова

285

Про таємничі ритуали в Лянцкоруні та недобре око

287

Як Ґершом упіймав відступників

289

Про польську принцесу Ґітлю Пінкасівну

291

Про Пінкаса та його соромливий розпач

14

293

Про Кам’янецького єпископа Міколая Дембовського, який не знає, що є пішаком у грі

299

Про те, як ксьондз Хмельовський боронить перед єпископом своє добре ім’я

303

Про що пише ксьондзові Хмельовському Ельжбета Дружбацька в лютому 1756 року з Жеменя над Віслоком

304

Ксьондз Хмельовський пише до Ельжбети Дружбацької

307

Що Пінкас записує і що замовчує

310

Про Седер га-херем, тобто накладення прокляття

312

Про Єнту, всюдисущу і всевидющу

317

Кам'янецький єпископ Міколай Дембовський пише лист до папського нунція Серри, а його секретар додає дещо від себе

320

Єпископ Дембовський пише до єпископа Солтика

323

А тим часом…

324

Як справджуються лихі пророцтва Ґітлиної мачухи

15

327

Як у Кам’янці колишній мінарет перетворюється на колону з Дівою Марією

331

Про що міркує єпископ Дембовський, голячись

334

Про подвійну природу Хаї

337

Форми нових літер

340

Про Крису та його плани на майбутнє

16

343

Про рік 1757-й і про те, як улітку в Кам’янці-Подільському дискутували про споконвічні істини

346

Про спалювання Талмудів

349

Про те, як ксьондз Пікульський тлумачить шляхетному товариству основи гематрії

353

Про щойно призначеного єпископа Дембовського, який збирається в дорогу

357

Про життя померлої Єнти взимку 1757 року — того самого, коли спалили Талмуд, а невдовзі й книги самих паліїв

363

Про пригоди Ашера Рубіна зі світлом, а його дідуся — з вовком

367

Про польську принцесу в домі Ашера Рубіна

369

Про те, як усе може полетіти шкереберть. Катажина Коссаковська пише лист до єпископа Каєтана Солтика

371

Pompa funebris. 29 січня 1758 року

373

Про пролиту кров і голодних п’явок

376

Пані Ельжбета Дружбацька пише лист до ксьондза Хмельовського, або ж про досконалість неточних форм

378

Ксьондз декан Бенедикт Хмельовський пише до ясновельможної пані Ельжбети Дружбацької

380

Про несподіваного гостя, який приїжджає до ксьондза Хмельовського вночі

381

Про печеру у формі літери алеф

17

383

Рештки. Сум’яття мого серця

387

Як ми намовляли Якова в Джурджу повернутися до Польщі

399

Ксьондз Хмельовський поле материнку

401

Утікач

403

Розповідь утікача. Єврейське чистилище

406

Як родичі стають спільним фронтом і вирушають на війну

415

Молівда вирушає в дорогу і спостерігає за королівством волоцюг

418

Як Молівда стає посланцем у складній справі

422

Про правду корисну та правду даремну, а також про гарматну пошту

426

Коссаковська, каштелянова кам’янецька, пише до отця єпископа Львівського Лубєнського, сенатора

428

Ксьондз Пікульський пише до отця єпископа Львівського Лубєнського, сенатора

430

Антоній Молівда-Коссаковський пише до Його Ексцеленції єпископа Лубєнського

432

Ножі та виделки

18

434

Про те, як Іване, маленьке село над Дністром, стає республікою

438

Про рукави святої сорочки Шабтая Цві

440

Про те, як діє дотик Якова

442

Про що розмовляють жінки, патраючи курей

443

Хто опиниться в жіночому колі

444

Похмурий погляд Хани помічає в Іваному деякі деталі

446

Про те, як Молівда відвідує Іване

454

Милість Божа, яка кличе з темряви у світло

459

Прошення до архієпископа Лубєнського

462

Про те, що божественне й грішне сплетені нерозривно

465

Про Бога

466

«Пекар пече хліп»

IV. КНИГА КОМЕТИ

19

473

Про комету, яка провішує кінець світу і прикликає Шехіну

476

Про Янкеля з Глинноі та фатальний запах мулу

480

Про Чужі Вчинки, святе мовчання та інші забавки в Іваному

485

Притча про скрижалі

487

Рештки. Вісім місяців спільноти Господньої в Іваному

490

Про Двійню, Трійцю та Четверицю

493

Про гасіння свічок

494

Людина, що не має клаптика власної землі, не гідна називатися людиною

495

Про конюха й науку польської мови

496

Про нові імена

499

Про Пінкаса, який спускається в пекло в пошуках доньки

504

Антоній Молівда-Коссаковський пише лист до Катажини Коссаковської

506

Катажина Коссаковська відписує Антонієві Молівді-Коссаковському

507

Про хрест і танець у безодні

20

508

Кого бачить Єнта з-під склепіння львівської катедри 17 липня 1759 року

513

Про родинне щастя Ашера

514

Сьомий пункт диспуту

519

Таємний знак пальцем, таємний знак оком

520

Катажина Коссаковська пише до єпископа Каєтана Солтика

522

Про клопоти ксьондза Хмельовського

525

Про Пінкаса, який не знає, у чому його гріх

528

Про людську повінь, яка заливає вулиці Львова

530

Майорковичі

531

Нахман і його одіж із добродійств

533

Рахунки ксьондза Мікульського та ярмарок християнських імен

536

Про те, що трапляється у Львові з ксьондзом Хмельовським

540

Під вивіскою друкарні Павела Юзефа Ґольчевського, привілейованого друкаря Його Величності короля

543

Про правильні пропорції

546

Хрещення

548

Про зголену бороду Якова Франка і нове обличчя, яке визирає з-під неї

21

549

Про те, як восени 1759 року до Львова приходить пошесть

556

Що Молівда пише до своєї кузини Катажини Коссаковської

557

Катажина Коссаковська наважується турбувати сильних світу цього

560

Про топтання монет і завертання ножем ключа журавлів

564

Рештки. У Радзивілла

569

Про сумні події в Любліні

22

576

Корчма на правому березі Вісли

579

Про події у Варшаві та папського нунція

583

Про Катажину та її справи у Варшаві

585

Катажина Коссаковська пише до кузена

587

Що подавали на Святвечір у Коссаковської

590

Авача та дві ляльки

592

Лялька для Салюсі Лабенцької. Розповідь ксьондза Хмельовського про бібліотеку та урочисте хрещення

