Богдан Коломійчук

300 МИЛЬ НА СХІД

2021

«Ich glaube, der Krieg hat uns verdorben. Gestehen wir, dass wir zu Unrecht zurückgekommen sind. Wir wissen so viel wie die Toten, wir müssen uns aber dumm stellen, weil wir zufällig am Leben geblieben sind…»

Joseph Roth «Zipper und sein Vater»

«Думаю, що війна зіпсувала нас. Визнаймо, що ми дарма повернулись додому. Ми знаємо стільки ж, як загиблі, а мусимо вдавати дурних, тому що випадково лишилися живі…»

Йозеф Рот «Ціппер та його батько»

(Переклад Євгена Поповича)

І

Відень

29 жовтня 1920 року

О пів на одинадцяту вечора у просторій, тьмяно освітленій почекальні був лише один відвідувач. Чоловік сидів на гнутому стільці «Gebrüder Thonet»[1], ліктем спираючись на край столика. На столику парував чай у зґрабному порцеляновому горнятку та лежало кілька свіжих газет. Утім, оскільки в залі горіла тільки одна з трьох жирандолей, світла для читання було замало.

Хоча відвідувач і не читав би. Не тому, що його не цікавила віденська преса, якраз навпаки: він добре знав, про що сьогодні написали всі ці «Wiener Zeitung», «Neue Freie Presse», «Der Morgen» та інші. Кожен свій ранок директор віденської поліції Йоганн Шобер розпочинав із газетних новин. Він читав їх ще до сніданку, між сьомою та сьомою тридцять, у своєму помешканні на Куррентґассе. Потім снідав, як завжди, яєчнею та свіжою булочкою з джемом, випивав міцну чорну каву і вирушав на службу. Ба більше, до вечора, після чергового поліційного дня, директор знав переважну частину того, що вранці з’явиться на газетних шпальтах.

Стрілки старого масивного «Junghans»[2], що висів на стіні якраз навпроти Шобера, відрахували ще п’ять хвилин, коли двері зі скрипом відчинилися, і досередини зайшла тендітна молода секретарка. Винувато посміхаючись, дівчина підійшла до відвідувача. В руках вона тримала невеличку тацю, на якій перед тим принесла гостеві чай. Тепер там було пуделко з сигарами, гільйотинка і бензинова запальничка.

– Herr Bundeskanzler[3] просить вибачення, що досі не прийняв вас, – промовила дівчина застудженим хриплуватим голосом. – На жаль, він досі має телефон із президентом…

Шобер мимоволі придивився до її вбрання – чи не занадто воно легке, як для цієї пори й досить прохолодного приміщення. Проте секретарка мала на собі теплий габардиновий костюм із довгою спідницею й щільним піджаком із трохи заокругленими плечима. З-під нього визирала білосніжна блузка, а на шиї дівчина мала зав’язану шовкову хустинку.

– Втім, думаю, панове невдовзі завершать розмову, – додала вона.

– А вам хіба не час додому? – запитав Шобер.

На обличчі секретарки з’явився вираз непідробного й глибокого подиву.

– Як я можу піти, коли Herr Kanzler досі працює? – сказала вона.

«Авжеж, – подумав директор поліції, – тільки на такій напівбезглуздій відданості зараз все у Відні й тримається. Хоча, мабуть, не лише у Відні, а й у цілій Австрії…»

– Herr Kanzler попросив почастувати вас сигарою на знак вибачення, – продовжила секретарка.

– Як же він попросив, якщо весь час зайнятий теревенями? – сміючись запитав Шобер, хоча відповідь була очевидна. Авжеж, якщо працюєш зі своїм шефом щодня з ранку до пізнього вечора, то врешті для комунікації вистачає погляду або жесту.

Директор поліції, втім, охоче взяв сигару, обітнув її край на гільйотині та, клацнувши запальничкою, з приємністю закурив. Це був по-справжньому щедрий частунок. Востаннє йому доводилось смакувати сигарою, здається, ще до війни чи принаймні в році п’ятнадцятому або шістнадцятому, доки в крамницях ще зберігалися старі запаси. Пізніше, коли ті закінчились, їх вже не поновлювали. Під час війни жодні постачання з-за океану не надходили, а після капітуляції, у зголоднілій столиці навіть аристократи воліли витрачати гроші на речі значно необхідніші ніж дорогі сигари. Зник попит, зникла і пропозиція. У крамницях лежав переважно дешевий тютюн, а з кращого траплялися міцні австрійські цигарки «Nil», німецькі «Eckstein» або французькі «Gauloises».

– Чай вам не засмакував? – запитала дівчина, вказавши поглядом на майже повну чашку.

«Ні, – ледь не вирвалося у Шобера, – бридкий ерзац, на відміну від сигари. Навіть у почекальні канцлера».

Директор поліції натомість лише вдихнув повітря, ніби збирався щось сказати, але за мить без жодного слова видихнув. Вийшло щось на кшталт глибокого і скрушного зітхання. Тоді секретарка поставила чай на тацю й попрямувала до дверей, а Шобер і далі німував, проводжаючи її поглядом крізь свої делікатні окуляри в дротяній оправі, а на його широкому обличчі, прикрашеному акуратною борідкою та злегка підкрученими вусами, відбилося чи то зніяковіння, чи то замилування юною особою та її граційною ходою.

Біля самих дверей мало не сталася неприємна колізія: до почекальні несподівано зайшов канцлер, ледь не вибивши тацю з рук своєї вірної секретарки. Дівчина скрикнула, але зуміла втримати свою ношу, хоч недопитий чай таки розплескався.

– Ох, вибачте, фройляйн! – вигукнув її шеф високим винуватим голосом. – Я зайшов не з тих дверей… Вибачте, заради Бога!

Таки справді. Зазвичай Карл Реннер виходив зі свого кабінету через службовий вихід, а тут вирішив, вочевидь, якнайшвидше побачитись із гостем. У руках він тримав пальто й капелюх, які свідчили про те, що розмова з президентом нарешті закінчилася і Його Екселенція збираються якнайшвидше покинути місце служби.

– Це все ви винні, Йоганне! – додав він із деякою театральністю, вочевидь, щоб перевести ситуацію на жарт. – Гребуєте нашим пролетарським чаєм, через що він опиняється на блузці моєї любої Емілії. Без якої я, мов без рук…

Останнє він сказав цілком щиро, дивлячись дівчині просто в очі, від чого її бліде обличчя миттю зашарілося.

– Herr Kanzler надто добрий до мене, – відповіла вона.

– Я винен? – підхопив його тон Шобер. – Майте на увазі, Ваша Екселенціє, що змушувати директора поліції, а заодно і свого політичного опонента, чекати півтори години вкрай небезпечно. Що як за цей час мені спаде на думку вчинити проти вас переворот?

– Майте Бога в серці, Шобере, хіба я вас не підкупив? – реготнув канцлер і вказав на тліючу сигару в руці співрозмовника.

– Однією сигарою? Так діло не піде! Я візьму дві!

З цими словами він сягнув рукою до пуделка, що лишилося на столі перед ним, і, демонстративно витягнувши звідти ще одну сигару, з удаваною серйозністю поклав її собі в кишеню піджака.

– Herr Direktor, ви вкрай нестерпна особа! – констатував Реннер, а тоді знову повернувся до Емілії, що ледь стримувалась, аби від душі не розсміятися з цієї вистави, й сказав:

– Люба фройляйн, прошу вас, якщо прочитаєте в газетах, що хтось задушив директора віденської поліції, дуже прошу, не виказуйте мене.

Секретарка відповіла реверансом.

– Ну от, справу залагоджено, – підсумував канцлер і рушив до гостя, простягаючи йому руку для привітання.

– Дякую, що дочекався, Йоганне, – сказав він вже серйозно, водночас переходячи зі співрозмовником на «ти».

– Маю надію, справа дійсно важлива, бо заради тебе я скасував наш із дружиною похід в оперу.

– Он як? Ви досі ходите в театр? Мені здавалось, що всім тепер до смаку лише кіно… Еміліє, будьте ласкаві, подайте панові Шоберу його пальто й капелюх! – гукнув він до дверей, які щойно зачинилися за його секретаркою.

– Одну хвилину, Herr Kanzler! – долинуло звідти.

– Ми кудись ідемо? – здивовано запитав директор. – Мені здавалось, ти хочеш поговорити без зайвих вух.

– Саме тому краще нам вибратися якнайдалі від мого кабінету…

Якусь мить вони мовчки дивилися один на одного. Ці двоє були схожими: однакового зросту і статури, приблизно однакового віку – обидвом близько п’ятдесяти. І Реннер, і Шобер носили окуляри, щоправда, канцлер їх надівав лише для роботи, а перед виходом на вулицю знімав. Директор мав трохи більше сивини та спокійніші, аристократичніші манери на противагу холеричному Реннеру.

Щойно чоловіки вдяглися для виходу, канцлер галантно попрощався з Емілією, поцікавившись, чи не підвезти її, бува, додому. Утім, дівчина рішуче відмовилась, пояснивши, що її супроводить наречений.

– Ви розбиваєте мені серце, – жартома зітхнув наостанок Реннер і повів свого гостя службовими сходами, які провадили до внутрішнього двору будівлі Уряду. Тут світив один-єдиний ліхтар, вихоплюючи з темряви обриси присадкуватого чорного «Даймлера», що раніше належав, мабуть, британським чи американським військовим.

Звідкілясь долинуло бадьоре привітання, і поруч із автомобілем з’явився водій у сірому однострої. В одну мить він опинився біля задніх дверей і відчинив їх для шефа та його друга.

– Доброго вечора, Міхаелю, – відповів канцлер, знаком запрошуючи Шобера сісти першим. – Як твої справи?

– Дякую, Herr Kanzler. Гріх жалітися, коли маю роботу. Іншим щастить менше… Бажаєте одразу додому чи заїдемо куди-небудь?

– Відвези нас на Барнабітенґассе. Там, біля кнайпи «Grazer Hof», ми вийдемо. Потім можеш їхати додому.

– Як скажете, шефе, – з тихою радістю в голосі відповів Міхаель.

– Наш водій під час війни служив механіком в авіації, – сказав Реннер, вмощуючись на сидінні поруч з Шобером. – Отримав Хрест святого Карла, медаль за хоробрість, медаль за поранення. Але після Сен-Жермену[4] літати австрійцям, як ви знаєте, заборонено. А отже, сотні майстрів своєї справи залишилися без діла. І мова тут не тільки про механіків, як ви розумієте. Стрільці, пілоти… Усім довелося знаходити собі інший фах. Наш друг почав ремонтувати розгепані автомобілі. Оцей-от «Даймлер» добряче пошкодила міна. Британці просто попросили забрати уламки, а Міхаель зробив з нього елеґанське авто, в якому не відмовився би проїхатись і президент США. Еге ж, друже?

– Якщо Herr Kanzler так каже, значить, так воно і є, – відповів Міхаель і завів двигун.

Автомобіль виїхав із площі Баллгауз, потім попри Фольксґартен рушив до дільниці Санкт Ульріх. Минув Фолькстеатр, палац Траутсонів, а далі широкою Кірхенґассе, майже не змінюючи швидкості, дістався до потрібної адреси.

Вулиці Відня, навіть центральні, освітлювалися все ще погано. Міська газовня була напівзруйнованою, а електрифікація проводилась повільно. Два промені автомобільних рефлекторів часом сполохували бродячих псів або безхатьків, які рвучко закривали очі руками, ніби боячись осліпнути.

Біля замкнених крамниць можна було побачити й звичайних містян, які з ночі займали чергу, аби на момент відкриття мати змогу купити м’ясо, набіл чи інші продукти, які завозили в доволі обмежених кількостях, а тому їх не вистачало всім охочим. Щастило найбільше тому, хто мав дорослих родичів, які могли б замінити їх на кілька годин у черзі. Ті ж, хто мусили стояти всю ніч самі, бувало, не витримували й з гіркотою прямували додому, щоб поспати голодним сном тих кілька годин, які залишались до ранку.

– Хай йому чорт, мені Відень значно миліший за денного світла, – сказав Реннер, відводячи погляд від вікна.

– Нічне місто, як темна сторона Місяця. Це невіддільна частина цілого.

– Я обираю світлу сторону.

– А темна сторона обирає вас. Ви, так чи інакше, у цю мить їй належите.

Канцлер перевів погляд на Шобера і кілька секунд спостерігав, як той методично протирає хустинкою свої окуляри.

– Я все забуваю, що ви не лише поліціянт, але й філософ, – промовив Реннер.

– Жодної філософії, Herr Kanzler. Річ у тім, що коли всі ваші підлеглі йдуть спати, мої люди залишаються тут єдиною законною владою. Тож, як ви розумієте, я не можу любити своє місто лише вдень. Уночі, разом з усіма своїми вбивцями, грабіжниками та повіями, Відень також лишається моїм коханим Віднем, – відповів Шобер і знову надів окуляри.

Міхаель вимкнув двигун і поспішив до задніх дверей, щоб допомогти вийти своїм поважним пасажирам.

– Гарного вечора, мої панове! – урочисто побажав він їм.

Ті відповіли й неквапно рушили до дверей кнайпи.

– Не знаю, як ти, а я зараз убив би за чарку доброго коньяку, – промовив Реннер, полишаючи знову звертання на «ви», до якого повернувся в авто.

Чоловіки, мов за командою, насадили капелюхи глибше на голови. Вечір був по-осінньому прохолодний. Міський туман безликим привидом блукав поміж темних стін, огортаючи час від часу одиноких перехожих, мовби й справді велетенська бентежна душа намагалася знайти собі нове тіло.

– Щодо справи, через яку ти мене покликав… – почав було Шобер, але канцлер його перебив:

– Зайдімо досередини. Тут збіса холодно.

– Авжеж, – мусив погодитись Шобер, тим більше, що Реннер вже вхопився за масивну ручку кнайпових дверей і потягнув їх до себе. З протилежного боку гостей зустрів усміхнений оберкельнер, який тут виконував роль метрдотеля.

У «Grazer Hof» було душно й гамірно. Більшість підхмелілої публіки – офіцери-американці та віденські комерсанти. Словом, ті, кого мало обходила післявоєнна інфляція австрійської крони та кого не лякали ціни в меню.

Шобер мусив знову протерти запотілі окуляри. Після чого, без найменшої втіхи, роздивився довкола.

– Побоюєшся, що нас побачать газетярі? – запитав Реннер, поправляючи піджак і кількома рухами приводячи до ладу фризуру. – Що ж, дайте їм поживу. Усі знають, що я перебуваю останні дні на посаді канцлера, а тебе називають найімовірнішим моїм наступником.

Шобер не відповів. Натомість дістав свою недокурену сигару, встромив її до рота й знаком попросив кельнера піднести йому вогню.

– Жартую, не буває тут жодних газетярів, – буркнув Реннер, трохи роздратований тим, що той змовчав у відповідь на ці слова.

Кельнер провів їх до віддаленого від решти столика, з якого тієї ж миті прибрав дерев’яну табличку з написом «Reserviert»[5]. Чоловіки замовили коньяк, дві порції картопляного салату, шніцелі, житній хліб та сир.

– Це єдине місце в цілому Відні, де можна замовити мій улюблений «Rémy Martin»[6], – промовив Реннер, коли кельнер пішов. – Крім того, сир тут справжній, альпійський, а не чортів ерзац, який подають в інших кнайпах. І найголовніше – тут я впевнений, що ніхто нас не підслухає…

– Отже, ми нарешті перейдемо до справи, – сказав Шобер.

– Власне, так… – канцлер дістав із кишені срібну папіросницю і також закурив. Дим заклубочився довкола його обличчя й пальців, розтягнувся хмаркою над столом і ліниво звився догори.