598

Ксьондз Ґаудентій Пікульський, бернардин, допитує наївних

602

Отець Ґаудентій Пікульський пише лист до примаса Лубєнського

605

Сапфіровий жупан та червоний кунтуш

607

Що відбувалося у Варшаві, коли Яків зник

609

Плюйте в це полум’я

611

Океан запитань, що здатний потопити навіть наймогутніший корабель

23

621

Про полювання в Ієроніма Флоріяна Радзивілла

626

Рештки. Про три способи розповідати історію та про те, що оповідь — це вчинок

633

Хано, запитай у свого серця

V. КНИГА МЕТАЛУ ТА СІРКИ

24

637

Як працює месіанська машина

638

Про те, як однієї лютневої ночі 1760 року Яків прибуває до Ченстохови

642

Як виглядає в’язниця Якова

645

Флаґелянти

648

Святий образ, який приховує те, що має відкривати

651

Лист польською

652

Відвідини в монастирі

658

Upupa dicit

659

Про те, як Яків учиться читати, а також про походження поляків

661

Про те, як Ян Воловський і Матеуш Матушевський приїжджають до Ченстохови в листопаді 1760 року

663

Дружбацька пише до ксьондза Бенедикта Хмельовського, рогатинського декана, з Тарнува на Різдво 1760 року

663

Важке золоте серце Ельжбети Дружбацької, пожертвуване Чорній Мадонні

25

667

Єнта спить під крилами лелеки

669

Про те, як Єнта міряє могили

671

Лист Нахмана Якубовського до Володаря в Ченстохові

675

Подарунки від Бешта

679

Про двір з модринами у Войславицях та зуби Звєжховського

681

Про страту і прокляття

684

Хаїне ворожіння

685

Хитаються підвалини Едому

687

Про те, як безвладдя впливає на рух карет на Краківському передмісті Варшави

689

Пінкас укладає «Documenta Judaeos»

691

Кого Пінкас зустрічає на львівському базарі

693

Дзеркало і звичайне скло

698

Про щоденне життя у в’язниці та дітей, яких тримають у скриньці

701

Діра в безодню, або відвідини Тови та його сина Хаїма Турка 1765 року

708

Ельжбета Дружбацька пише з монастиря бернардинок у Тарнові останнього листа до отця-каноніка Бенедикта Хмельовського у Фірлеїв

710

Про повернення Молівди до життя

714

Про мандрівні печери

717

Про невдалу місію та історію, яка бере в облогу монастирські мури

723

Про відхід їмості Хани в лютому 1770 року та про місце її вічного спочинку

726

Рештки. Облога

VI. КНИГА ДАЛЕКОГО КРАЮ

26

731

Єнта читає паспорти

735

Про родину Добрушків у Просніці

740

Про нове життя в Брюнні та цокання годинників

744

Про Моше Добрушку та бенкет Левіафана

749

Про будинок біля катедри та нову партію незаміжніх дівчат

754

Рештки. Як ловити рибу в каламутній воді

759

Слова Володаря

761

Пташка, яка вистрибує з табакерки

764

Тисяча компліментів, або про шлюб Моше Добрушки, він же — Томас фон Шенфельд

766

Про цісаря та людей звідусіль і нізвідки

770

Про ведмедя зі сну Авачі Франк

771

Про життя на висотах

775

Машина для гри в шахи

27

779

Як Нахман-Пьотр Якубовський став послом

783

Повернення єпископа Солтика

784

Що відбувається в громаді правовірних у Варшаві

791

Anzeige, або донесення

795

Кава з молоком: наслідки пиття

800

Грижа та слова Володаря

803

Про потяг до таємничих експериментів із матерією

808

Всі різновиди попелу, або як добути золото в домашніх умовах

809

Як бачать світ сни Володаря

812

Про залицяння Францішека Воловського

814

Про Самуеля Ашербаха, сина Ґітлі та Ашера

28

816

Ашер у віденській кав’ярні, або «Was ist Aufklarung?». Рік 1784-й

822

Про користь пророкування для здоров’я

825

Про фігурки з хліба

827

Невдале освідчення Францішека Воловського-молодшого

830

Остання аудієнція в цісаря

832

Томас фон Шенфельд та його ігри

838

Рештки. Сини Якова Франка. Молівда

843

Останні дні в Брюнні

847

Молівда в пошуках середини свого життя

851

Продовження історії Антонія Коссаковського, якого називають Молівдою

29

856

Про комашиний люд, що заселяє Оффенбах-на-Майні

858

Про Ізенбурзький замок та його змерзлих мешканців

861

Про варені яйця та графа Любомирського

865

Як вовчиця Звєжховська тримає лад у замку

868

Ніж, інкрустований бірюзою

872

Про ляльковий будиночок

875

Небезпечний запах малинівки та мускату

880

Про великі плани Томаса фон Шенфельда

884

Якщо Володар — уже не той, ким був, то хто він?

888

Про гріхи Роха Франка

890

Про нешіку, Божий цілунок

893

Плітки, листи, доноси, укази, рапорти

30

897

Смерть польської принцеси, крок за кроком

901

Варшавський стіл на тридцять персон

903

Про зняття полуди

905

Heiliger Weg nach Offenbach

911

Про жінок, які мочать ноги

914

Рештки. Про світло

VII. КНИГА ІМЕН

31

921

Якубовський та книги смерті

922

Ева Франк рятує Оффенбах від пограбування наполеонівською армією

925

Череп

926

Про зустріч у Відні

927

Самуель Ашербах та його сестри

928

Бібліотека братів Залуських та отець-канонік Бенедикт Хмельовський

929

Мучеництво Юніуса Фрея

932

Діти

935

Гарненька дівчинка грає на спінеті

936

Про один рукопис

938

Подорожі «Нових Атен»

939

Єнта

943

БІБЛІОГРАФІЧНА НОТАТКА

946

ПОДЯКИ

Інформація видавця

ОЛЬГА ТОКАРЧУК

КНИГИ ЯКОВА

Переклад з польської: Остап Сливинський

Наукове редагування: Віталій Михайловський

Редагування: Богдана Романцова

Коректура: Ніка Чулаєвська

Дизайн та верстка: Ірина Мамаєва

ТОВ «Темпора»

01030, Київ, вул. Б. Хмельницького, 32, оф. 4

Свідоцтво про внесення до державного реєстру:

ДК № 2406 від 13.01.2006.

Тел./факс: (044) 234-46-40

www.tempora.com.ua

Підписано до друку 20.11.2019.

Папір офсетний. Формат 60x90/16.

Гарнітура AdonisC, Antiąuarian.

Ум. друк. арк. 60. Обл.-видавн. арк. 66. Зам. № 20-026.

Віддруковано: «ТОВ друкарня „Бізнесполіграф“»

02094, м. Київ, вул. віскозна, 8

Тел./факс: (044)503-00-45

Свідоцтво про внесення до державного реєстру

ДК № 2715 від 07.12.2006

Примітки верстальника

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с. 87: Сімох убійців, що [спричинился] => спричинилися до сього поганського дикунства <…>

с. 119: Того вечора край величезного сміттєвого звалища за містом ребе [Модке] =>  Мордке вийняв зі своєї торби рукопис <…>

с. 129: Нахман на якусь мить вловлює його запах — [стрий] => старий Шор пахне недосушеним тютюном.

с. 648: Стіни каплиці вкриті фресками і [мотивними] => вотивними дарами.

с. 672: <…> аби не сидіти склавши руки на єпископському утриманні й по [чуажих] => чужих кутках не тулитися.

Примітки

1

День дано нам перебути. Що минуло — не вернути (пол).

(Тут і далі — прим. перекладача, якщо не зазначено іншого.)

2

Латинська форма прізвища Яна Амоса Коменського (прим. наукового редактора).

3

Тепер с. Липівка Рогатинського району Івано-Франківської області (прим. наукового редактора).

4

Люди (їдиш).

5

Ремісник, що виробляє мотузки (прим. наукового редактора).

6

Питний мед, приготований з розчину, що складається з однієї частини меду та двох частин води.

7

По шістдесят штук (прим. наукового редактора).

8

Випічка круглої форми з діркою, поширена серед східноєвропейських євреїв.

9

Якщо він є, то де? (лат.)

10

Ідеться про книжку «Arca Noe» Атанасія Кірхера, видану в Амстердамі 1675 року (прим. наукового редактора).

11

Йдеться про твір єзуїта Атанасія Кірхера «Ars Magna Sciendi», виданий в Амстердамі 1669 року (прим. наукового редактора).

12

Як маєш на ім’я? (лат.) У перекладі Івана Огієнка: «Як тобі на ім’я?» (Лук. 8:30). Тут і далі цитати з Біблії наведено за перекладом Івана Огієнка, якщо не вказано іншого.

13

Продовження фрази: «…бо я ще юнак!» (Єрем. 1:6).

14

Ельзевіри — книги невеликого формату; назва походить від прізвища родини голландських друкарів, які здебільшого використовували саме такий формат.

15

Книжка про географію та геологію Землі, видана в Амстердамі 1665 року (прим. наукового редактора).

16

Зогар (Зоар) — Книга Сяйва, основне джерело кабалістичного знання. Написана арамейською мовою в II ст. н. е.

17

Ласкаво прошу (фр.; прим. авторки).

18

Жіночі справи (фр.; прим. авторки).

19

Тепер с. Вільхівці Жидачівського району Львівської області (прим. наукового редактора).

20

Дозволите? (фр.; прим. авторки)

21

Це виняткова людина (фр.; прим. авторки).

22

Сьогодні — село Зарічанка Чемеровецького району Хмельницької області.

23

Бет-мідраш — «дім науки», місце для вивчення святих книг, насамперед Тори і Талмуду.

24

Йдеться про Книгу Екклезіяста, або Проповідника, івр. — Когелета (прим. наукового редактора).

25

Тепер це чеське місто Простейов. Німецька назва міста — Просніц (прим. наукового редактора).

26

Третя та дванадцята літери гебрайської абетки (прим. наукового редактора).

27

Традиційні польські картярські ігри.

28

Польща — єврейський рай (лат.).

29

Коад’ютор — у римо-католицькій церкві титулярний єпископ, що призначається в певну єпархію для допомоги єпархіальному єпископові у здійсненні його єпископських функцій.

30

Фастівському (прим. наукового редактора).

31

Зараз с. Скригалівка Фастівського району Київської області (прим. наукового редактора).

32

Люд освічений, ґречний (лат.; прим. авторки).

33

Мудрець (лат.; прим. авторки).

34

Для ужитку (лат.; прим. наукового редактора).

35

«Світ у картинах» — книга Яна Амоса Коменського, видана у 1658 році. Вважається першою книжкою, написаною для дітей (прим. наукового редактора).

36

Перше видання книги вийшло у Львові в 1728 році (прим. наукового редактора).

37

Перше видання вийшло у Львові 1730 року (прим. наукового редактора).

38

Наступного дня (лат.; прим. авторки).

39

Нещасливу долю (лат.; прим. авторки).

40

Від лат. bannitio — вигнання.

41

У словнику цього слова немає. Токарчук взяла це з монографії Казімежа Рудніцького про Солтика. Можливо, йдеться про epitaphium (прим. наукового редактора).

42

Годі цих новин (лат.; прим. авторки).

43

Головний орган самоврядування євреїв Речі Посполитої (прим. наукового редактора).

44

Сучасне місто Ізмір (прим. наукового редактора).