– Мова йтиме про одного з твоїх підлеглих, – почав Реннер, – оберкомісара віденської поліції.

Шобер здивовано подивився на співрозмовника, а тоді відкинувся на спинку стільця. Він і далі не зводив очей з канцлера, проте відстань між ними дещо збільшилась, мовби Реннер був палаючим каміном, і Шобер побоювався обпектись.

– Відколи ти цікавишся моїми підлеглими? – запитав директор поліції.

– Відтоді, відколи ними цікавиться маршал Пілсудський[7].

Шобер не стримався й хрипко засміявся, ледь не вдавившись при цьому сигарним димом.

– Який ще Пілсудський, Карле? – перепитав він, відкашлюючись і знову знімаючи окуляри, цього разу, щоб витерти з очей сльози, які у нього проступили. Реннер, втім, залишився серйозним і терпляче дочекався, коли той закінчить свою процедуру.

– Який ще Пілсудський? – повторив запитання директор поліції вже спокійніше.

– Ти знаєш багатьох Пілсудських, Йоганне?

– Ні, лише одного.

– От і я також.

– Гаразд, але настобіса йому мій оберкомісар? До речі, як звати цього щасливчика, яким цікавиться сам польський маршал?

– Зараз… – Реннер поліз до кишені, де тримав записника. З іншої він витягнув монокля на срібному ланцюжкові. – У твого підлеглого слов’янське прізвище. Боюся хибно вимовити… Хвилинку.

Канцлер енергійно перегортав списані сторінки, шукаючи потрібного запису. Врешті знайшов.

– Адам Ві-сто-вич… – прочитав він. – Саме так, оберкомісар Адам Вістович. Це його видачі вимагає Польська держава. У чому, як ти розумієш, її, за потреби, підтримають тутешні представники альянтів[8]…

– Але чим він завинив, чорт забирай? – директор вимовив це, мабуть, занадто гучно, бо Реннер озирнувся, щоб пересвідчитись, чи не дослухається хтось до їхньої розмови. Після цього знаком попросив Шобера говорити тихіше.

– Мені достеменно невідомо в чому річ, але, гадаю, йдеться про його колишню співпрацю з HK – Stelle[9], – сказав канцлер. – Ти, без сумніву, знаєш, що цей Віст… Вістманн… Вісто…

Реннер сердито клацнув пальцями й знову зашурхотів сторінками записника, який встиг перед тим згорнути. Доброї пам’яті на прізвища він ніколи не мав.

– Вістович, – допоміг йому директор.

– Саме так… Отож ти мав би знати, що твій оберкомісар у минулому – конфідент[10] імперської розвідки.

– Після того, як її розформували, багато колишніх агентів знайшли собі нові місця служби. І не лише в поліції.

– Розумію. Але тільки одного з них вимагає видати відроджена Річ Посполита. Отже, цей Вістманн, якогось дива, для них – значуща фігура.

– Вістович, – знову виправив його Шобер.

Реннер стомлено відмахнувся.

– Байдуже, як там його звати…

Розмова перервалася, коли до столика знову наблизився кельнер: приніс коньяк, сир та хліб. Поставивши все на стіл, він пообіцяв, що шніцелі й картопляний салат будуть за мить. Після цього вклонився і знову відійшов.

Канцлер важко зітхнув.

– Збирався спокійно посидіти за коньяком і потеревенити з тобою, але, схоже, не вийде, – сказав він. Після цього підніс чарку до носа і вдихнув аромат дорогої випивки.

– Щоб спокійно теревенити, Карле, треба підбирати спокійну тему. А поки що ти пропонуєш згодувати полякам одного з кращих віденських поліціянтів. При всій повазі до вас, Herr Kanzler, я, чорт забирай, не можу сприймати це холоднокровно. Тим більше зараз, коли добрі функціонарії на вагу золота.

– Хіба я сказав саме так? Що вже завтра у тебе буде на одного поліціянта менше? – Реннер ковтнув коньяку і потягнувся за новою цигаркою.

– Ні, але навряд чи Республіка псуватиме стосунки з Польщею через якогось оберкомісара, – зауважив директор.

– Твоя правда. Зізнаюся, якби все було так просто, ти би отримав від мене листа, в якому був би наказ негайно арештувати цього Вістовича. Ми вирішили б усе на рівні канцелярії. Не сиділи б зараз тут, і ти не спопеляв би мене своїм вогненним поглядом. Проте є одна обставина…

– Яка ж?

Реннер несподівано сплеснув у долоні.

– А-а-а, от і наші шніцелі!

До них справді знову підійшов кельнер, тримаючи на таці решту замовлення: дві великі тарелі з холодним картопляним салатом і майстерно обсмаженим до золотистої скоринки м’ясом. Це були справжні віденські шніцелі: соковита телятина, відбита до тонкого листа, посипана борошном, хлібними крихтами, перцем і сіллю, а потім спроваджена на пательню з розпеченим маслом, де й була доведена до цього божественного стану.

– У мене в голові паморочиться від цього аромату, – продовжував тішитися Реннер. – Спасибі, Herr Ober[11].

Кельнер вклонився і запитав, чи не бажають панове ще чогось.

– Ще коньяку, але залиште нам цілу пляшку, – розпорядився канцлер.

– Одну хвилину, – відповів той і справді миттю приніс відкоркований для них «Rémy Martin».

– Ще якихось два роки тому було б украй непатріотично замовити у кнайпі французький коньяк, – промовив Реннер, розтинаючи свій шніцель спочатку надвоє, потім учетверо й так далі, нарізаючи його на зручні шматочки. – Як добре, що часи змінилися.

– Можливо, часи змінилися, але не люди, – відповів Шобер.

– Що ти маєш на увазі?

– Те, що для багатьох ветеранів, які повернулися з фронту, і просто для гарячих голів війна не закінчилась, а перенеслась сюди, до Відня. Мовляв, ми б ніколи не капітулювали, якби не внутрішні зрадники.

– Як-от каторські моряки?[12]

– Так. І комуністи на вулицях… Я і мої люди щодня з цим маємо справу. Кожне друге вбивство у столиці стається на політичному ґрунті.

– Тобі як монархісту, думаю, це особливо неприємно.

– Я не вважаю себе монархістом, Карле, але прошу, повернімось до мого оберкомісара. Що за обставина стримала тебе від рішучих дій супроти нього?

– Бачиш, Йоганне. Майже в один час із Польщею голову цього Вістовича забажала Радянська Росія.

Шобер не стримав усмішки.

– Он як? А хіба ми маємо дипломатичні стосунки з більшовиками? – запитав він.

Реннер скривився, як від кислого яблука.

– Заради Бога… офіційно, звісно, ні. Але не можемо ж ми ігнорувати такий велетенський шмат суші. Нам повідомили через канал у Берліні. Все як завжди… І так само через Берлін чекають нашої відповіді.

Шобер якусь мить мовчки дивився на співрозмовника, а тоді врешті й сам підніс до рота чарку з коньяком. Трохи відпив, віддаючи подумки належне Реннеру за його вибір. Алкоголь був пречудовий. Знову затягнувся сигарою. Їсти чомусь не хотілося, попри те, що через шалений день не зміг як слід пообідати.

– Якщо я правильно тебе зрозумів, Карле, то вибір насправді полягає в тому, з ким Австрія мусить зіпсувати стосунки: з Польщею чи з Росією.

– Сказано дещо поверхнево, але так. У цілому маєш рацію, – погодився Реннер. – Я міг би, звісно, сказати, що нам начхати на більшовиків, і Польща та альянти для нас – пріоритет, але це було б неправдою. Їхнього впливу, неофіційного, підпільного, підривного, їхньої помсти з вибухівкою в будинках і на залізниці нам варто також остерігатися. Зрештою, тобі це пояснювати не треба.

Шобер кивнув. За свої понад двадцять років служби в поліції він не раз мав справу з лівими терористами. Особливо після війни, коли їх надихав приклад революції в Росії та боротьба «спартаківців»[13] у Німеччині. Звісно, самим натхненням тут не обходилось. Кілька разів поліціянтам разом із функціонаріями Staatspolizei[14] вдавалося перехопити чималі партії зброї, які прямували з Росії до Відня залізницею й були заховані у вагонах із вугіллям або зерном та призначені для тутешніх Genossen[15]. Що ж до агіток і революційної преси, в якій закликали нищити капіталістичних гнобителів та зрадників-соціалістів, то їх сюди відправляли без надмірної конспірації. Вилучення цього «червоного мотлоху» стало для поліціянтів звичною, майже буденною справою.

Вистачало, втім, мороки й з ворожими до комуністів таборами: націонал-соціалістами, різного ґатунку пангерманцями та особливо з Гаймвером[16]. Ці не ховалися, діяли відкрито й нахабно, декларуючи вбивства «червоних» під час робітничих маніфестацій та пограбування євреїв, як служіння державі. Знаючи, що мають чимало симпатиків серед високопоставлених військових та урядовців і можуть в будь-який момент розраховувати на підтримку з самих верхів, ці люди почували себе над законом.

– Що ж, ситуація нелегка, – промовив Шобер. – Не хотів би я зараз бути на твоєму місці.

– Ти сказав, що цей Вістович – добрий поліціянт, – зазначив Реннер. – Чи можеш мені розповісти про нього більше?

– Це, мабуть, єдине, що я сам знаю достеменно, – відповів директор. – Років п’ятнадцять тому вперше прочитав про нього в газетах. Розповідалося, що комісару з Лемберга вдалося схопити віденського маніяка на прізвисько Упир.

– Комісару з Лемберга? – перепитав Реннер. – Отже, Вістович родом з Ґаліції?

– Наскільки мені відомо, так.

– Поляк?

– Ні, українець.

– Я, здається, також чув про ту справу з Упирем, хоча не надто цікавлюся кримінальними новинами.

– Віденська поліція тоді добряче пошилася в дурні: ми, навіть доклавши чималих зусиль, не змогли спіймати маніяка, коли той був у нас під носом. А якийсь провінційний комісар зробив це майже самотужки. Тільки лінивий із нас не кепкував.

– Даруй, що навіяв неприємні спогади, – трохи зніяковіло сказав Реннер.

Шобер відмахнувся.

– Я кажу «ми», маючи на увазі поліцію, а не себе, – пояснив він. – Сам я тоді служив поліційним юристом і не був причетний до цієї справи. Утім, мене зацікавила постать невідомого галицького розумаки, адже нечасто у провінції трапляються такі таланти. Я спробував з’ясувати, чи інші свої розслідування він провадив так само блискуче й, уяви собі, виявилось, що чимало вбивць і маніяків у Ґаліції пішли на шибеницю саме завдяки Вістовичу. Так само достобіса інших злочинців можуть поставити йому на карб свій арешт і ув’язнення. І, знаєш, Карле, якби я був письменником, як, приміром, сер Конан Дойл…

Шобер прикусив язика і, трохи зніяковівши, замовк.

– Ах, Йоганне! – засміявся канцлер. – Знаю я про твої літературні слабкості!

– Припини.

– Думаю, твій час ще настане. Ми ще почуємо про тебе, як про славетного автора. Нічим не гіршого за того англійця.

– Боже збав!

Реннер відпив ще коньяку, а тоді продовжив, повертаючись до головної теми:

– Гаразд, а як цей Вістович потрапив на службу до віденської поліції?

– За протекцією самого міністра внутрішніх справ. Два або три роки тому. Його перевели сюди з польової жандармерії, де він служив під час війни.

– Он як? Наш комісар, виявляється, непроста птиця.

– Можливо, хоча міністр потім про нього жодного разу не згадав.

Шобер замовк, проте його співрозмовник виразно чекав продовження.

– Що ще? – запитав канцлер.

– Це все. Більше про нашого галичанина я нічого не знаю.

– Не може бути. Хіба він не зацікавив тебе, скажімо, як прототип твого майбутнього літературного героя?

– Коли я очолив віденську поліцію, Карле, а приблизно тоді Вістовича перевели до нас, мені, як ти пригадуєш, було зовсім не до літератури…

Реннер кивнув. Авжеж, два роки тому розлючений некерований натовп на площах Відня вимагав крові Габсбургів: імператора Карла І[17] та його сім’ї. Шоберові найперше довелося подбати про їхню безпеку й забезпечити Габсбургам таємний виїзд за кордон. Згодом поліціянти заходилися наводити лад на вулицях, де господарювали переважно комуністи. Дійшло до сутичок, кровопролиття і навіть смертей. Однак революціонери, які марили Австрійською Радянською Республікою, повернулися у своє підпілля.

– І все ж, я запросив тебе сьогодні не просто так. Ми мусимо ухвалити рішення щодо твого комісара, – мовив канцлер. – Точніше, я хотів би, щоб це зробив ти.

– Зробив що? – сіпнувся Шобер.

– Сказав мені, як з ним вчинити.

– Послухай, Карле. Якщо ситуація справді така, як ти описуєш, то виходу з неї немає. І хто я такий, зрештою, щоб втручатися у твою дипломатію?

– Шеф віденської поліції, відповідальний за державну безпеку, один з очільників Staatspolizei. Hofrat[18] врешті-решт!

– Тепер я бачу, що ти просто намагаєшся перекласти проблему на мої плечі, аби тебе потім не мучило сумління, знаючи, що комісара Вістовича розстріляли поляки або до смерті замучили більшовики, – проказав Шобер.

– Гаразд, якщо долю свого підлеглого ти цілковито доручаєш мені… – нервово мовив Реннер і схопився на рівні ноги.

Директор помітив, як тієї ж миті з-за столу навпроти них підвелося двоє чоловіків у цивільному.

– Чекай, – зупинив його Шобер. – Не треба гарячкувати.

Реннер зітхнув і знову опустився на стілець. Двоє в цивільному також сіли.

– Вибач. Нерви зовсім погані… – видихнув канцлер.

– Твої охоронці? – поцікавився директор, кивнувши вбік невідомих.

– Так. Ти ж не думаєш, що канцлеру дозволено перебувати у кнайпі самому. Навіть якщо це «Grazer Hof», де кельнери знають усіх відвідувачів поіменно.

– Скільки часу ми маємо на відповідь? – запитав його Шобер.

– Небагато. Тиждень, може, трохи більше.

– Думаю, найперше Вістовича треба заарештувати. Причому не таємно, а відкрито. Так, щоб це навіть потрапило в пресу. Тоді і більшовики, і поляки знатимуть, що ми поставились до їхніх вимог серйозно, – сказав директор. – А далі побачимо…

– Маєш рацію.

Якийсь час вони мовчали, зосередившись на їжі, а потім спробували відновити розмову. Згадали старі часи, коли вперше зустрілись у Студентському братстві Віденського університету. Тоді сімнадцятирічний Йоганн і на кілька років старший за нього Карл навіть були суперниками, змагаючись за прихильність однієї панни. Юна Пауліна, донька столичного фабриканта, віддала перевагу першому і через кілька років стала фрау Шобер. Тепер ці двоє сміялися, провадячи розмову під добрий коньяк, а тоді все ледь не закінчилося дуеллю.

За годину Шобер і Реннер попрощалися, домовившись про зустріч за кілька днів.

– Вибач, що справді переклав цю проблему на твої плечі, – наостанок сказав канцлер, сідаючи цього разу в темно-синій «Packard». Поруч із ним стояли ті самі двоє типів у цивільному, які пильнували його цілий вечір. Один притримував для Реннера задні дверцята, інший вже сидів за кермом. – Мені видається, буде правильніше, якщо рішення ухвалиш ти. Підпис під наказом у моїй канцелярії – це завжди, як рух гільйотини. Стрімкий, безжалісний і смертоносний. Спинити його неможливо… Ти розумієш, про що я?