45

З перської — подарунок, також і хабар (прим. наукового редактора).

46

Книга єврейських звичаїв та законів, що ґрунтуються на кабалі. Перше видання побачило світ в Ізмірі 1731 року (прим. наукового редактора).

47

Шабтай (Сабатай) Цві (1626–1676) — кабаліст, рабин, містик, харизматичний лідер поширеного у XVII столітті масового єврейського месіанського руху — сабатіанства. Наприкінці життя прийняв іслам, що поклало початок поступовому занепаду руху.

48

Покликання на цитату: «Тільки Бог розуміє дорогу її, й тільки Він знає місце її!» (Йов 28:23; прим. наукового редактора).

49

Мацева — єврейський нагробок у вигляді вертикально встановленої кам’яної плити (прим. наукового редактора).

50

Кучки — народна назва єврейського свята Суккот, що його відзначають 15-го дня місяця тішрей (кінець вересня — кінець жовтня).

51

З їдишу — пташка (прим. наукового редактора).

52

Перша велика компіляція усної Тори (прим. наукового редактора).

53

Зібрання коментарів до Мішни (прим. наукового редактора).

54

Баал Шем Тов (скорочено — Бешт, справжнє ім’я — Ізраель бен Еліезер, 1698–1760) — єврейський цадик, засновник хасидського руху.

55

Тут радше осучаснення відстані. Відстань між Буськом та Меджибожем близько 240 км, що в тогочасних польських милях складає близько 33,5 миль (прим. наукового редактора).

56

Цімцум — згідно з ученням кабали, початковий акт творення, під час якого нескінченний Бог стискається, даючи початок порожнечі.

57

Одна з двох, поруч з Амідою, головних молитов у юдаїзмі (прим. наукового редактора).

58

Йонатан Айбешютц (1690–1764) — відомий проповідник, вчитель та знавець Тори (прим. наукового редактора).

59

Сефер Єціра (Книга Творення) — один із основоположних текстів кабали, автором якого традиційно вважають Авраама. Постав, імовірно, близько 300 року н. е.

60

Миква — басейн із водою, який слугує для ритуального омивання тіла.

61

Самаель — янгол смерті в юдаїзмі, що втілює дух зла і руйнівну силу, яка протистоїть божественному.

62

Тіккун — поняття в кабалі: процес виправлення світу, що втратив свою цілісність унаслідок швірат га-келім (букв. «розбиття посудин», катастрофа, що поклала початок видимому світу).

63

Шеол — потойбічний світ в юдаїзмі (прим. наукового редактора).

64

У перекладі Івана Хоменка: «Гріб йому призначили разом з безбожними, і з злочинцями його могила, хоч він і не вчинив насильства, і не було обману в устах у нього». У перекладі Івана Огієнка: «І з злочинцями визначили Йому гроба Його, та Його поховали в багатого, хоч провини Він не учинив, і не було в Його устах омани…» (прим. наукового редактора).

65

«Va’avo Hayom el HaAyin» — трактат Айбешютца про сабатіанство (прим. наукового редактора).

66

Абулафія (1240 — бл. 1291) — засновник пророчої течії кабалізму (прим. наукового редактора).

67

Шимон бар Йохай (II ст. н. е.) — засновник кабалістичного вчення. Йому приписують авторство Зогара (прим. наукового редактора).

68

Сучасне місто Нікопол в Болгарії (прим. наукового редактора).

69

Хахам — учений рабин, знавець Тори.

70

Палітурник (їдиш; прим. наукового редактора).

71

«Raza de-mehemanuta» — також текст Сабатая Цві (прим. наукового редактора).

72

Село Борщівського району Тернопільської області (прим. наукового редактора).

73

У євреїв зникла дитина (пол.).

74

Терафім — традиційна єврейська фігурка-фетиш, талісман.

75

Назір — у єврейській традиції особа, яка прийняла обітницю тимчасово відмовитися від певних дій згідно з приписами Тори.

76

Поширена практика (лат.; прим. авторки).

77

Йдеться про книжку Міхала Красуського «Regina Poloniae, augustissima Virgo, Mater Dei, Maria», видану в Каліші в 1669 році (прим. наукового редактора).

78

Ґабріель Жончинський був автором кількох книжок про природу, виданих у 1700–1742 роках (прим. наукового редактора).

79

Аґуна — жінка, що залишилася без чоловіка, але не отримала розлучення. Юридично вона одружена, а фактично не може вийти вдруге заміж (прим. наукового редактора).

80

В перекладі Івана Огієнка: «Бо день помсти у серці Моїм, і надійшов рік Мого викуплення!» (Іс. 63:4). В перекладі Івана Хоменка: «Бо я в моїм серці постановив день помсти, і надійшов рік моєї відплати» (прим. наукового редактора).

81

Дерево сефірот — кабалістична модель світу, що складається з десяти елементів — еманацій Бога (сефірот).

82

Шехіна — в теології юдаїзму: божественна присутність у світі, наближена до поняття Святого Духа в християнстві.

83

Гематрія — аналіз сенсу слів за допомогою числових значень літер гебрайської абетки (прим. наукового редактора).

84

Нотарикон — метод скорочення передачі імен та назв (прим. наукового редактора).

85

Темура — метод заміни одних букв гебрайської абетки іншими задля відгадування прихованих імен Бога та розуміння прихованих сенсів у Торі (прим. наукового редактора).

86

В перекладі Івана Хоменка: «Знайшов ти мед, їж, скільки потребуєш, та гляди, щоб з переситу не довелося його вертати» (Пр. 25:16). У перекладі Івана Огієнка: «Якщо мед ти знайшов, то спожий, скільки досить тобі, щоб ним не пересититися та не звернути».

87

Двекут — головна ціль єврейської містики, стан єдності душі з Творцем.

88

Тепер один з районів Гамбурга (прим. наукового редактора).

89

В перекладі Івана Хоменка: «замість попелу дати їм вінець, єлей веселощів — замість жалобної одежі, хвалу замість пригніченого духу» (Іс. 61:3). В перекладі Івана Огієнка: «щоб замість попелу дати їм оздобу, оливу радости замість жалоби, одежу хвали замість темного духа!» (прим. наукового редактора).

90

Тфелін (тфілін) — дві чорні шкіряні коробочки з текстами з Тори, які накладають на чоло та на ліву руку під час молитви.

91

Липовани (філіпони, філіповани) — старообрядці, переважно вихідці з Московії, що переселилися до Молдавського князівства у другій половині XVII — на початку XVIII ст. (прим. наукового редактора).

92

Бекташі — суфійський орден, що зародився в Малій Азії у XIII ст. Вважається одним із найбільш вільнодумних відгалужень ісламу, близький до шиїзму, але містить елементи християнства.

93

Біма — підвищення в синагозі, з якого читають Тору.

94

Руах га-кодеш (гебр.) — Святий Дух (прим. наукового редактора).

95

Сучасне місто Роман в Румунії (прим. наукового редактора).

96

Тепер смт Мельниця-Подільська Тернопільської області (прим. наукового редактора).

97

Тепер с. Велика Плавуча Козівського району Тернопільської області (прим. наукового редактора).

98

Рочета, моцета — елементи одягу католицького священника. Рочета або «рокетто» (італ. rocchetto) — біла сорочка, що доходить до середини стегна. Моцета (італ. mozzetta) — коротка накидка на плечі, що сягає ліктів.

99

Традиційне звертання до католицького єпископа (прим. наукового редактора).

100

Зібрання нісенітниць (лат.; прим. авторки).

101

Сіґібертус з Жамблю (бл. 1030–1112) — бенедиктинський ченець, автор проімперської хроніки всього світу, в якій описано події з 381 року по 1111-й (прим. наукового редактора).

102

Відмовився від усіх суєтних турбот (лат.; прим. авторки).

103

Каже: ти злодій! (лат.)

104

Тобто пояснення (прим. наукового редактора).

105

Милосердя (лат.) (прим. наукового редактора).

106

Любов (грец.) (прим. наукового редактора).

107

Як же я зрозумію, якщо ніхто мені не пояснить? (лат.; прим. авторки)

108

Великого клопоту (лат.; прим. авторки).

109

Вода життя (лат.), від чого походить українське слово «оковита».

110

Херем — єврейське прокляття, анафема.

111

Тепер це частина міста Любліна в Польщі (прим. наукового редактора).

112

Штреймл — облямований хутром головний убір, який хасиди одягають з урочистих нагод.

113

Барух Яван (пом. 1780) — управитель короля Августа III та банкір саксонського прем’єр-міністра Генріха фон Брюля (прим. наукового редактора).

114

Текст «We-awo ha-jom el ha-ajin» (з гебр. «І прийшов я нині до джерела») Йонатана Айбешютца. Був популярний серед прихильників Шабтая Цві та послідовників Якова Франка в Речі Посполитій (прим. наукового редактора).

115

Хазака — згідно з єврейським правом, своєрідна концесія, яка означала право єврея нероздільно розпоряджатися нерухомим майном.

116

Йдеться про львівську синагогу «Золота Роза», зруйновану в серпні 1941 року (прим. наукового редактора).

117

Pompa funebris (лат. похоронна процесія) — пишний похоронний обряд із промовами, музикою та жалобною ходою, який влаштовували в разі смерті представника польської знаті.

118

Донменці (від тур. dönme — навернені) — секта послідовників Шабтая Цві, які слідом за ним перейшли в іслам і вважали такий вчинок необхідною умовою спасіння.

119

Смішно, наші брати знайшли для себе місце (нім.; прим. авторки).

120

Тепер с. Вікно Скалатського району Тернопільської області (прим. наукового редактора).

121

Дослівно — «ліс речей»; збірники різноманітних записів, нотаток на різні теми (лат.).

122

Флісаки — люди, які в давній Польщі займалися сплавлянням деревини (прим. наукового редактора).

123

Салопа — довгий широкий жіночий теплий плащ, підбитий хутром (прим. наукового редактора).

124

Рогативка — традиційний капелюх з квадратним дашком (прим. наукового редактора).

125

Гальштук — широка краватка, що зав’язується під бороду (прим. наукового редактора).

126

Від Мультанія (суч. Мунтенія, Muntenia) — історичний регіон у східній частині Румунії (прим. наукового редактора).

127

Примас — у римо-католицькій церкві титул архієпископа деяких єпархій, пов’язаний з їхньої історичною роллю. У Польському королівстві, Польщі примасом є Ґнєзненський архієпископ (прим. наукового редактора).

128

Йдеться про комету Галлея. У 1759 році був перший передбачений Едмундом Галлеєм перигелій (прим. наукового редактора).

129

У перекладі Івана Хоменка: «Тоді Господь сказав до мене: “З півночі зірветься лихо на всіх мешканців землі”». В перекладі Івана Огієнка: «І сказав мені Господь: “З півночі відкриється зло на всіх мешканців землі”» (Єр. 1:14).

130

Masztalerz — конюх. Співзвучне з польським словосполученням «masz talerz» — «маєш тарілку».

131

Відновити свій рід (лат.; прим. авторки).

132

Йдеться про твір іспанського єзуїта Хуана Еусебіо Ніремберґа (1595–1658) «Historia Naturae», виданий в Антверпені 1635 року (прим. наукового редактора).

133

Бережу тебе, моя кузино (фр.; прим. авторки).

134

Срібна, згодом мідна монета вартістю шість грошів.

135

Фарна церква, або фара, (від нім. Pfarre) — найстаріший римо-католицький храм у місті або головний храм деканату (душпастирського району, який охоплює кільканадцять парафій).

136

Паньє (з фр. кошик) — елемент одягу у вигляді каркаса з китового вуса, залізних прутів чи лози, який вдягали під сукню для створення об’єму (прим. наукового редактора).

137

Флаґелянти (від лат. flagellum — бич, батіг) — члени поширених у католицькій Європі релігійних братств, які практикували публічне самобичування як форму покути.