Реннер добряче випив, і язик його заплітався.

– Розумію, – відповів Шобер, піднімаючи комір пальта. Після теплої кнайпи його проймали дрижаки.

– Я все ще вірю в гуманізм, Йоганне. Якщо ці бісові революції чогось і досягнули, то це того, що ми стали людянішими… Навчилися поділяти біду інших… Ти точно не хочеш, щоб я тебе підвіз?

– Ні, я попросив кельнера спіймати таксі.

– Як хочеш… Тоді бувай.

– Бувай, Карле.

До свого дому Йоганн Шобер дістався близько другої ночі. Заспаний камердинер відчинив йому двері, взяв верхній одяг і поцікавився, чи зробити господарю чаю.

– Так, не відмовлюсь, – відповів той, відчуваючи, як сильно насправді промерз. Усередині таксі гуляв протяг, що крижаним свердлом діставався йому до самих кісток. – Принеси в бібліотеку.

У бібліотеці було тепло. Найпевніше, Пауліна, знаючи про його звичку сидіти тут перед сном, розпорядилася запалити в п’єцу. Шобер увімкнув електричну лампу на своєму столі, вмостився в крісло і якийсь час сидів нерухомо, розглядаючи предмети перед собою, ніби бачив їх уперше: масивну попільницю і коробку з сірниками, продовгувату скриньку із горіхового дерева, в якій зберігалася чорнильна ручка «Lucky Curve», а поруч з нею – замкнена на крихітний замок чорнильниця. Портрет дружини в округлій срібній рамці. На ньому Пауліні заледве двадцять, але вона вже матір їхнього первістка. Поруч з портретом – сімейне фото, зазнимковане п’ять років тому. Подружжя Шоберів разом із трьома своїми дітьми: найстаршому Францу шістнадцять, він має на собі кадетський мундир, дивиться в об’єктив гордо й сміливо, як і личить майбутньому офіцерові. Далі Еріх, молодший від брата на рік. Тендітний і замріяний юнак, який геть не перейняв братову вдачу. Змалку обожнював мистецтво, брав уроки живопису, аж врешті вступив до художньої академії. І нарешті красуня Емілія, їхня сестра, тепер уже заміжня за молодим успішним інженером із Лінца.

Біля портретів громадились записники. Чотири бруліони[19] в товстій шкіряній оправі, три з яких уже були списані від першої до останньої сторінки дрібним акуратним почерком їхнього власника, проте Шобер нізащо не хотів їх позбутися, оскільки добре пам’ятав що й де записано та часом сягав по ті записи.

Утім, дещо нове на його столі таки з’явилося: невеликий прямокутний поштовий пакунок, до якого світло лампи не досягало. Шобер потягнув його до себе.

«London. George Newnes Ltd»[20], – прочитав він адресу відправника.

У двері постукали.

– Так, Феліксе, – не озираючись промовив чоловік.

– Я вирішила сама зробити тобі чай, – почув він голос дружини після того, як двері відчинилися. – Бідолаха Фелікс і так цілий день на ногах.

Шобер повернувся і з радістю в очах спостерігав, як Пауліна наближалась до нього, несучи в руках тацю. Жінка була одягнена в довгу спальну сорочку, поверх якої мала теплий шлафрок.

– Я думав, ти вже спиш, – промовив господар дому, підводячись їй назустріч.

– Я також думала, що ти прийдеш раніше, і зараз ми обидвоє вже спатимемо, – відповіла вона. – Але ж у мого чоловіка є справи важливіші, ніж наш сон.

Вона поставила тацю на стіл, тоді Шобер узяв її руку й ніжно поцілував.

– Не підлизуйтесь, Herr Direktor. Я все ще сповнена рішучості влаштувати вам ревнивий допит, – промовила фрау Шобер.

– Допит? І що ж вас цікавить, моя люба?

– Чи не завели ви собі молоду коханку, якій мені час готувати отруту.

– Отрута – кепський засіб, серденько. Кажу тобі як знавець. Майже всі отруєння поліції вдається розкрити.

Шобер підсунув дружині крісло і налив чай у дві філіжанки. Тоді сів навпроти.

– Якби в мене з’явилася коханка, думаю, їй би врешті самій закортіло мене вбити, – промовив він. – Я – нестерпний, буркотливий вар’ят, якого здатна витримати лише ти.

Жінка засміялась, і її обличчя стало ще чарівнішим. Ці повні вуста, акуратне аристократичне підборіддя і гладенькі щоки творили магію, проти якої не міг встояти жоден чоловік. І навіть якщо його не брала в полон усмішка пані Шобер, то вже напевно роззброював погляд карих очей із грайливими бісиками.

Пауліна соромилася своїх ледь помітних зморщок і незначної сивини у темному волоссі, яку доводилось ретельно маскувати. А Шобер усе ніяк не міг підібрати правильних слів, аби сказати їй, що з віком вона стала ще привабливішою. Доводилося сподіватись, що жінка це й так розуміє.

– Як тобі сьогоднішня опера? – запитав він.

– Завдяки подружжю Майєрів, які виручили мене й узяли з собою, я мала можливість піти й побачити «Дон Жуана», але також через них майже нічого не чула. Бо театральна ложа здалася їм вдалим місцем, щоб обговорити найновіші віденські плітки.

– О, так! Майєри пліткуватимуть навіть на Страшному суді, – кивнув Шобер.

– А як твоя зустріч із Реннером? Чого від тебе він хотів? – запитала жінка.

Її чоловік зняв окуляри й стомлено потер очі. Потім важко зітхнув і насадив скельця знову на носа.

– Пам’ятаєш, я розповідав про галицького комісара, чиїми розслідуваннями колись захопився? Я ще говорив, що коли б урешті сів писати роман, то зробив би його своїм героєм? – запитав Шобер.

– Так, а після війни він потрапив на службу до віденської поліції, – відповіла йому дружина. – Дивовижний збіг, правда?

– Правда, але… Краще б цього не сталося, бо тепер я мушу підписати йому вирок. Точніше, обрати екзекуторів. Видачі комісара вимагають одночасно Польща і Росія.

– Одночасно дві держави? Що ж він такого накоїв? – здивувалась Пауліна.

– Не знаю. Але хочу це якнайшвидше з’ясувати. І вчинити зрештою так, як буде найкраще.

Фрау Шобер дістала з кишені халата елеґантний портсигар, на якому були вигравіювані руїни Колізею. Цю річ вона придбала під час їхньої сімейної подорожі до Італії ще в довоєнні, значно кращі й заможніші часи, а тому дуже нею дорожила. З портсигара жінка дістала тонку папіроску й дерев’яну різьблену люфку. Склала їх разом і піднесла до вуст. За той час в руках Шобера спалахнув сірник, і він подав їй вогонь.

– Ти завжди був ґалантним кавалером, Йоганне, – промовила фрау Шобер, видихаючи першу хмарку диму. – Це мені в тобі шалено подобалось.

Вона з ніжністю погладила його по щоці.

– А ще ти був завжди занадто відповідальним, – додала жінка за мить.

– Про що ти?

– Про те, що часом можна проявити й деяку, скажімо так, ноншалантність… Менше перейматися чужими долями.

– Я не можу, бо на мені купа обов’язків.

– Хто поклав їх на тебе?

– Австрія.

– От і вчини так, як найкраще буде для Австрії, – підсумувала фрау Шобер. – Не для Реннера, не для комісара з Ґаліції, а саме для Республіки.

Кілька хвилин вони мовчки пили чай.

– Яке щастя, що можу вільно отримувати книжки з Лондона, – сказав нарешті Шобер, згадавши про поштовий пакунок. – Тепер хочу надолужити все, що не зміг прочитати за чотири роки тієї безглуздої війни.

ІІ

Відень

30 жовтня 1920 року

Крок за кроком у порожнечу…

Холод і сирість кам’яних стін відчувається шкірою. Одяг не гріє, наче його немає зовсім. Поодинокі жарівки, які вкрай ощадно розвішані під суфітом тунелю, лише через кожні п’ятнадцять або й двадцять кроків ледве розбавляють темряву.

Чути власне дихання і звуки власних кроків. У скронях стугонить так, що голова, здається, от‑от вибухне, мов динаміт.

З кожним кроком нутро все більше крижаніє від страху, ніби попереду чекає сама смерть.

Дихання невдовзі перетворюється на спазм. Кроки стають хаотичними, наче в п’яниці посеред нічної вулиці. Скільки це ще триватиме? Де в біса закінчується цей тунель? Хочеться кричати, аж доводиться затиснути рукою рота. Боротися з самим собою.

Хтось іде назустріч. Чиясь безформна тінь миготить на стінах із випуклого каміння. Вона прозора й ледь помітна. З’являється, коли незнайомець проходить під жарівками, а потім знову зникає.

У кишені плаща лежить револьвер. Це єдиний рятунок від невідомого, який наближається швидко, мов звір. Здається, це він сам, а не його тінь ковзає по камінню… У руках його довгий кривий ніж. Видно навіть обличчя, перекошене в диявольській гримасі.

– Хто ти? Хто ти?! Стояти! Стій!!!

Постріл! Ще один!

Марно… Кулі проходять крізь нього, мов крізь туман. Вдаряються об стіни, висікають іскри. Диявольська посмішка тепер навпроти, ближче, ніж на відстані удару.

Знову постріл. Тепер майже впритул… Знову в нікуди.

З горла виривається крик – остання зброя поранених страхом і відчаєм.

Чоловік у темній кімнаті підхопився на ліжку. Сон минув, залишивши по собі гострий біль у потилиці й холодний піт на чолі.

Крізь вікно в кімнату пробивалося світло вуличного ліхтаря. Воно м’яко розливалось на письмовому столі й звідти потрапляло на дерев’яну підлогу. Десь у темному кутку чувся розмірений хід годинника. Ніч дихала спокоєм.

У двері обережно постукали.

– Пане Вістовичу, – почувся приглушений жіночий голос. – Пане Вістовичу, у вас усе гаразд?

– Так, пані Новак, – видихнув чоловік, – усе добре…

– Ви кричали, пане Вістовичу… – додала вона ледь чутно.

Він підвівся, зняв одяг зі спинки крісла й хутко одягнувся. Потім підійшов босоніж до дверей і, двічі повернувши ключ у замку, відчинив.

Пані Новак, власниця помешкання, де він винаймав кімнату, невисока темноволоса жінка, щільно закутана в теплий халат, стояла на порозі, дивлячись на нього знизу вгору широко відкритими очима.

– Знову наснилося страхіття?

Вістович кивнув.

– Пробачте, що розбудив, – винувато додав він.

Жінка стенула плечима.

– Ходімо на кухню, я заварю чаю, якщо вже обидвоє не спимо, – запропонувала пані Новак і, повернувшись, зникла в пітьмі коридору.

Вістович зайшов назад до кімнати, намацав поряд із дверима вимикач і ввімкнув електричне світло. Праворуч на стіні висіло дзеркало, звідки на нього подивився високий чоловік у зім’ятій, поспіхом одягненій сорочці без комірця. Обличчя мав стомлене, очі запалені, тонкі губи міцно затиснені й майже безкровні. На високому чолі – кілька виразних зморщок, що нагадували нерівні спущені струни. Шкіра аж до сірості бліда. Волосся мало би бути зачесане назад, але тепер кумедно стирчало в різні боки.

Чоловік був міцної статури, й схоже, що раніше – навіть дещо огрядний. Утім, за чотири роки на фронті добряче висох. Мирне життя у Відні також минало без надмірної розкоші, тож до попередньої ваги він не повернувся.

Стрілки годинника показували другу ночі. Ніякого чаю зараз йому не хотілося, проте чоловік поправив сорочку, одягнув наверх камізельку і, нанісши на волосся трохи брилантини, акуратно його зачесав. Узяв зі столу свою папіросницю, витягнув цигарку і з виразним задоволенням закурив. Від цигаркового диму трохи полегшало: руки перестали дрібно тремтіти, а думки прояснились.

Поклавши сірники й папіросницю до кишені, Вістович попрямував на кухню. Тут уже гудів гасовий примус, на якому потроху нагрівався чайник. Невдовзі зайшла і пані Новак, перевдягнена в домашню сорочку й бавовняну спідницю. На плечах мала теплу накидку. Волосся жінка стягнула в тугий вузол на потилиці.

Владислава Новак була родом звідкілясь із Моравії. До Відня переїхала понад двадцять років тому разом із чоловіком та матір’ю, продавши на батьківщині чимале господарство, землю й великий будинок. Грошей якраз вистачило, щоб придбати двокімнатне помешкання на одній із бічних вуличок Кольмаркту[21] і на перший тиждень-два скромного життя у столиці.

Все це було зроблено заради їхнього єдиного десятирічного сина Петера, якому батьки хотіли забезпечити добре майбутнє. І всупереч волі матері, старої Богуміли Брунової, яка за цей крок ненавиділа подружжя лютою ненавистю. Крім того, ненавиділа «гівнюка Петера», «бісовий Відень» і «срану німецьку мову», яку ніколи достатньо добре не розуміла і навіть не намагалася зв’язати нею бодай два слова.

– Якби твій батько був живий, ти б ніколи не посміла так зі мною вчинити! – кричала вона на доньку. – Негіднице! Курво! Слід було вдушити тебе в колисці!

Знаючи свою провину, Владислава опускала очі й натирала підлогу, готувала їжу, прала одяг. Вона дала собі тверду обіцянку, що витримає цей нескінченний потік образ, який лився їй на голову, доки чоловік був на роботі. Молодому й сильному Яну Новаку, на щастя, швидко вдалося дістати місце вантажника на Staatsbahnhof[22]. Коли він, стомлений і голодний, повертався додому, Богуміла замовкала, проте тільки для того, щоб вранці, коли за ним зачинялися двері, з новими силами узятися до своїх прокльонів.

– Це все ті кляті книжки німецькою! – докоряла вона Владиславі. – Ти забагато читала їх у дитинстві й через це геть звихнулася…

Авжеж, її маленька Влада багато читала, а тому мріяла про життя зі сторінок романів: красиве місто, люди в дорогому одязі, театри, кав’ярні… Нарешті вона була там, де це все може принаймні бачити, а тому, ковтаючи сльози, слухала образи й працювала. По обіді зі школи приходив Петер, тож вона могла хоч на якийсь час зачинитися з ним на кухні, щоб нагодувати хлопця й розпитати, як минув день.

Кілька років усе, начебто, йшло як слід: Петер вступив до гімназії, Яна зробили старшим над бригадою, сама вона навчилася затикати старій Богумілі рота, коли та зовсім пускалася берега.

Влітку 1914-го в газетах написали, що десь у Сараєво вбили наступника імперського престолу, а ще через місяць було оголошено мобілізацію[23]. Почалася Велика війна.

Яна забрали до війська взимку 1915-го року, Петера, на той час вже високого міцного юнака, – навесні 1916-го. Владислава зосталася сам на сам із матір’ю, яка до того часу зробилася геть немічною. Клясти доньку з попереднім завзяттям стара вже не могла, натомість з її зморщеного обличчя не сходила міна єхидного вдоволення. «Бачиш, – мовляв, – а я казала тобі, що ти дурницю робиш. А я казала, що цей твій Відень гівна вартий».

Владислава знову мовчала. Якогось дня перенесла до її кімнати свої речі, бо в іншу мусила прийняти квартиранта – інакше було не вижити.

Потім прийшла страшна звістка: Ян загинув десь у Ґаліції. Як не дивно, Владислава не плакала, мовби до цієї втрати давно була готова. Зібралась силами й чекала на повернення сина. Була переконана, що Петера ця доля мине.