138

Одуд говорить (лат.).

139

Колись (лат.; прим. авторки).

140

Дотепно (лат.; прим. авторки).

141

Славним ім’ям (лат.; прим. авторки).

142

Ординат — у Речі Посполитій той, хто володіє родинним неподільним маєтком — ординацією (прим. наукового редактора).

143

Посол до сейму — представник шляхти воєводства (землі, повіту), обраний на сеймику (прим. наукового редактора).

144

Мірівська гвардія (від прізвища її засновника і командира, шотландського генерала Вільгельма Міра) — підрозділ королівської кінної гвардії, який квартирував у Варшаві.

145

Тепер це частина Брна під назвою Забрдовіце (прим. наукового редактора).

146

Ніґредо (лат. nigredo — чорнота) — перший етап Великого Діяння, тобто творення філософського каменя, пов’язаний зі свинцем.

147

Що таке Просвітництво? (нім.)

148

Йдеться про біфокальні окуляри, винайдені Бенджаміном Франкліном (прим. наукового редактора).

149

Талес — біла шаль з чорними смужками, що її юдеї надягають під час молитви (прим. наукового редактора).

150

Прохолоджувальний напій з перетертих мигдалин, цукру, води або молока (прим. наукового редактора).

151

Аламбік — мідний перегінний куб для дистиляції спирту (прим. наукового редактора).

152

Хавура (гебр.: товариство, група, зібрання) — спільнота, що збиралася в шабат та у великі свята для спільних молитов і дискусій на релігійні теми.

153

Тадеуш Рейтан (1742–1780) — депутат сейму. Під час зібрання сейму 1773 року, коли був затверджений поділ Речі Посполитої, на знак протесту проти цієї ухвали разом з однодумцями заблокував залу засідань і вимушено залишив її лише через приблизно сорок годин. Відома картина Яна Матейка «Рейтан» («Rejtan»).

154

«Музичний жарт для двох скрипок, альта, двох валторн та баса. Написано у Відні. В. А. Моцарт» (нім.).

155

Свята дорога до Оффенбаха (нім).

156

Меркава (гебр.: колісниця) — розділ кабалістичної літератури, заснований на видіннях містиків.

157

Книга народжень і смертей (нім.).

158

Барон Кароль Отто Князевич (1762–1842) — польський військовий і політичний діяч, учасник повстання Костюшка, дивізійний генерал наполеонівського війська.

159

Конгресове королівство (Królestwo Kongresowe), або ж Польське королівство, — автономна одиниця Російської імперії від 1815 року (прим. наукового редактора).

160

Маурицій Мохнацький (1803–1834) — польський літературний критик, піаніст, учасник та хроніст Листопадового повстання 1830–1831 років за незалежність Польщі від Російської імперії.

161

Йдеться про польське видання.

162

Йдеться про польське видання.

Content

Ольга Токарчук
Книги Якова

ПРОЛОГ

I КНИГА ТУМАНУ

1

1752, Рогатин

2

Про фатальну ресору та жіночу хворобу Катажини Коссаковської

Про кров на шовках

Почесний кінець столу в старости Лабенцького

3

Про Ашера Рубіна та його похмурі думки

Бджолиний вулик, або дім і родина рогатинських Шорів

У бет-мідраші

Єнта, або невдалий час для смерті

Що написано в Зогарі

Проковтнутий амулет

4

Маріяш і фараон

Polonia est paradisus Judaeorum…

Про плебанію у Фірлеєві й тамтешнього грішного пастиря

Ксьондз Хмельовський намагається написати лист до ясновельможної пані Дружбацької

Ельжбета Дружбацька пише до ксьондза Хмельовського

Єпископ Солтик пише лист до папського нунція

Зелік

II КНИГА ПІСКУ

5

Про те, як з утоми Бога постає світ

Рештки, або про те, як з утоми подорожжю постає оповідь. Написав Нахман Самуель бен Леві, рабин з Буська. Про те, звідки я взявся

Моя молодість

Про караван і про те, як я зустрів ребе Мордке

Моє повернення на Поділля і дивне видіння

Про мандрівку з Мордехаєм до Смирни в пошуках причини сну про козячі бібки

6

Про чужого весільного гостя в білих панчохах і сандаліях

Оповідь Нахмана, в якій вперше з’являється Яків

Про школу Ісохара і те, ким насправді є Бог. Продовження розповіді Нахмана бен Леві з Буська

Про простака Якова та податки

Про те, як Нахман явився Нахманові, або ж зерня темряви та кісточка світла

Про каміння та втікача зі страшним обличчям

Про те, як Нахман потрапляє до Єнти і засинає на підлозі біля її ліжка

Єнта далі мандрує в часі

Про страшні наслідки зникнення амулета

Про що каже Зогар

Розповідь Песеле про підгаєцького цапа і дивну траву

Ксьондз Хмельовський пише до ясновельможної пані Дружбацької в січні 1753 року з Фірлеєва

7

Історія Єнти

8

Як не з’їсти забагато меду, або науки в школі Ісохара у Смирні

Рештки. Про те, чим займалися ми в Смирні єврейського року 5511-го і як зустріли Молівду, а також про те, що дух — немов голка, яка пронизує світ

9

Про весілля у Нікополі, про таємницю під балдахіном, а також про те, як корисно іноді бути чужим

У Крайові. Про торгівлю у свята і про Гершеле, який опиняється перед дилемою вишні

Про перлину та Хану

10

Ким є той, хто збирає трави на горі Афон

11

Як у місті Крайові Молівда-Коссаковський зустрічає Якова

Історія ясновельможного пана Молівди, себто Антонія Коссаковського гербу Сліповрон на прізвисько Корвін

Про те, що вабить людей одне до одного, а також деякі міркування на тему переселення душ

Оповідка Якова про перстень

Рештки. Що ми бачили в Молівдиних богомилів

12

Про паломництво Якова до гробу Натана з Ґази

Про те, як Нахман вирушає слідом за Яковом

Про те, як Яків міряється силами з Антихристом

Як виглядає руах га-кодеш, коли дух вступає в людину

Про те, чому Салоніки не люблять Якова

Рештки. Про Яковову салоніцьку присягу і як він скидає шкіру

Рештки. Про переставляння трикутників

Про зустріч із Якововим батьком у Романі, а також про старосту та злодія

Про танець Якова

III КНИГА ШЛЯХУ

13

Про теплий грудень 1755 року, тобто місяць тенет 5516-го, про країну Полін та заразу в Мельниці

Про те, що бачать уважні очі всіляких шпигунів

«Три речі оці дивовижні для мене, і чотири, яких я не знаю» (Книга Приповістей 30:18)

Охоронниці Володаря

«Рештки» Нахмана з Буська, що їх він писав потай від Якова

Про таємничі ритуали в Лянцкоруні та недобре око

Як Ґершом упіймав відступників

Про польську принцесу Ґітлю Пінкасівну

Про Пінкаса та його соромливий розпач

14

Про Кам’янецького єпископа Міколая Дембовського, який не знає, що є пішаком у грі

Про те, як ксьондз Хмельовський боронить перед єпископом своє добре ім’я

Про що пише ксьондзові Хмельовському Ельжбета Дружбацька в лютому 1756 року з Жеменя над Віслоком

Ксьондз Хмельовський пише до Ельжбети Дружбацької

Що Пінкас записує і що замовчує

Про Седер га-херем, тобто накладення прокляття

Про Єнту, всюдисущу і всевидющу

Кам’янецький єпископ Міколай Дембовський пише лист до папського нунція Серри, а його секретар додає дещо від себе

Єпископ Дембовський пише до єпископа Солтика

А тим часом…

Як справджуються лихі пророцтва Ґітлиної мачухи

15

Як у Кам’янці колишній мінарет перетворюється на колону з Дівою Марією

Про що міркує єпископ Дембовський, голячись

Про подвійну природу Хаї

Форми нових літер

Про Крису та його плани на майбутнє

16

Про рік 1757-й і про те, як улітку в Кам’янці-Подільському дискутували про споконвічні істини

Про спалювання Талмудів

Про те, як ксьондз Пікульський тлумачить шляхетному товариству основи гематрії

Про щойно призначеного єпископа Дембовського, який збирається в дорогу

Про життя померлої Єнти взимку 1757 року — того самого, коли спалили Талмуд, а невдовзі й книги самих паліїв

Про пригоди Ашера Рубіна зі світлом, а його дідуся — з вовком

Про польську принцесу в домі Ашера Рубіна

Про те, як усе може полетіти шкереберть. Катажина Коссаковська пише лист до єпископа Каєтана Солтика

Pompa funebris. 29 січня 1758 року

Про пролиту кров і голодних п’явок

Пані Ельжбета Дружбацька пише лист до ксьондза Хмельовського, або ж про досконалість неточних форм

Ксьондз декан Бенедикт Хмельовський пише до ясновельможної пані Ельжбети Дружбацької

Про несподіваного гостя, який приїжджає до ксьондза Хмельовського вночі

Про печеру у формі літери алеф

17

Рештки. Сум’яття мого серця

Як ми намовляли Якова в Джурджу повернутися до Польщі

Ксьондз Хмельовський поле материнку

Утікач

Розповідь утікача. Єврейське чистилище

Як родичі стають спільним фронтом і вирушають на війну

Молівда вирушає в дорогу і спостерігає за королівством волоцюг

Як Молівда стає посланцем у складній справі

Про правду корисну та правду даремну, а також про гарматну пошту

Коссаковська, каштелянова кам’янецька, пише до отця єпископа Львівського Лубєнського, сенатора

Ксьондз Пікульський пише до отця єпископа Львівського Лубєнського, сенатора

Антоній Молівда-Коссаковський пише до Його Ексцеленції єпископа Лубєнського

Ножі та виделки

18

Про те, як Іване, маленьке село над Дністром, стає республікою

Про рукави святої сорочки Шабтая Цві

Про те, як діє дотик Якова

Про що розмовляють жінки, патраючи курей

Хто опиниться в жіночому колі

Похмурий погляд Хани помічає в Іваному деякі деталі

Про те, як Молівда відвідує Іване

Милість Божа, яка кличе з темряви у світло

Прошення до архієпископа Лубєнського

Про те, що божественне й грішне сплетені нерозривно

Про Бога

«Пекар пече хліп»

IV КНИГА КОМЕТИ

19

Про комету, яка провіщує кінець світу і прикликає Шехіну

Про Янкеля з Глинної та фатальний запах мулу

Про Чужі Вчинки, святе мовчання та інші забавки в Іваному

Притча про скрижалі

Рештки. Вісім місяців спільноти Господньої в Іваному

Про Двійню, Трійцю та Четверицю

Про гасіння свічок

Людина, що не має клаптика власної землі, не гідна називатися людиною

Про конюха й науку польської мови

Про нові імена

Про Пінкаса, який спускається в пекло в пошуках доньки

Антоній Молівда-Коссаковський пише лист до Катажини Коссаковської

Катажина Коссаковська відписує Антонієві Молівді-Коссаковському

Про хрест і танець у безодні

20

Кого бачить Єнта з-під склепіння львівської катедри 17 липня 1759 року

Про родинне щастя Ашера

Сьомий пункт диспуту

Таємний знак пальцем, таємний знак оком

Катажина Коссаковська пише до єпископа Каєтана Солтика

Про клопоти ксьондза Хмельовського

Про Пінкаса, який не знає, у чому його гріх

Про людську повінь, яка заливає вулиці Львова

Майорковичі

Нахман і його одіж із добродійств

Рахунки ксьондза Мікульського та ярмарок християнських імен

Про те, що трапляється у Львові з ксьондзом Хмельовським

Під вивіскою друкарні Павела Юзефа Ґольчевського, привілейованого друкаря Його Величності короля