Молодий лейтенант Петер Новак і справді щасливо повернувся з фронту. Худий, стомлений, з хрестом «Ver Dienst» найвищого ступеня на мундирі[24]. Щоправда, мундира свого він більше жодного разу не вдягнув, нагороду також заховав якнайдалі.

Квартиранта того ж дня попросили переїхати, повідомивши, що на його місці замешкає герой війни. Той не опирався.

Кілька тижнів Петер відмовлявся виходити з дому, а коли врешті вийшов, то надовго пропав. Повернувся у кращому гуморі, але з дивакуватим блиском в очах. Повідомив, що житиме тепер окремо.

– Знайшов роботу? – запитала Владислава.

Петер відмахнувся.

– Мені не потрібна робота. Я граю на біржі. З цього також можна непогано прожити…

Коли за дверима стихли його кроки, Влада вперше за останні роки заплакала. Плач перейшов у голосне ридання, мовби вся гіркота й біль, які вона доти увібрала в себе, вирвалися назовні.

Жінка заспокоїлася тільки через добру годину, геть знесилівши. У той вечір Богуміла вперше глянула на неї зі співчуттям і навіть кілька днів намагалася не турбувати доньку без зайвої потреби.

До помешкання знову вселялися тимчасові пожильці, займаючи й звільняючи другу кімнату. Аж доки пів року тому в ній не опинився оберкомісар Адам Вістович.

– Ві-сто-вич, – повільно повторила Владислава, коли він приніс їй свої документи та гроші за кілька місяців уперед, як вона й вимагала. – Ви не австріяк.

– Ні, – відповів той, визираючи у вікно свого нового помешкання.

Навпроти виднівся такий самий будинок зі схожими вікнами. Внизу тягнувся вимощений сірим бруком провулок.

– Я родом із Ґаліції.

Зачувши слово «Ґаліція», Владислава стрепенулась. Вже кілька років вона ненавиділа його й жодного разу не вимовила вголос, мовби воно означало страшне прокляття. У Ґаліції досі лежить її чоловік, і Влада жодного разу не була на його могилі.

– Сніданок і вечеря за додаткову оплату, – видавила з себе пані Новак. – Прання також…

Вістович кивнув.

– Пані дуже люб’язна, – промовив він.

Голос у поліціянта був низький, але приємний. Погляд уважний і проникливий. Але найбільше господиню вразила його ввічливість і гарні манери. Досі Владиславі здавалося, що в тій проклятущій Ґаліції живуть самі кровожерні варвари або якісь хтонічні чудовиська.

Її чоловіка, зрештою, вбили не галичани, а невідомий російський солдат. «Ян Новак по-геройськи загинув під час офензиви, – написав їй Zugkommandant[25]. – Ваш чоловік був прикладом відважного австрійського солдата. Його поховано з належними почестями біля міста Станіславова. Висловлюю щирі співчуття. Поділяю вашу скорботу…» Чи треба ненавидіти землю за те, що прийняла Янове тіло? Ні, це безглуздо…

Після того, як вона пробачила далекій і незнаній Ґаліції, Владиславі мовби полегшало. Щось важке впало з її плечей, і вона змогла нарешті випрямитись.

Тепер Влада іноді усміхалась. І навіть згадала старих подруг, з якими бачилась востаннє ще, либонь, перед війною. Почала відвідувати їх у неділю, або ті навідувались до неї. Ті самі подруги з ледь прихованою заздрістю визнавали, що Владислава, попри пережите, залишилася гарною, і це її також тішило. Вона споглядала на себе в люстерко й дивувалася, чому це русяве волосся геть не посивіло, темні великі очі не вицвіли, а шкіра не вкрилася зморшками. Адже вона вдова, і їй далеко за тридцять. А це поважна обставина, і поважний вік!

Чайник закипів, і жінка, загасивши примус, налила окропу до заварника зі солом’яною плетеною ручкою. Справжня металева десь загубилася, і Владиславі спало на думку виготовити іншу власноруч. Витвір вдався цілком добре. Нова ручка була, можливо, не надто зручною, зате вигляд мала кращий, ніж попередня.

Потім наготувала дві чисті чашки й, трохи подумавши, витягнула з буфета напівпорожню пляшку шнапсу і два келишки.

– Думаю, вам це зараз потрібніше ніж чай, – сказала вона, кинувши на Вістовича лагідний погляд.

З приємністю зауважила, що, йдучи сюди, він довів себе трохи до пуття.

– Так, не завадить, – вдячно всміхнувся він.

– А ви пригостіть мене цигаркою.

– Залюбки…

Вістович сягнув рукою до кишені за папіросницею й відкрив її перед Владиславою. Коли вона взяла звідти цигарку, він підніс їй запалений сірник. Потім закурив сам.

Пані Новак знала, що в цей момент їхню пам’ять обпік той самий спогад. Кілька тижнів тому Вістович повернувся пізно, але вона дочекалася його, щоб подати вечерю теплою. Господиня була роздратована, бо домовлялися, що ввечері вона накриває на стіл о восьмій, а тим часом пробило вже одинадцяту. Втім, побачивши, що постоялець почувається вкрай ніяково, стрималась від дорікань.

– Давно про мене ніхто так не дбав, пані Новак, – з усмішкою зізнався Вістович. – Відчуваю себе, мов удома.

– Я також давно ні про кого так не дбала, – вимовила Владислава, сама дивуючись зі своїх слів.

«І мені хочеться, щоб ти справді почувався тут, як удома», – ледь не додала вона. Натомість простягнула руку й торкнулася долонею його шорсткої щоки. Спантеличена власним рухом до краю, відчула, що мала би негайно відсмикнутись, вибачитись і піти геть, але долоня й далі була на його щоці, мов магніт на залізі. Тому, коли він підвівся й підтягнув її до себе, жінці полегшало від того, що тепер вони поділять цей сором на двох.

Востаннє вона була з чоловіком два роки тому, коли Яна відпустили додому на Різдво. Тепер Ян в землі. У тій самій землі, по якій ходив той, хто зараз обіймає її, Владиславу. Гладить груди, цілує шию, губи, а вона відповідає йому. Ласки їхні нервові, хаотичні, ніби через їхні тіла проходить електричний струм…

Раптом зі сторони коридору почулося гучне гупання, мовби хтось періщив молотком по дереву. Владислава на мить заціпеніла, а тоді відштовхнулася від чоловіка, як від гарячого заліза.

– Це мама… – видихнула вона, поправляючи блузку. – Кличе мене.

Стара Богуміла і справді лупила ціпком по підлозі, коли їй щось було потрібно. І якщо донька довго не приходила, зчиняла рейвах настільки гучний, наскільки їй дозволяли старечі сили. Владислава вибігла з кухні, а постоялець лишився вечеряти сам і без апетиту.

Цей випадок вони за мовчазною обопільною згодою забули та навіть не зуміли відтоді остаточно перейти на «ти».

– Сон завжди той самий? – запитала Владислава, наливаючи чай, щоб якось перервати незручну мовчанку.

Свою цигарку вона поклала на край тарільчика, що правив їм за попільничку. Дим від неї вився вгору тонкою хвилястою ниткою.

Вістович зітхнув.

– Іноді я маю на собі мундир і стріляю в незнайомця з манліхера[26], а не з револьвера. Але загалом ця бісова історія справді завжди та сама… – сказав він і потягнувся за шнапсом. Відкоркував пляшку й наповнив до половини два келишки та, не чекаючи на Владиславу, одразу ж випив свою порцію.

– Я майже нічого про тебе не знаю, – зауважила пані Новак. – Тільки те, що ти хороша людина.

Вістович засміявся.

– Ти помиляєшся, – сказав він. – Дуже помиляєшся. Я – негідник… І моє сумління мене вбиває.

– Не помиляюсь, – заперечила вона, – всі ми свідомо чи несвідомо в чомусь винні. Але тільки найдобріші та найвідважніші з нас погоджуються спокутувати провину тортурами совісті…

Обоє мовчали якийсь час. Із вулиці долинав шум вітру. Чути було, як він гуляє по дахах сусідніх будинків і завиває, мов із відчаю, у дощових ринвах. Опинитися зараз на вулиці не побажаєш і ворогу.

Владислава раптом ледь не до крові закусила нижню губу й потупила погляд, розглядаючи старий обрус на стільниці. Потім рвучко затягнулась папіросою, мовби це мало додати їй сміливості.

– Послухай, Адаме, – вимовила вона, вперше називаючи свого пожильця на ім’я. – Я, звісно, не врятую тебе від сумління… Але від снів…

Жінка нарешті звела очі й подивилася просто на нього.

– Впевнена, якщо буду поруч, то тобі буде легше, – продовжила вона. – Буде легше нам обом…

Вона ще раз піднесла до губ цигарку, а потім загасила її в блюдці.

– Я нескромна, я безсоромна, вибач… – Владислава розпачливо підвелась і хотіла вийти, але він встиг її стримати. Потім загасив кухонну лампу. Йдучи у темряві навшпиньках, щоб не розбудити випадково Богумілу, вони дісталися до його кімнати й, так само безшумно роздягнувшись, вляглися в ліжко.

– Я майже забула, як це… – прошепотіла вона йому.

У відповідь він лише мовчки цілував їй шию і, лігши позаду, притулився до її спини, обережними рухами також згадуючи, як це.

Прокинувшись уранці, Вістович якусь мить нерухомо лежав, дивлячись у стелю. Потім, згадавши події ночі, повернув голову ліворуч, але Владислави поряд із ним вже не було. Нічого дивного, зрештою. Давно настав ранок, і вона мусила взятися до своїх щоденних обов’язків. Мов на підтвердження цього здогаду, за дверима почувся слабкий голос Богуміли, яка, за звичкою, взялася до образ і нарікань. Владислава час від часу відповідала їй, хоч у голосі доньки не відчувалось ані краплини злості. Перемовлялись вони чеською, але Вістович розумів кожнісіньке слово. Мабуть, кожен, хто винаймав тут кімнату, врешті-решт не потребував перекладу словесних конструкцій пані Богуміли, оскільки чув їх під дверима кожного ранку після сну і кожного вечора перед. Навіть у суботу, як‑от сьогодні, коли спати можна було довше, а лягати пізніше.

Вістович підвівся й неквапом одягнувся. Йти до лазнички, доки стара в коридорі, йому не хотілося, тому вирішив дочекатись, коли вона повернеться до себе в кімнату. Богуміла часом забувала, що вони з донькою тримають удома постояльця і, завидівши перед собою незнайомого чоловіка, здіймала ґвалт.

За хвилину у двері постукали.

– Пане Вістовичу, – почув він з іншого боку голос Владислави. – Прошу пробачення, що турбую…

Фрау Новак перейшла на німецьку.

– Ваші випрасувані речі, – сказала жінка, коли той відчинив. З порога вона подала йому зв’язаний клунок і, наче мимоволі, зайшла досередини.

– Щиро вдячний, – відповів квартирант.

– Як спалося? – тихо запитала Владислава, коли двері за нею, ніби випадково, зачинились. У її очах блискотіли два щасливі вогники, яких він ніколи раніше не помічав.

– Ти зарано пішла.

– Не хотіла, щоб матір зчинила рейвах…

Запала незручна мовчанка.

– Що робитимеш сьогодні? – запитала Владислава. – Збираєшся кудись?

– До боксерського клубу, – кивнув той. – Як завжди щосуботи…

– Гаразд.

Вона вже пішла до дверей, але затрималась і майже пошепки промовила:

– Ми нічим одне одному не зобов’язані, Адаме. Хочу, щоб ти знав… Сніданок за десять хвилин! – додала Владислава вже голосніше.

Коли вона вийшла, квартирант нахилився до клунка і з приємністю вдихнув запах чистого одягу. Як бракувало цього колись на фронті. А ще – свіжих булочок… Він давився слиною, мріючи про них в окопі десь під Капоретто[27]. Хрустка кайзерка[28] і чиста сорочка були для нього символами світу, який він утратив. Він боровся за ці прості речі на тому триклятому італійському фронті, бо більше не знав за що. Самому собі не міг вигадати нічого вартіснішого. Ніщо інше не мало сенсу на тій дурнуватій війні за тисячі миль від рідного Лемберга.

Після сніданку Вістович попрощався із Владиславою і, вдягнувши пальто й капелюх, вийшов на вулицю. Боксерський клуб розташовувався поруч із Ноймарктом, і йти туди було щонайдовше десять хвилин, тому чоловік не поспішав.

Суботній Відень о десятій ранку ще не був галасливий, як ополудні. Його нічна темна подоба розтанула у перших променях світанку, а денна – ще не народилася. Прибиральники з мітлами доводили вулиці й площі до ладу, згрібаючи сміття на купи, знищуючи сліди пиятик і бійок. Відкриті кав’ярні й цукерні очікували на відвідувачів, пропонуючи їм недорогі сніданки, після яких можна було ще добру годину сидіти за порожнім столиком і скрушно зітхати, згадуючи, як жилося раніше. До війни, за цісаря.

То там, то там вигулькували крикливі продавці суботньої преси, розкладали свій барвистий товар квітникарки, а звідкілясь уже чувся апетитний запах смажених каштанів та вигуки «Maronen! Geröstete Maronen!»[29].

Вістович минув Чумний стовп[30] і вийшов на Штефансплац. Звідси до цілі йому лишалося не більше п’яти хвилин.

Боксерський клуб біля Ноймаркту тримав його приятель із війська, колишній штабсвахмістр[31] кавалерії, широкоплечий вусань на ім’я Алоїз Наґель, який, подейкують, навчився боксувати у британському полоні, куди потрапив на самому початку війни й перебував там два роки. Британські вояки час від часу влаштовували між собою змагання, й одного разу хтось із них запропонував долучитися Наґелю. Полонений австрієць не відмовився й перший свій бій провів з англійським майором, чемпіоном полку. Проти верткого англійця, нижчого за нього на цілу голову, Алоїз виглядав незграбно. Жодного разу як слід не влучив, зате кожний удар майора потрапляв точно в ціль. До кінця бою австрієць втратив зуба, зовсім не бачив на праве око, ледве дихав від болю й утоми, але на ногах устояв. Вражений такою витривалістю офіцер наказав відвести його в лазарет, а щойно той зможе їсти – добре нагодувати.

Наступного дня, коли вони знову побачились, англієць жестами пояснив Алоїзу його хиби: відступати треба убік, а не назад, руки тримати ближче до корпуса, голову втягнути у плечі, бити не тільки прямо, але і збоку та знизу, разом з ударом повертати однойменну ногу і вкладатися у кожен випад цілою вагою…

– Розумієш мене? Тямиш? – сміючись запитав насамкінець офіцер.

– Ja, klar[32], – відповідав йому німецькою Алоїз, також вишкірюючи зуби, де бракувало нижнього різця.

Полонений і справді врахував свої помилки. Трохи оклигавши, він попросився боксувати знову, і солдати мусили визнати, що цього разу австріяк виглядав достойніше. Наґель вдруге програв, але й суперника зумів віддухопелити.

Після третього бою полоненому дозволили тренуватись. Звісно, не всім це подобалось – Алоїз не раз ловив на собі зневажливі погляди солдатів і чув різкі окрики у свій бік (англійської, зрештою, майже не розумів), але вдавав із себе сліпого і глухого. Мовчки відтискався від землі, стрибав через колоди, підтягувався на перекладині, лупив голими кулаками тугий мішок, набитий тирсою, і чекав наступних змагань, бо знав, що після цього добре нагодують. Він боксував, щоб їсти. І щоб домогтися до себе поваги.

За два місяці полонений кавалерист уперше переміг, відправивши на долівку точним ударом у щелепу кремезного шотландського капрала. Бідолаху довго поливали водою, доки той прийшов до тями. Увесь цей час Наґель подумки молився, щоб капрал, бува, не віддав Богові душу. Що зробили б тоді з полоненим австрійцем, навіть уявляти не хотілось.