Про правильні пропорції

Хрещення

Про зголену бороду Якова Франка і нове обличчя, яке визирає з-під неї

21

Про те, як восени 1759 року до Львова приходить пошесть

Що Молівда пише до своєї кузини Катажини Коссаковської

Катажина Коссаковська наважується турбувати сильних світу цього

Про топтання монет і завертання ножем ключа журавлів

Рештки. У Радзивілла

Про сумні події в Любліні

22

Корчма на правому березі Вісли

Про події у Варшаві та папського нунція

Про Катажину та її справи у Варшаві

Катажина Коссаковська пише до кузена

Що подавали на Святвечір у Коссаковської

Авача та дві ляльки

Лялька для Салюсі Лабенцької. Розповідь ксьондза Хмельовського про бібліотеку та урочисте хрещення

Ксьондз Ґаудентій Пікульський, бернардин, допитує наївних

Отець Ґаудентій Пікульський пише лист до примаса Лубєнського

Сапфіровий жупан та червоний кунтуш

Що відбувалося у Варшаві, коли Яків зник

Плюйте в це полум’я

Океан запитань, що здатний потопити навіть наймогутніший корабель

2З

Про полювання в Ієроніма Флоріяна Радзивілла

Рештки. Про три способи розповідати історію та про те, що оповідь — це вчинок

Хано, запитай у свого серця

V КНИГА МЕТАЛУ ТА СІРКИ

24

Як працює месіанська машина

Про те, як однієї лютневої ночі 1760 року Яків прибуває до Ченстохови

Як виглядає в’язниця Якова

Флаґелянти

Святий образ, який приховує те, що має відкривати

Лист польською

Відвідини в монастирі

Upupa dicit

Про те, як Яків учиться читати, а також про походження поляків

Про те, як Ян Воловський і Матеуш Матушевський приїжджають до Ченстохови в листопаді 1760 року

Дружбацька пише до ксьондза Бенедикта Хмельовського, рогатинського декана, з Тарнува на Різдво 1760 року

Важке золоте серце Ельжбети Дружбацької, пожертвуване Чорній Мадонні

25

Єнта спить під крилами лелеки

Про те, як Єнта міряє могили

Лист Нахмана Якубовського до Володаря в Ченстохові

Подарунки від Бешта

Про двір з модринами у Войславицях та зуби Звєжховського

Про страту і прокляття

Хаїне ворожіння

Хитаються підвалини Едому

Про те, як безвладдя впливає на рух карет на Краківському передмісті Варшави

Пінкас укладає «Documenta Judaeos»

Кого Пінкас зустрічає на львівському базарі

Дзеркало і звичайне скло

Про щоденне життя у в’язниці та дітей, яких тримають у скриньці

Діра в безодню, або відвідини Тови та його сина Хаїма Турка 1765 року

Ельжбета Дружбацька пише з монастиря бернардинок у Тарнові останнього листа до отця-каноніка Бенедикта Хмельовського у Фірлеїв

Про повернення Молівди до життя

Про мандрівні печери

Про невдалу місію та історію, яка бере в облогу монастирські мури

Про відхід їмості Хани в лютому 1770 року та про місце її вічного спочинку

Рештки. Облога

VI КНИГА ДАЛЕКОГО КРАЮ

26

Єнта читає паспорти

Про родину Добрушків у Просніці

Про нове життя в Брюнні та цокання годинників

Про Моше Добрушку та бенкет Левіафана

Про будинок біля катедри та нову партію незаміжніх дівчат

Рештки. Як ловити рибу в каламутній воді

Слова Володаря

Пташка, яка вистрибує з табакерки

Тисяча компліментів, або про шлюб Моше Добрушки, він же — Томас фон Шенфельд

Про цісаря та людей звідусіль і нізвідки

Про ведмедя зі сну Авачі Франк

Про життя на висотах

Машина для гри в шахи

27

Як Нахман-Пьотр Якубовський став послом

Повернення єпископа Солтика

Що відбувається в громаді правовірних у Варшаві

Anzeige, або донесення

Кава з молоком: наслідки пиття

Грижа та слова Володаря

Про потяг до таємничих експериментів із матерією

Всі різновиди попелу, або як добути золото в домашніх умовах

Як бачать світ сни Володаря

Про залицяння Францішека Воловського

Про Самуеля Ашербаха, сина Ґітлі та Ашера

28

Ашер у віденській кав’ярні, або «Was ist Aufklärung?». Рік 1784-й

Про користь пророкування для здоров’я

Про фігурки з хліба

Невдале освідчення Францішека Воловського-молодшого

Остання аудієнція в цісаря

Томас фон Шенфельд та його ігри

Рештки. Сини Якова Франка. Молівда

Останні дні в Брюнні

Молівда в пошуках середини свого життя

Продовження історії Антонія Коссаковського, якого називають Молівдою

29

Про комашиний люд, що заселяє Оффенбах-на-Майні

Про Ізенбурзький замок та його змерзлих мешканців

Про варені яйця та графа Любомирського

Як вовчиця Звєжховська тримає лад у замку

Ніж, інкрустований бірюзою

Про ляльковий будиночок

Небезпечний запах малинівки та мускату

Про великі плани Томаса фон Шенфельда

Якщо Володар — уже не той, ким був, то хто він?

Про гріхи Роха Франка

Про нешіку, Божий цілунок

Плітки, листи, доноси, укази, рапорти

30

Смерть польської принцеси, крок за кроком

Варшавський стіл на тридцять персон

Про зняття полуди

Heiliger Weg nach Offenbach

Про жінок, які мочать ноги

Рештки. Про світло

VII КНИГА ІМЕН

31

Якубовський та книги смерті

Ева Франк рятує Оффенбах від пограбування наполеонівською армією

Череп

Про зустріч у Відні

Самуель Ашербах та його сестри

Бібліотека братів Залуських та отець-канонік Бенедикт Хмельовський

Мучеництво Юніуса Фрея

Діти

Гарненька дівчинка грає на спінеті

Про один рукопис

Подорожі «Нових Атен»

Єнта

Бібліографічна нотатка

Подяки

ЗМІСТ

Інформація видавця

Примітки верстальника

Примітки