Так минуло два роки, за які він перемагав ще безліч разів, хоч і програвав також не раз. Коли його врешті обміняли, й Алоїз мав повертатись до своїх, британці влаштували прощальну пиятику, де піднімали тости за те, щоб зустрітися з ним ще колись у мирний час.

Австрійське командування перевело його з кавалерії в піхоту і спровадило в Італію, де тривали битви на річці Ізонцо[33]. Так робили з багатьма колишніми полоненими, побоюючись, що ті можуть виявитись шпигунами.

В Італії Наґель отримав важке поранення. Коли через кілька днів гарячки й марень уперше розплющив очі, йому розповіли, що з-під куль його витягнув жандармський гауптман[34] на прізвище Вістович. Щойно ставши на ноги, Алоїз одразу його розшукав.

– Herr Hauptmann, якщо вам колись буде потрібно, щоб я віддав за вас життя, скажіть мені про це, – урочисто звернувся він до Вістовича.

Офіцер махнув рукою.

– Пам’ятайте, що я жандарм, пане Наґель, – промовив він. – Тому якраз навпаки: зробіть усе для того, щоб мені не довелося ніколи цим вашим життям розпоряджатися. Бо я, курва, ненавиджу свою срану службу…

Алоїз не зрозумів слова «курва». Його не було в лексиконі німецькомовних солдатів, але певнити службу пообіцяв чесно й обіцянки дотримався. У військовій жандармерії, де займалися дезертирами, мародерами та розслідували різноманітні солдатські злочини, не могли йому закинути навіть найменшого трафунку.

Після війни Вістович і Наґель зустрілися у столиці. Алоїз торгував овочами, а ввечері за невеликі гроші навчав усіх охочих боксу, винайнявши для цього простору офіцину у старому будинку, господарі якого ледве зводили кінці з кінцями. Це приміщення, де він облаштував місця для поєдинків і тренувань, гардероб і комірчину для реманенту, з часом і назвали «Боксерським клубом». Щосуботи тут збиралися лише друзі Наґеля, аби, хто мав таке бажання, розім’яти кістки й потеревенити. Ясна річ, Алоїз одразу ж запросив Вістовича, пам’ятаючи, що Herr Hauptmann також любить бокс. Відтоді суботні зустрічі стали традицією і для нього.

Колишній штабсвахмістр зустрів його, як завжди, широкою вусатою усмішкою.

– Доброго ранку, пане Вістовичу! – промовив Наґель, простягаючи для привітання своє міцне широке лаписько.

Оберкомісар відповів на привітання, а також кивнув решті присутніх: п’ятеро чи шестеро чоловіків уже виконували руханку, щоб розігріти м’язи, а дехто почав гупати кулаками по мішку.

– Боксуєте сьогодні, Herr Hauptmann? – запитав Алоїз.

Він продовжував називати Вістовича «гауптманом», хоча обидвоє давно залишили військо.

– Чом би й ні? Для доброго гумору буває незайвим дістати по пиці.

Наґель зареготав.

– Не прибідняйтеся, пане Вістовичу. Ви добрий боєць. А ця ваша галицька техніка… До речі! – пригадавши щось, Алоїз окинув поглядом присутніх. – Ви більше не єдиний тут з Ґаліції, Herr Hauptmann.

– Справді? – зацікавився той.

– Так… Агов, панове! Де наш новачок? – звернувся він до гурту.

– Я тут, пане Наґель, – почулося збоку.

Вони повернулись, побачивши перед собою молодого чоловіка віком до тридцяти. Худого, проте жилавого, мов гімнаст. Зросту той був середнього, обличчя мав продовгувате, з тонким носом, виразними сірими очима й акуратними вусиками над губою. Бліда шкіра на обличчі контрастувала з його чорним, як смола, чубом, зачесаним на правий бік.

– А ось і ви, пане Сташенко, – сказав йому Наґель. – Познайомтеся зі своїм земляком, добродієм Вістовичем.

Молодик простягнув руку.

– Дуже приємно, пане Вістовичу, – сказав він українською.

– Навзаєм, – відповів йому той. – Отже, ви новачок у клубі?

– Так, перший тиждень тут.

– А у Відні?

– Менше року. Довелося виїхати зі Львова після поразки нашої Галицької Армії[35]…

Тут він зробив паузу й пильно подивився Вістовичу в очі.

– А ви?

– Достатньо давно.

– Пан Наґель розповідав, що до війни ви були поліціянтом у Львові. І тут також служите в поліції.

– Він має рацію.

Алоїз, який все ще стояв поруч і з їхнього діалогу не зрозумів, крім свого прізвища, ані слова, кашлянув у кулак.

– Що ж, ви собі порозмовляйте, панове, а я піду до гурту, – сказав він.

– Я чув, що пан Вістович збирається сьогодні боксувати, – промовив раптом Сташенко, перейшовши на непогану німецьку. – То, може, я буду йому за супротивника? Бо теж не від того, щоб розім’яти кості. Що скажете, пане поліціянте?

Вістович зміряв його поглядом. Молодий, гнучкий, впевнений у собі. Либонь, має добрий удар. Шансів перемогти такого небагато, але й відмовлятись від поєдинку на очах у всіх не хотілося.

– Де ви вчилися боксу? – запитав він його.

– У нашому «Соколі»[36], – відповів Сташенко.

– Не знав, що там боксують.

– Ще й як боксують. Зараз побачите…

Вістович зняв маринарку і камізельку. Потім – верхню сорочку, залишившись лише у нижній. Перевзув легші черевики, які зберігав тут, у клубі, і трохи підкотив штани.

– Вправне щеня, – прошепотів йому на вухо Наґель. – Я бачив, як він б’ється. Будьте обачним, а краще відмовтеся… Я щось придумаю, аби залагодити.

– Дам раду, – заспокоїв його Вістович і заходився перев’язувати кулаки.

Алоїз приніс йому рукавиці зі свинячої шкіри, туго набиті кінським волосом. Допоміг одягнути й надійно зав’язав їх на руках.

– З Богом, Herr Hauptmann, – сказав наостанок. – Якщо буде зовсім зле, я зупиню поєдинок.

Вістович спостерігав, як його молодий суперник неквапно виходить на ристалище, розминаючи плечі, потім передпліччя і шию. Вигляд мав упевнений, як мисливець, який добре знає, де його здобич, і як її вполювати. Вони підійшли ближче один до одного.

– Хотів дещо запитати вас, – раптом сказав Сташенко. – Де ви були під час наших боїв за Галичину?[37]

– До чого це? – не зрозумів Вістович.

– Хочу знати.

– У вісімнадцятому році я вже був у Відні.

– А під час війни з більшовиками?[38]

– Це вас не стосується, добродію, – Вістович виразно відчув, як всередині нього закипає гнів, спровокований не так питаннями, як зневажливим тоном, яким послуговувався молодик навпроти.

– Помиляєтесь, стосується…

– Про що ви там теревените, панство? – вигукнув хтось із присутніх, хто з нетерпінням чекав поєдинку.

– Ми програвали через таких, як ви, – швидко продовжив Сташенко. – Через тих, хто відсиджувався у безпечних віднях, берлінах і парижах, доки їхня Батьківщина спливала кров’ю. Такі, як ви, Вістовичу, інфіковані бацилою імперіалізму. Ви – зрадники… Ви заодно з поляками, жидами, австріяками та іншою нечистю. Коли Україна постане, вам у ній місця не буде!

На цих словах він завдав першого удару, а що суперник готовий не був, то влучив прямісінько у щелепу.

Вістович захитався і, відступивши вбік, закрив обличчя рукавицями. Сташенко підскочив до нього і знову заходився бити. Щоправда, тепер уже не так успішно: цілив у печінку, але її вчасно закрив лікоть суперника, у голову, але там був надійний блок. Намагався зайти зі сторони, але й це не вдавалось.

Поліціянтові, втім, доводилось важко. Вістович відчував присмак крові, що цідилася з розбитої губи, і біль десь під ребром. Сяк-так намагався вгамувати дихання. А коли воно врівноважилося, несподівано зникла й злість.

«Дурне хлопчисько, – подумав він. – Б’єш сильно, але марно. Тільки витрачаєш сили. Думаєш, я лише захищаюся? Аж ніяк, я стежу за тобою. Вивчаю твої рухи, щоб знати, коли ти підставишся під мій удар…»

Вістович раптом викинув рукавицю вперед, і Сташенко очікувано смикнув головою ліворуч. Це виявилось його гіркою помилкою. Поліціянт ударив справа, потрапивши супернику в самісінький ніс. Цього було досить, щоб поєдинок закінчився: бідолаха впав на підлогу і вже не мав сил підвестись.

Публіка зааплодувала. Хтось кинувся допомагати Сташенкові, а Наґель поплескав Вістовича по плечу.

– Старий кінь борозни не зіпсує, – засміявся він. – Провчили молодого нахабу. Всього два удари, але які, хай йому грець!

Поліціянт кивнув і знаком попросив допомогти йому зняти рукавиці. На сьогодні з нього було досить. Біля рукомийника він змочив розбиту губу і приклав до неї хустинку. Трохи так постояв, а тоді повернувся до залу.

Сташенко вже тримався на ногах і весело з кимось перемовлявся, тримаючи біля носа рушника. Від розгніваного молодика, який кипів ненавистю, здавалось, не залишилось і сліду. Побачивши Вістовича, він поволі рушив до нього і миролюбно простягнув руку.

– Ви дали мені урок, який я ніколи не забуду, дорогий земляче, – сказав він німецькою. – Якби знав, що ви так добре боксуєте, то двічі би подумав перед тим, як викликати вас на двобій.

Чоловіки довкола дружно зареготали.

– Ви також боєць нівроку, – відповів Вістович.

– А ще прошу пробачити мою неґречність. Я наговорив зайвого.

– Пусте.

– Я називаюся Матвієм. Прізвище моє ви знаєте, – перейшов він на українську. – Служу канцеляристом у вугільній компанії на Міхаелерплац… Знайти нескладно: у нас вивіска чорна, як дошка від гробу. Заходьте колись.

Поліціянт кивнув. Матвій чекав, що Вістович назве і свою адресу, втім, той змовчав.

Нова пара бійців узялася до поєдинку. Інші запалили цигарки й викрикували до них з місця, то підбадьорюючи, то критикуючи.

Усе мало завершитись за якусь годину-півтори у сусідній кнайпі «Zum Schwarzen Bären» гучними обговореннями останніх політичних подій, спогадами про війну і суперечками, а поміж тим – питтям кислуватого, не надто доброго пива, хоч і значно кращого ніж в інших місцях.

Зненацька до зали зайшло двоє чоловіків у сірих плащах, на яких виднілися продовгуваті сліди вологи. Схоже, на вулиці пішов дощ. Мов за командою, вони зняли капелюхи, щоб обтрусити їх від дощових крапель, а потім понасаджували знову на голови.

Наґель зміряв чоловіків поглядом і, всадивши руки до кишень, рушив у їхній бік.

– Чим можу бути корисним, панове? – запитав він прибулих.

– Нам потрібний оберкомісар Адам Вістович, – промовив один із незнайомців, звертаючись чи то до Алоїза, чи то до загалу.

– Це ж треба, – Наґель скривив посмішку, – нам він також потрібний.

Прибулий дістав із кишені легітимацію.

– Staatspolizei, – сказав він після цього. – Тому стули пельку, розумнику.

Алоїз, ясна річ, не збирався на цьому завершувати розмову з непроханими гостями та невідомо, до чого б договорився, якби Вістович вчасно не втрутився:

– Я до ваших послуг, панове, – сказав він і рушив до дискутантів.

– На два слова, Herr Hauptmann, – Наґель поклав йому руку на плече й відвів убік.

– Ось що, пане Вістовичу, – прошепотів він, – може, ви не бачите, але це зовсім не проповідники Євангельського товариства і не цицькаті сестрички з госпіталю. Словом, не ті, до кого я б вас відпустив зі спокійною душею. Це два скурвисини, які збираються невідомо за що вас замкнути десь на Штернґассе[39]…

– Алоїзе… – спробував перебити його той.

– …але якщо вони думають, що можуть просто так це зробити, то я їх розчарую. Нас тут майже десяток проти двох. Бити не будемо, але заступимо вид і поштовхаємо назад до дверей. А ви, Herr Hauptmann, тим часом до чорного виходу…

– Алоїзе, – повторив поліціянт, – ви зробите дурницю, яка погано закінчиться для всіх.

– Ви також робили дурницю, коли кидалися за мною під кулі, – гаряче промовив той.

Вістович узяв його за лікоть.

– Я служу в поліції, мене не можуть просто так замкнути, – сказав він. – А якщо справді потраплю в біду, то якось дам знати.

– Агов, там! – нагадав про себе добродій із Staatspolizei.

– Йду, – сказав поліціянт і справді рушив до них, по дорозі беручи з гардероба верхній одяг.

На вулиці, під дощем, наче вірний пес, стояв чорний «Adler».

– Здайте зброю і сідайте в автомобіль, – наказав Вістовичу один із типів, смикнувши на себе задні дверцята. Трохи подумавши, той скорився. Дістав із кишені браунінга[40] і простягнув конвоїру. Далі, притримуючи капелюха, пірнув в авто. Коли всі вони вмостилися на прохолодних шкіряних сидіннях, оберкомісар запитав:

– Я маю право дізнатись у чому мене звинувачено.

– Дізнаєтесь на місці.

– Хто видав наказ на арешт?

Конвоїр, що сів поруч, криво всміхнувся.

– Це має значення? – мовив він.

– Має, якщо запитую.

– Цісар Карл! – озирнувшись, насмішкувато кинув той, який був за кермом.

Обидва агенти голосно зареготали, після чого загудів двигун. Вістович відчував, що з приємністю натовк би цим двом пики, втім, як і в «Боксерському клубі», це було б зараз дурістю. Утішивши себе, що така нагода йому неодмінно випаде, він утупив погляд у вікно, за яким крізь мереживо дощу проглядалися віденські вулиці.

За чверть години авто зупинилось.

– Виходьте, – буркнув водій, наче Вістович збирався й далі сидіти у салоні.

Дощ не стихав, а тільки посилювався. «Adler» стояв у просторому внутрішньому дворі, тому зрозуміти, куди саме вони приїхали, арештований не міг. Бюро Staatspolizei мало кілька адрес, більшість з яких трималися у секреті.

– Ласкаво просимо, пане Вістовичу, – сказав хтось із агентів і вказав рукою на масивні двері поміж темно-сірих колон. – Нам туди…

За дверима починалися сходи вгору. Вони були широкими та брудними. Поруч тягнулася кам’яна балюстрада з гарними опуклими балясинами та гладким парапетом. Кроки трьох пар черевиків звучали лунко, ніби удари тенісними м’ячами. Тхнуло сирістю і застояним тютюновим димом.

Угорі за столиком сидів поліційний фельдфебель[41]. Побачивши прибулих, звівся на ноги й виструнчився перед конвоїрами. Потім знову сів за стіл, щоби вписати у журнал прізвища прибулих.

– Арештованого звати Адам Вістович, – коротко додав один із агентів.

Коли той занотував, вони рушили далі. За постом фельдфебеля починався довгий напівтемний коридор із вікном укінці. Вістовича провели до других дверей з написом «Відділ антропометрії та дактилоскопії». Не стукаючи, відчинили й підштовхнули його досередини.

Якийсь миршавий тип, одягнений у брудний халат, копирсався у розгорнутих папках на старому письмовому столі.

– Ось вам новий екземпляр, докторе Бек, – сказав той конвоїр, ніби Вістович був річчю. – Ми тим часом покуримо на сходах.

Той, кого назвали доктором Беком, лише на мить підняв очі та подивився на прибулих крізь товсті окуляри.

– Ніби у мене тисяча рук, трясця вашій матері, – пробурмотів він.

За кілька хвилин, однак, відсунув папери та дістав із шухляди чистого аркуша.

– Назвіть ім’я та прізвище, – звернувся він до арештованого.

– Адам Вістович.

– Місце служби.

– Поліція Відня, Іннере-штадт[42].

Доктор знову подивився на нього, цього разу зі здивуванням.

– Поліція?

– Саме так.

– Чин?

– Оберкомісар.

– Якого дідька ви тут? Вбили когось?

Чоловік заперечливо хитнув головою.

– Поки що ні, але бажання переповнює. Наприклад, тих двох на сходах.

Доктор Бек скривив посмішку, вишкіривши два ряди крупних, як у коня, жовтуватих зубів.

– Кожен робить свою роботу, Herr Oberkommissar… – по-філософськи сказав він. – То яка причина арешту?

– Гадки не маю.

– Що ж, думаю, сьогодні дізнаєтесь… – доктор підвівся і рушив до накритого чорним простирадлом фотоапарату на дерев’яній тринозі. – Беремось до роботи… Процедура, без сумніву, вам відома. Так званий «бертільйонаж»[43].

Вістовичу було наказано зняти пальто й сісти навпроти об’єктива на вузький незручний стілець. Замість спинки той мав довгий залізний стержень із дерев’яною підставкою для голови. Звісна річ, поліціянт добре знав, як фотографують злочинців. Спершу у профіль, потім в анфас. Позаду нього – біле тло зі спеціальними мітками, за якими визначався розмір голови, ширина плечей і безліч інших дрібних антропометричних деталей.

Після знимкування потрібно буде стати під ростомір, далі – зазвичай дактилоскопічна[44] процедура. Вістович знав усе до дрібниць, але вперше був на місці злочинців. На місці тих, кого сам відпроваджував на схоже ідіотське крісло під об’єктив поліційного фотоапарата. Від цього він почувався по-дурному, ніби був убраний у чужий одяг, який нестерпно тиснув або висів на ньому, як на опудалі.

Разом із роздратуванням всередині закипала лють, ніби вода у казанку. Він навіть мусив закусити губу, щоб стримати цей гнів усередині. Доктор Бек це, схоже, помітив.

– Не думаю, що треба аж так нервуватися, пане Вістовичу, – зазначив він незворушно. – Вас навряд чи трактують, як небезпечного злочинця.

– З чого ви це взяли?

– Конвоїри спокійно залишили нас наодинці, не боячись, що ви відірвете мені голову, як дитина гівняній мусі, й утечете через вікно, – пояснив той.

Вістович, заради цікавості, визирнув у вкриту дощовими візерунками шибку. Під ними був той самий двір, де залишився службовий «Adler».

– Знаю, ви хочете сказати, що тим двом начхати на мене, а стрибати через вікно – це те саме, що самому відбити собі голову м’ясним молотком, та все ж! – додав криміналіст.

– Staatspolizei не арештовує абикого, пане докторе.

– Я ж не сказав, що у вас немає проблем, пане Вістовичу. Судячи з усього, ви у них по вуха… – чоловік затнувся. – Не зважайте, просто хотів трохи розрадити.

– Розрадили. Дякую.

Повернулися двоє агентів. Були в гарному гуморі, наче після доброї гулянки.

– Закінчили, докторе? – запитав один із них.

У відповідь той лише кивнув і жестом показав, щоб усі йшли звідси геть.

Вістович та його сторожа знову опинилися на коридорі. Поліціянт відчув, як його підштовхують рукою вперед.

– Куди тепер? – запитав він.

– Побачите, добродію. Наразі – вперед і сходами нагору.

Поверхом вище був такий самий коридор, проте краще освітлений. За третіми дверима праворуч виявилась вузька почекальня. З-за столу підвелася молода світловолоса секретарка у сірому костюмі. На плечах мала в’язану накидку.

– Пан директор у себе? – запитали в неї.

– Так. Дав розпорядження одразу заходити.

– Чудово.

Один з агентів підійшов до дверей навпроти та голосно постукав. Почувши зсередини виразне «Прошу», відчинив їх і встромив голову в кабінет.

– Пане Шобер. Арештований прибув, – прозвітував він.

Зачувши знайоме прізвище, Вістович стрепенувся. Шобер керував віденською поліцією, був надзвичайно впливовим політиком, але про його причетність до будь-яких секретних служб комісар досі нічого не знав.

– Ведіть сюди.

Арештованому дали знак заходити.

– Herr Oberkommіssar, мені прикро, що довелося вдатися до таких методів, – несподівано почув Вістович одразу після того, як двері за ним зачинились. – Сподіваюсь, ви не тримаєте на мене зла.

Прибулий, дещо ошелешений від таких слів, не зміг підібрати жодної відповіді.

– Сідайте, – запросив Шобер, вказавши йому на крісло навпроти себе. – Пальто й капелюх можете повісити на вішак поруч із моїм одягом.

Вістович кивнув. Звільнивши руки, він мимоволі роззирнувся довкола.

Кабінет Шобера був невеликий, ба навіть тісний. Стіни обшиті деревом, з меблів – тільки шафа, креденс і стіл. Єдине вікно виходило на вулицю, але вид закривали гілки платана з поодиноким, пожовклим, мокрим від дощу листям. Арештований досі все ще не знав, у якій частині Відня знаходився.

– Інший ваш кабінет, на Шоттенрінґ[45], значно просторіший, пане директоре, – зазначив Вістович, сідаючи у крісло. Після стільця у відділі доктора Бека, воно здавалось йому дуже зручним.

– Маєте рацію, – сказав Шобер.

– Не знав про ваш стосунок до Staatspolizei, – вирвалось у прибулого.

Шоберу, вочевидь, не хотілося відповідати на цю репліку, тому він пропустив її повз вуха.

– Давно хотів з вами познайомитись ближче, пане Вістовичу, – сказав він натомість, – щоправда, не за таких обставин. У столиці чули про ваші розслідування, ще коли ви служили у поліції Лемберга. «Wiener Zeitung» писала про справу віденського Упиря, а ще раніше – про загадкові вбивства галицьких німфоманок і те, як вам блискуче вдалося спіймати маніяка-психіатра Тофіля, а також про вбивства, які скоював колишній судовий медик, прибічник оптографії, цієї безглуздої теорії, яка стверджувала, що портрет убивці залишається на сітківці ока жертви, як на фотопластинці, тому він виколював своїм жертвам очі. Моторошна історія! Цей псевдонауковець уникнув би покарання, якби до діла не взялися ви! Пригадую, цю справу я навіть розбирав на лекції зі своїми студентами-криміналістами. Ще до війни…

Менш за все Вістович сподівався, що після арешту його привезуть кудись, де він слухатиме похвалу від начальства. Утім, ніде правди діти, йому таки було приємно, хоч і йшлося про справи, які він розслідував понад десяток років тому.

– І тому уявіть моє здивування й одночасно мою радість, коли сам міністр рекомендував мені вас! Спочатку для роботи у Рудольфсгаймі[46], а потім і в Іннере-штадті, – продовжив Шобер.

Вістович уважніше придивився до співрозмовника. Куди той, в біса, хилить? І що насправді хоче сказати?

– Колишній міністр, – уточнив комісар.

– У вісімнадцятому році ще ні.

Нависла коротка пауза.

– Дозволите закурити? – запитав Вістович. І раптом усвідомив, що йому вже безглуздо нервуватися. Він приблизно у такій же ситуації, як рибина у сіті, становище якої нітрохи не покращиться, навіть коли вона битиме хвостом.

– Так, звісно, – дозволив Шобер. – Я й сам з приємністю складу вам компанію.

Кілька секунд курці клацали кожен своєю запальничкою і втягували в легені гіркуватий дим. Його темно-сині стрічки звилися довкола їхніх облич, мовби прозорі змії.

– Колись у Лемберзі я зробив послугу тодішньому міністру поліції, яку він не забув навіть після війни. Знайшов деякі папери, які могли серйозно вдарити по його репутації, – сказав Вістович. – Мене заарештовано через це, пане Шобер? Секретній службі треба знати більше про мої зв’язки з колишніми урядовцями?

– Не через це, пане оберкомісаре.

– Тоді через що?

Директор підвівся і підійшов до вікна. Якусь мить він розглядав гілки платана, ніби ті видались йому несподівано цікавими.

– Одразу дві держави вимагають видати вас. Одна офіційно, інша – неофіційно, – промовив Шобер, не озираючись. – Думаю, ви здогадалися, що йдеться про Польщу і Радянську Росію.

Цигарка помандрувала до його рота для нової затяжки. Директор ненадовго замовк, щоб дати трохи часу на роздуми чи то собі, чи то Вістовичу.

– Мене цікавить причина. Що ви такого зробили, пане оберкомісаре? – прозвучало врешті запитання.

– Гадки не маю.

– Не брешіть! – Шобер повернувся до співрозмовника.

– Тоді й ви скажіть, хто із них отримає мою голову? – різко промовив арештований.

– Ще не вирішено, Вістовичу.

– Отже, можливість захистити громадянина Австрії навіть не розглядається?

Шобер важко зітхнув.

– Ви знаєте, в якому становищі Республіка. На нас тиснуть зусібіч. Ми платимо драконівські репарації. Будь-який конфлікт, навіть найменший, може стати іскрою, з якої розгориться нова пожежа.

– Але ж конфлікту й так не минути, – Вістович скривив гірку посмішку. – Ви ж не можете видати мене одночасно двом державам. Хтось, урешті-решт, буде незадоволений.

– Саме тому мені й потрібно почути вашу розповідь… – вирвалось у Шобера.

Він прикусив язика і повернувся за стіл.

– …щоб вирішити, кому віддати, – доповнив за нього Вістович. – Австрійська дипломатія завжди славилась своїм гуманізмом. Слухайте, а може, мене розрубати навпіл, як свинячу тушу?

Директор сердито ляснув двома долонями по столі.

– Трясця, Вістовичу! Вам не спадало на думку, що я можу шукати спосіб врятувати вас? І саме для цього, сучий ви сину, мені й потрібна ваша розповідь! Усе до дрібниць! До найменших деталей…

Він раптом почервонів і, тримаючись за стіл, повільно опустився у крісло. Дихання його стало важким, як у бігуна після довгої дистанції. Вістович підхопився на ноги. Подумки він вже намагався уявити, що робитиме, якщо його начальник просто зараз вріже дуба. До всіх його «приємностей» бракувало ще цієї…

Утім Шобер знаком показав, що все гаразд. Різко потягнув до себе шухляду і дістав звідти маленьку пляшечку з ліками. Відкрутив кришку і різко ковтнув рідину. Десь за пів хвилини йому стало краще.

– Серце, – видихнув директор, ховаючи ліки назад у шухляду. – Дає про себе знати, коли нервуюсь.

– Даруйте, не хотів до такого спричинитись, – перепросив арештований.

– Пусте.

Шобер витягнув хустинку і витер нею чоло.

– Починайте свою розповідь, Herr Oberkommissar, – сказав він підлеглому.

– Це займе багато часу, пане директоре.

– Час у нас є. Принаймні поки що… Почніть, мабуть, з того, коли ви стали агентом імперської контррозвідки. Не дивуйтесь, мені це відомо… Отже, все почалося перед війною? Десь у тринадцятому році?

Вістович запалив другу цигарку. Кілька секунд збирав до купи думки у голові, а тоді промовив:

– Значно раніше, пане Шобере… Навесні 1907-го.

III

Лемберг

Травень 1907 року

Найбільше ми шкодуємо за тим, що втратили назавжди.

Найдужче хочеться повернутися до міста, чия бруківка пам’ятає усі наші кроки. І кроки людей, яких ми любили.

Спогади бувають болючими, але вони – єдиний мій зв’язок із Лембергом. Містом, де на мене більше ніхто не чекає.

Чорт забирай, як же я постарів і яким став сентиментальним… А тоді був зовсім інакшою людиною.

В 1907 році я служив у лемберзькій поліції та мав чин комісара. Вже кілька років чекав на підвищення, та попри обіцянки начальства, починав розуміти, що підвищать мене тоді, коли рак на горі свисне. За всю історію львівської поліції до чину надкомісара не авансував жодний русин, і керівництво не збиралося робити для мене винятку. Попри те, що свою роботу я виконував на совість.

За іронією долі, директор лемберзької поліції, Вільгельм Шехтель, австрієць, родом із Зальцбурга, від якого залежала моя кар’єра, також віддавна мріяв про підвищення. Точніше, мріяв одного дня спакувати валізи та поїхати з цього міста куди-небудь убік рідної Австрії. Утім, у Відні не помічали його розпачливих прохань, листів і рапортів. У міністерстві не планували переводити його деінде. А не щастило йому, не щастило й мені.

Шехтель, однак, не був поганою людиною. Інколи, коли справи у поліції йшли добре, ввечері, після важкого, але успішного дня, директор міг зайти до кабінету, який ми ділили з моїм помічником, ад’юнктом Самковським, дістати з-під поли піджака пляшку десятирічної житньої «Балабанівки» і загорнену в щільний папір добру шинку з масарського складу Йозефа Лінтнера.

Розливаючи випивку по чарках, директор піднесено говорив, що ми троє уособлюємо тут Ґаліцію. Самковський – поляк, він – австрієць і я – русин. Бракувало хіба що доктора Фельнера, нашого судового медика, який був євреєм і більшість часу просиджував у своєму «Царстві Аїда» – у мертвецькій на вулиці Пекарській. Коли випадала нагода, він долучався до товариства і своєю присутністю доповнював картину нашого благословенного краю, яку змальовував Шехтель.

Зазвичай я не поспішав додому. Після того, як пішла Анна, у моєму помешканні на Вірменській мене чекала тільки порожнеча. Вечори, навіть пізні, були нестерпно довгими та нудними. Я вбивав час випивкою і книжками. Мені навіть подобалося, як швидко перед очима з’являються нові обкладинки та нові етикетки, але цього виявилось замало.

По щирості, ми ніколи не були щасливими з Анною, хоча прожили разом багато років. Вона, колись юна і талановита акторка театру Скарбека[47], вийшла заміж за молодого, випускника Віденської військової академії, але й гадки не мала, що той будуватиме кар’єру не в армії, а в поліції. Я ж виявився неготовим до її подвійного життя. Повертаючись додому, вона думками залишалась на сцені. А обіймаючи мене, здавалось, от‑от назве чужим іменем. Я здогадувався про її інтрижки й романси на стороні, але мовчав, добре знаючи, як сильно мене самого змінила поліційна служба. Я став нервовим і брутальним, мало чим відрізнявся від різноманітних делінквентів, убивць, ґвалтівників і грабіжників, з якими мав справу кожного дня. Пробачаючи їй, хотів тим самим заслужити пробачення собі.

Утім, Анна не збиралась марнувати життя на грубіяна-чоловіка, тому щойно отримала запрошення до Берлінського театру, не зволікала ні хвилини. Мені лишила тільки записку, в якій просила не розшукувати її та, за нагоди, відправити їй решту гардеробу, який вона не встигла прихопити. Адресу обіцяла повідомити пізніше.

Я не шукав її. Лишився сам зі щоденними книжками й алкоголем. Проте за якийсь час мені її страшенно забракло. Я заходив у спальню і брав до рук її речі. Деякі з них досі зберігали запах її тіла і парфумів. Мені згадувалось, що попри все, Анна була чудовою коханкою. Хоча, мабуть, лише тому, що на моєму місці уявляла когось іншого.

Згодом у моєму житті з’явилася Бейла. Чорнява єврейська красуня. Розумниця з витонченими шляхетними манерами. Це їй я завдячую тим, що не скотився на самісіньке дно. І саме перед нею винний найбільше… Залишається лише сподіватись, що вона зуміла мені пробачити. Або пробачить колись. Але про це згодом.

П’ятницю 3 травня я пам’ятаю так, ніби це було вчора. Ми з Самковським ще були у кабінеті, але вже прощалися до понеділка, коли ж черговий фельдфебель приніс мені записку, запечатану в невеликий сірий конверт, на якому було виведено лише моє прізвище.

Самковський кудись поспішав, тому махнув мені на прощання рукою і поспіхом вийшов. Я ж, передчуваючи недобре, заходився шукати канцелярського ножа, щоб відкрити послання. Записки мені іноді надсилала Бейла, але точно не цього разу. Вчора я провів її на потяг до Трускавця, де вона збиралася пробути до кінця наступного тижня.

Розкривши врешті конверта, я витягнув коротку за змістом записку без підпису: «Запрошую сьогодні на партію в шахи. «Атляс»[48], о восьмій». Передчуття мої цілковито справдились. Запросити мене на гру до ресторації у п’ятницю ввечері міг лише один сучий син – полковник Редль. Цього типа я знав давно і відчував до нього лише глибоку і щиру відразу, не сумніваючись, утім, у взаємності.

Альфред Редль був очільником галицького відділу Evidenzbüro, яке займалося у Львові переважно російськими шпигами. І варто зазначити, що завдяки близькості від кордону роботи контррозвідці вистачало. Кілька разів наші з Редлем дороги перетиналися, і щоразу все закінчувалось тим, що я ладен був його пристрілити. У Бюро зазвичай хотіли виконати яку-небудь брудну роботу моїми руками, а результат представити керівництву у столиці як власний. Таким чином я розшукав для них убивцю провіденського депутата Галицького сейму, бо під тиском військових, мені доручив цю справу Шехтель, розкрив цілий телеграфний канал, який хитромудро передавав дані з балтійських військових портів через Позен і Лемберг одразу за Збруч (цим я добряче пошив Бюро у дурні, бо шпигуни діяли у них під самісіньким носом), а рік перед тим допоміг переправити в Росію золото, призначене тамтешнім революціонерам.

Редль знав про мої труднощі з поліційною кар’єрою і кілька разів пропонував перейти на службу до нього. Я щоразу відмовлявся, бо, по-перше, мав на нього зуб і не хотів бачити своїм шефом, по-друге, це означало б мій вступ до армії. Багато років тому, закінчивши на догоду батькові військову академію, я зняв мундир і більше не вдягнув його жодного разу. Армія, з її ідіотичною муштрою, підлабузництвом до зверхників і сліпою покорою старшому за званням, була мені осоружною.

З полковником нас, як не прикро, пов’язувала ще одна спільна таємниця: ми з ним виявились клієнтами одного банку в Берні. Причому кожному з нас було відомо, звідки гроші в іншого. Свої я отримав колись як гонорар за слідство у Пруссії. І на додачу, мені дозволили перевести їх у Швейцарію, не сплативши ані пфеніга[49] податку. Редль отримував прибуток, працюючи на приватні шпигунські агенції, не раз при цьому маючи справу з інформацією, пов’язаною з державною безпекою Австро-Угорщини. Цей чоловік ходив по лезу ножа і не раз, мабуть, був за крок до розстрілу.

Ми обидвоє мовчали, ненавидячи один одного і потайки бажаючи один одному наглої смерті. І справді, якби хтось із нас простягнув ноги, іншому жилося би значно легше.

Написавши мені запрошення до гри у шахи й не додавши підпису, Редль знав, що я відразу збагну від кого воно. Якось ми вже мали з ним партію в «Атлясі». Здається, перед Різдвом 1905-го, власне, після мого «прусського» розслідування. Пригадую, я грав за білих, і ми тоді не закінчили.

Зайве говорити, як сильно мені не хотілося йти на зустріч, але я добре розумів, що ігнорувати полковника не варто. Занадто велику владу він мав. Крім того, через дурницю не марнував би часу. Причина мусила бути справді поважна.

Я зайшов до «Атлясу» рівно о восьмій. Полковника побачив одразу. Зрештою, мені відомо було, яке місце у кав’ярні він собі вибере: столик ліворуч від дверей біля вікна. Звідти добре видно вхід і значну частину зали. Через вікно, за потреби, можна спостерігати за перехожими на площі, самому при цьому ховаючись за фіранкою.

Редль був одягнений у цивільне: світло-сірий двобортний піджак, поверх сорочки з високим комірцем і широкою краваткою. Поруч, на підвіконні, лежав його мелонік[50]. Я наблизився і, сухо привітавшись, сів навпроти нього.

– Ви не в гуморі, комісаре? – запитав він із удаваною байдужістю.

– Чому ж? Я щасливий провести з вами вечір п’ятниці, полковнику, – сказав я з отрутою в голосі.

Його тонкі губи скривились у посмішку, і короткі вусики підстрибнули. Очі, і так не надто виразні, зменшились до щілинок.

Редлю, як і мені, було за сорок. Волосся він мав темне, підстрижене коротко, по-армійському. Щоки з моменту нашої останньої зустрічі дещо округлились. Видно, жилося йому незле.

– Не треба іронізувати, – зазначив він. – Я заберу у вас рівно стільки часу, скільки ви будете готові мені присвятити.

Підійшов кельнер із шахівницею в руках. Коли він поставив її перед нами, я з подивом побачив там нашу незавершену попереднього разу партію.

– Сподіваюся, точно все пригадав, – не без гордощів сказав полковник. – Перевірте, пане Вістовичу.

– На жаль, у мене не така чудова пам’ять, – мусив визнати я.

– Тоді не маєте вибору.

– Чи панство зичить собі чогось? – нагадав про себе кельнер.

– Мені чарку алашу[51], – перший замовив Редль.

– Мені «Бернардинської»[52], – сказав я.

Офіціант кивнув і рушив до шинкваса.

– Ніхто з нас не став абстинентом із часу останньої зустрічі, – пожартував полковник.

– Ніколи не довіряв непитущим. Людина, яка свідомо позбавляє себе задоволення від випивки, ненавидить усе найкраще в цьому світі та здатна на страшні речі, – докинув я. – Більшість маніяків, з якими мені доводилось мати справу, були абстинентами.

Ми закурили, і я придивився до фігур на шахівниці, потроху пригадуючи давню партію.

– Здається, мій хід…

– Саме так, комісаре.

Якусь мить я і Редль сиділи мовчки, зосередившись на грі, ніби й справді прийшли сюди тільки для того, щоб завершити шахову дуель. Насправді ж чекали, коли кельнер принесе замовлення, а точніше – коли той піде і не наближатиметься якийсь час до нашого столика. Імовірність того, що йому заманеться підслухати нашу розмову була невелика, проте і зайва обережність, як відомо, ніколи не шкодить.

Нарешті випивка опинилася поряд із шахами на столі, і Редль зміг перейти до діла:

– Справи з кар’єрою в поліції йдуть гівняно, еге ж, Вістовичу? – почав він.

Я сердито відвернув погляд спершу до вікна, а потім перевів його на свій черевик, що визирав з-під столу. Той був не начищений і взагалі знав кращі часи. Давно треба було купити інше взуття.

– Ви про це збиралися поговорити, полковнику? – у кінці важкого тижня навіть не хотілося стримувати роздратування.

– Не зовсім, – Редль підніс чарку до рота і відпив. – Маю для вас роботу, комісаре.

Я підвівся й насадив на голову капелюха.

– На все добре, – кинув йому без зайвої церемонії.

– Я б, на вашому місці, дослухав до кінця, – незворушно зазначив той.

– Назвіть хоча б одну причину, через яку я мушу затриматись тут бодай на мить.

– Їх дві: перша – це випивка, яку ви замовили.

Продовжуючи стояти, я вихилив одним духом свою горілку і поклав поруч пів крони.

– А друга?

– А друга – це Бейла Цайсель. Приваблива єврейка, яку ви чудово знаєте. І з якою вас пов’язують дещо аморальні, проте досить романтичні стосунки…

Я важко опустився на стілець. Авжеж, годі було знайти вагомішої причини.

– Знав, що у HK – Stelle всі ви покидьки, – вирвалось у мене.

Редль задоволено усміхнувся, ніби це був неабиякий комплімент.

– Що ж, комісаре, тепер ви принаймні уважно мене вислухаєте.

Він запалив папіросу, глибоко затягнувся і видихнув струмінь диму. Я мимоволі приглянувся до його правиці. З насторогою, ніби замість цигарки, той тримав зброю. Проте крізь синю пелену диму я бачив лише довгі випещені пальці з доглянутими нігтями. Вказівний і середній стискали цигарку, безіменний мав на собі коштовний сигнет. Через усю тильну частину долоні тягнувся тонкий шрам – найпевніше від рани, яку колись було завдано флоретом або легкою шаблею. Я без труднощів міг уявити цього довготелесого і гнучкого чоловіка на дуелі в білій сорочці, завмерлого у фехтувальній стійці зі зброєю напоготові. Редль був скурвисином, але не боягузом.

– Майже рік ми стежимо за таким собі Едмундом Лібанським, – продовжив полковник. – Це інженер-авіатор, підприємець, а до всього – сраний соціаліст. Лібанський – не справжнє його прізвище, він вихрещений єврей з роду Моншайнів.

Редль говорив, притишивши голос, а його погляд блукав по кав’ярні. Точніше, говорячи, він обмацував очима присутніх, перевіряючи, чи ніхто з них до нас не дослухався.

– Руку готовий дати на відсіч, що Лібанський шпигує для Росії. Кілька разів він отримував щедрі грошові перекази з Києва. Причому вони надходили не сюди, не до Львова, а до Дрогобича і двічі до Самбора.

Він помовчав, подивившись врешті на мене, мовби хотів переконатися, що сказане до мене дійшло.

– То чому ви просто його не заарештуєте? – запитав я.

– І що тоді? Він знана і впливова особа, має чималий авторитет в академічних і політичних колах, до того ж чоловік небідний. Якщо дійде до суду, то його захищатимуть найкращі меценаси, а наших доказів може виявитись замало… Ми тільки змарнуємо сили та втратимо купу часу. Значно більше користі з цього суб’єкта нам буде, якщо продовжимо стеження, не виказуючи себе. Крім того, я маю вагомі підстави думати, що звичайним шпигунством його діяльність не обмежується…

– А до чого тут Бейла? – моє запитання прозвучало надто голосно, і полковник знаком показав не горланити.

– Не спішіть поперед батька в пекло, комісаре. Дайте договорити… Час від часу пан інженер читає публічні лекції. Відвідати їх може кожен охочий, хто витримає довгі години монотонного варнякання лектора про перспективи авіації, і навіть пасажирської, та про ймовірність польоту людини чортзна-куди вгору. На Місяць або й вище. Але іноді Лібанський збирає однодумців таємно. Це нечисленне витравне товариство, яке складається заледве з п’яти осіб, засідає найчастіше у нього вдома на Баторія[53], проте іноді вони винаймають люкс у «Ґранді» або й узагалі їдуть із Лемберга. Найчастіше – до Дрогобича або до Трускавця. Про що вони говорять на цих зібраннях, ми не знаємо, але, думаю, йдеться там також про науку.

– Про науку? – перепитав я.

– Так. Про його бісові літальні машини, які можуть служити ворогові. Не забувайте, зрештою, хто платить панові інженеру.

Полковник загасив у попільничці недопалок. Мені також страшенно захотілося курити, але я стримався. Здавалось, якщо зараз потягнуся за своїм портсигаром у кишені, то ризикую недочути найважливішого.

– Оскільки ми дізналися про ці таємні лекції відносно недавно, то, крім самого Едмунда Лібанського, імен інших учасників достеменно не знаємо, – сказав Редль. – Хоча, що я кажу… Одне з них відоме.

Він втупив у мене сповнений насмішкуватості погляд.

– Ваша Бейла, пане Вістовичу, належить до найближчого оточення пана конспіратора. І про це я хотів би поговорити з вами детальніше.

– Звідки у вас така певність щодо Бейли? – нервово запитав я.

– Важко помилитися, якщо вона серед них – єдина жінка. Крім того, та, яку ми й так давно тримаємо на оці, – незворушно відповів полковник. – Не подумайте лихого, комісаре. Мені вона потрібна тільки, щоби дістатися до вас. Так, як потрібний ключ, аби відімкнути непробивну скриню.

Редль одним ковтком допив свій алаш, мовби нагороджуючи себе таким чином за вдало викладені факти. Я запалив цигарку і спробував краще зосередитись, відігнавши емоції геть. До нас невдовзі навідався кельнер і запропонував поповнити чарки. Полковник, не цікавлячись моєю думкою, одразу погодився. За якийсь час поруч із шахівницею знову з’явилася випивка. Мій келишок «Бернардинської» був спітнілий від зимної горілки і приємно милував око. Я незчувся, як випив її одразу всю. Дивно, але замість того, щоб бодай трохи сп’яніти, я почувався тепер тверезішим, ніж тоді, коли сюди зайшов.

– Словом, комісаре, пропоную вам вибрати, – повернувся до розмови Редль, перед тим знову оглянувши залу, – або ми заарештовуємо вашу єврейку й усе в неї випитуємо. Або…

Він затягнув нестерпно довгу паузу, і я ладен був за це вчепитися йому в горлянку, мов розлючений пес.

– …або? – підігнав його.

– Або ви нам допоможете з цією справою, – закінчив Редль.

– Яким чином?

– Думаю, ви самі згоджуєтесь: спочатку вивідайте про Лібанського все, що можливо, у своєї пасії, а далі розпочніть стежити за ним. Звісно, можете робити одночасно перше і друге, але в підсумку я хочу, щоб ви добули мені стільки незаперечних доказів шпигунської діяльності цього засранця, щоб його меценаси не мали потім на суді жодного шансу. Ніхто в Лемберзі не впорається з такою роботою краще ніж ви.

Розуміючи, що не мушу відповідати одразу, я не поспішав. Зручніше вмостився на своєму стільці, загасив недопалок і запалив наступну цигарку. Потім перевів погляд на шахівницю, вдаючи, ніби й справді обдумую наступний хід. Втім, я добре знав, що ситуація на дошці така ж паскудна, як і поза нею. Білі програвали чорним, я програвав полковнику. Хотілося ще випивки, проте варто було стриматись. Принаймні поки що.

– Думаю, ви маєте додаткові запитання, пане Вістовичу, – озвався Редль. – Ба більше, два з них можу навіть вгадати.

Я відвів погляд від шахів і мовчки подивився на нього. Полковник продовжив:

– Найперше вам цікаво, як ви будете поєднувати з цією справою свої поліційні обов’язки. Чи не так?

– Так.

– Можете на якийсь час про них забути. З вашим шефом я домовлюся сам. Вже відсьогодні, якщо хочете, матимете лише одне завдання – повністю зосередитись на Лібанському.

– Красно дякую.

– А ще, певен, вас цікавлять гроші.

– Яка проникливість, полковнику! – іронічно зауважив я.

– Вам і далі платитимуть у поліції. Крім того, з цього моменту ви будете отримувати ще й платню в Evidenzbüro, – сказав він абсолютно сухим канцелярським тоном.

Я сіпнувся, ніби мене раптово вкололи голкою.

– Яку ще платню?

– Гаразд, якщо відмовляєтесь, то й ми не проти заощадити…

– Стривайте, чорт забирай! Поясніть до пуття, на якій підставі мені будуть платити?

– Ми зазвичай винагороджуємо своїх агентів, комісаре. Досвід показує, що з грішми у кишені вони працюють краще, ніж на дурняк.

– Отже, я тепер агент Evidenzbüro?

– Чекаєте привітань? Ну що ж, вітаю!

– Ідіть до дідька, полковнику! Ми не домовлялися, що мене буде зачислено у штат.

Редль скривив посмішку, яка, втім, була радше схожа на звіриний вищир.

– Бачу, я вибрав не той шлях і не ту методу, – стомлено промовив він. – Легше нам буде дістатися до Лібанського через Бейлу.

Тепер уже він дістав із кишені якусь купюру і вдав, що збирається йти. Я знав, що цей хитрий лис блефує, але все одно стримав його.

– Чекайте.

Редль завмер.

– Добре, хай буде по-вашому. Вважатимемо, що ви мене завербували.

– Я волів би послуговуватися іншим визначенням. Скажімо, «схилив до співпраці». І, знаючи деякі ваші побоювання, Вістовичу, хочу одразу запевнити, що з армією ви нічого спільного не матимете. Для вас передбачено роль виключно цивільного конфідента.

На цих словах він простягнув мені руку. Зціпивши зуби, я її потиснув, і з цього моменту почалась моя робота на імперську секретну службу.

Далі Редль продовжив трохи інакшим, вже не настільки діловим, а радше змовницьким тоном:

– Під столом невеликий шкіряний портфель. У ньому копії паперів та світлин, які у нас підшиті до «Справи авіатора». Це вам допоможе.

Я обережно зиркнув униз, хоч і не сумнівався у його словах. Брудно-рудого кольору портфель і справді був майже біля моїх ніг і нагадував пса, який чекав там подачки зі столу. Хто-небудь сторонній не зміг би сказати впевнено, кому ця річ належить, мені чи полковнику, тож і забрати її зі собою міг будь-хто з нас.

Мені спало на думку, що Редль, попри впевнену поведінку, все ж когось побоюється. Хоча, може, це був і не страх, а просто професійна обережність. Бо навіть я знав, що наше місто кишить росіянами, різного ґатунку шпигунами та терористами, а також місцевими радикальними москвофілами, які мають очі та вуха у найнесподіваніших місцях, як‑от в урядових установах чи у банках. А що вже говорити про звичайну кав’ярню на площі Ринок.

– Тільки затямте, комісаре, загубити ці документи – означає самому собі стрілити у голову, – додав він.

Я не відповів. Востаннє глянувши на шахівницю, де моє становище і далі залишалося жалюгідним, і ніякого порятунку для білих не було, я взяв із-під столу портфель і підвівся.

Після короткого прощання полковник докинув мені вслід, що партію ми коли-небудь закінчимо. Я не сумнівався і навіть уявив, як під час наступної зустрічі він безпомилково розставляє на дошці фігури, й мої поневіряння продовжуються. Хотів би я знати, за що Господь обдарував Редля такою феноменальною пам’яттю на додачу до шахового таланту і життєвої вдачі.

На вулиці, попри теплий весняний вечір, мене пройняли дрижаки. Випивка, яка зазвичай заспокоювала, тепер, здавалось, навпаки роз’їдала мої нерви, і думки летіли геть із голови, мов бджолиний рій.

Я сердився на Бейлу і водночас за неї хвилювався. Намагався вирішити, як діяти далі: зізнатися їй у всьому, розповісти, в яку халепу втрапив, чи таємно вивідувати у неї те, що потрібно Редлю? І чи дотримає він слова? Чи справді їй дадуть спокій, якщо я візьмуся за цю роботу?

За мить я спохопився, що стою на місці, поруч із таким самим нерухомим кам’яним Адонісом, чия фігура прикрашала фонтан на розі площі Ринок. У ногах античного героя лежала туша вбитого кабана, і я щиро в душі побажав, щоб цим кабаном був полковник Альфред Редль.

До мого помешкання на Вірменській звідси було заледве кілька хвилин неспішної ходи, і я справді рушив, ніби прогулюючись. Не поспішав із двох причин: по-перше, все ще розмірковував над своїм гівняним становищем і намагався вжитися у роль агента імперської розвідки, а по-друге, хотілося довше подихати вологим весняним повітрям, яке приємно заспокоювало розпечені тютюновим димом легені. Курив я сьогодні цілий день, починаючи від першої вранішньої цигарки натщесерце, потім під час наради у шефа, який істеричним голосом зачитував нові постанови Намісництва[54], під час двох допитів, аби заспокоїтись і не розтовкти пики ґвалтівникові й злодієві, під час обіду в кав’ярні Шнайдера і під час поїздки на Замарстинів, де зустрічався із поліційними конфідентами. Кожного дня я смалив, як добрячий локомотив, який мусить пахкотіти, щоби не вибухнули його котли. Подейкують, що куріння шкодить, але це брехня. Інакше я б давно врізав дуба.

Було невтямки, як ця пізня весна могла відчуватися тут, посеред кам’яного міста. З його сопухами, які сочилися зі старих підворіть, та аромати, що линули з відчинених кав’ярень і крамниць. Я радо прогулявся би зараз де-небудь між деревами замість того, щоби скніти вдома. І навіть почав згадувати, які місця у Львові найкраще пасують для прогулянок. Найперше – це, ясна річ, Стрийський парк, наймальовничіший і найбільший з усіх, площею понад 80 морґів[55]. Туди можна вибратись на цілих пів дня і нескінченно блукати хвилястими алеями, краями глибоких ярів та узвишшями пагорбів. До нього, втім, далеченько. Значно ближче було до старовинного Єзуїтського саду[56], який починався одразу навпроти Галицького сейму. На відміну від Стрийського парку тут завжди було людно і гамірно. Алеями сновигали торговці льодяниками, шоколадом і печивом, довгі «колєйки»[57] тягнулись до яток із льодами[58], вареними сосисками та марунами[59].

Під куполом паркової ротонди, який тримався на декількох доричних колонах, частенько вигравав оркестр пожежної команди. Мене завжди дратував цей велелюдний вертеп, а от моя колишня дружина обожнювала там бувати. Не тому, що так сильно любила прогулянки й розваги просто неба, а тому, що тішилась, коли її впізнавали. Красуня Анна Каліш, знаменита галицька акторка, обожнювала славу в усіх її проявах: коли після вистави, збуджені й захоплені адоратори надсилали їй у гримерку велетенські букети квітів та коштовні презенти, і коли її талант вихваляли газети, чи коли на парковій алеї люди раптом завмирали, чоловіки знімали капелюхи й усміхалися їй, а жінки метали в її бік сердиті погляди-блискавки.

Окрім цих двох парків, були ще й інші. Скажімо, Високий Замок, який височів на однойменній горі, звідкіля вдень відкривався прегарний вид на місто. І де, за жодних обставин, я не радив би вештатись вночі. Ця місцина належала до так званої ІІІ дільниці Жовківського передмістя, і кожний ранок тамтешньої експозитури поліції у невеликому будинку на вулиці Об’їзній починався з перерахунку трупів, знайдених на Високому Замку з першими променями сонця.

Те саме стосується і парку біля Личаківської рогатки[60]. Хоча ні, там небезпечно не лише вночі, але й за дня. Особливо, коли на поближньому стадіоні «Сокіл» відбувається гра в копаний м’яч. Глядачі-вболівальники з ворожих таборів нерідко сходяться навкулачки. А що поліція тоді жене їх до дідька зі стадіону, то продовжують вони протиборство у парку. Нерідко справа завершувалась не лише вибитими зубами чи зламаними ребрами, але і ножовими пораненнями.

Я, однак, міг би пройти ще сотню-другу метрів, минувши Домініканський собор, і вийти до Губернаторських Валів, де навпроти будівлі Намісництва було розбито гарний сквер із тінистими кленами і платанами, або далі, попри костел кармелітів, дістатись на вулицю Куркову[61], а звідти до Міської стрільниці – колись тут вправлялося зі зброєю Стрілецьке братство. Утім, у теперішні часи братчики змінили карабіни та револьвери на сталеві пера й авторучки, замість пороху і куль мали атрамент[62] і папір, а замість стрільбищ – сиділи у теплих кабінетах, прицілюючись поглядом хіба що у підлеглих. Братство перетворилося на панський клуб багатих і впливових львівських достойників. Парком своїм, на щастя для містян, вони й далі опікувались. Їхні слуги на совість дбали про старезні липи й осики, висаджували свіжі квіти на клумбах, посипали рінню прогулянкові доріжки, чистили та підфарбовували пам’ятник Яну ІІІ[63].

До Стрільниці я дістався би за якихось десять хвилин, але все ж, пройшовши вздовж короткої Домініканської вулиці[64], біля ресторації «Морське око» повернув ліворуч і подався убік Вірменської. Згадалося, що маю при собі важливий портфель, з яким краще не вештатись.

За спиною раптом почувся гучний юнацький сміх. Я озирнувся і побачив двох гімназистів, один з яких, указуючи пальцем на стіни кам’яниці, у партері якої була ресторація, голосно розповідав другові про сороміцькі барельєфи, які містилися просто над головами тих, хто сиділи на літній терасі «Морського ока».

– А тут, пане шановний, прошу звернути увагу на ось цього моцного мужа, що напівлежить-напівсидить, – говорив гімназист, вдаючи провідника. – Ми бачимо, як своєю могутньою лівицею він стиснув дещо… кхм… трохи нижче живота, поглядаючи при цьому вбік оголеної діви на сусідньому барельєфі…

Його товариш пирснув зі сміху, розчервонівшись при цьому, як варений рак. Очевидно, був нетутешній і ровесник-львів’янин таки справді знайомив його з містом. Тільки по-своєму, по-гімназійному.

– А що заняття се – страшний гріх, – продовжив той, – то згодом бачимо і неминучу кару: могутній птах дзьобом відриває йому «забавку»…

– Ану геть звідси, лайдаки! – гаркнув на них оберкельнер, вискочивши на вулицю, як розсерджений пес.

Хлопці кинулись навтьоки, регочучи від душі, і невдовзі зникли десь за рогом Бляхарської[65]. Однак відвідувачі все ж із насторогою зводили очі догори, мовби і справді побоюючись, що над ними дійсно відбувалося щось вкрай аморальне.

Я добре знав ці барельєфи на Домініканській, 4. Зрештою, жив неподалік. На першому з них насправді зображено напівлежачого Геракла, тільки тримає він у лівій руці золоте яблуко Гесперид[66], яке, втім, варто визнати, не надто помітне для спостерігача знизу. А от у сцені покарання – Прометей, якому орел вириває печінку. Заледве чи міг скульптор передбачити таке викривлене трактування своїх творів. Однак біля них реготало вже не одне покоління гімназистів.

У той час, як назовні тільки спадали сутінки, у моєму помешканні вже було темно, мов у кротячій норі. Я намацав умикач світла, проте він тільки марно клацнув у темряві. Нічого дивного, через ремонт електровні на Пелчинській[67] сьогодні ледь не щогодини у місті зупинялись трамваї. Місто вже рік обіцяє збудувати нову десь поруч Стрийського парку, але далі розмов справа не йде. Вочевидь, через колосальну вартість такого проєкту, яка сягає 10 мільйонів крон. Так принаймні писали у газетах.

Я сердито вилаявся, знаючи, що струм у моєму помешканні з’явиться не раніше понеділка, а то й вівторка. Потім запалив гасову лампу і, сівши за свій стіл, узявся переглядати матеріали, які були у портфелі.

На десятку друкованих аркушів була біографія. Вказувалось, що Едмунд Лібанський народився у Кракові 1862 року. Вихрещений єврей. Студіював інженерну справу у Львівській політехніці. Належить до «Галицького політехнічного товариства», що знаходиться на вулиці Зиморовича[68]… Проживає на Баторія. З дружиною розлучився, дітей не має.

Окремо були скріплені кілька жандармських звітів про його відвідування львівських соціалістичних зібрань. Місце, час, тривалість… Далі нарешті рапорти про засідання його власного «таємного товариства», про яке говорив Редль. Побачивши серед інших ім’я Бейли, я відчув, як мене кинуло в піт. У кімнаті було сиро й прохолодно, але мені довелося зняти маринарку і розстебнути комір сорочки. Здавалось, тільки тепер я по-справжньому повірив у те, що полковник говорив правду, хоча підстав сумніватися у його словах не мав від початку. І лише зараз відчув, що ми з Бейлою у нього на гачку.

Мені страшенно захотілося випити. Ті дві чарки «Бернардинської» в «Атлясі» тільки роздразнили моє нутро. Крім того, не завадило б і повечеряти. Та найперше – варто вирішити, де заховати документи. Я згріб їх зі столу і, поклавши назад у портфель, застебнув його на дві масивні клямри. Потім підвівся і роззирнувся по кімнаті. У мене не було сейфа чи бодай потаємного місця, де можна було б зберігати важливі папери. Вдома я ніколи не тримав великої суми грошей або коштовності. Зброя, мій особистий семизарядний браунінг, завжди був у кобурі під рукою і також не потребував особливого сховку.

Тільки у сусідній кімнаті стояла стара вогнетривка шафа, яка належала ще попередньому власнику помешкання, банкіру, що, продаючи своє житло, не мав змоги забрати її разом із рештою меблів і запитав, чи може він її залишити. Я погодився, узяв від неї ключ, і за весь час скористався ним хіба з десяток разів.

Спочатку там лежав старий одяг, потім – старі папери, а далі просто громадився усілякий мотлох. Коли до мене перебралася Анна, то одразу заявила, що цій незграбній важкій шафі у нашому помешканні не місце. Я погодився і пообіцяв позбутися «банкірського спадку», однак обіцянки не виконав. Анна з часом перестала про неї нагадувати, а потім, коли наш із нею шлюб полетів під три чорти, було вже не до шафи. І взагалі не до інтер’єру. Що ж, тепер я міг лише порадіти, що, на відміну від дружини, шафа тут залишилась.

Не без зусиль відімкнувши її, я поклав портфель усередину на «Львівську адресову книгу 1897 року». Тоді замкнув шафу знову і, сховавши ключ до кишені, зітхнув із полегшенням. Найголовнішу справу вечора було зроблено.

За десять хвилин я вибрався з дому і швидким кроком рушив знову через Ринок убік Галицької. Звідти вийшов на Марійську площу[69]. Пройшов повз «Французький готель», що у партері мав пишну ресторацію, де голосними звуками музики та гучним сміхом відвідувачів розпочинався п’ятничний вечір. Увесь готель, від ресторації аж до бельетажу, яскраво сяяв електричним світлом, яке пробудило в мені пекельну заздрість.

Трохи далі в напрямку Академічної під гасовим ліхтарем була стоянка таксистів. Я швидко минув її, не звертаючи уваги на люб’язне запрошення вусатого «chauffeur»[70] довезти мене будь-куди «комфортово і майже задурно». Пригадалося, що тепер у їхніх авто встановлені механічні лічильники, або ж, як вони самі їх називають, «таксометри». Ці прилади не лише визначають відстань, яку проїхав пасажир, але й одразу, мов на звичайній рахівниці, лічать вартість проїзду, з розрахунку по 20 гелерів[71] за кожні 300 метрів. Щоправда, перші 600 метрів коштували все ж цілу крону. Я, може, цього і не пам’ятав би, але кожного дня до поліції зверталися обурені пасажири, стверджуючи, що таксисти зумисне підкручують лічильники, щоб таким чином здерти з клієнтів більше грошей.

Хвилину поміркувавши, я рушив до ресторації «Voise»[72], де за старшого кельнера був мій добрий знайомий. Колись я допоміг йому у скруті, витягнув ледь не з самих Бригідок[73], куди він потрапив через канцелярську помилку, раптово перетворившись зі свідка злочину на його учасника. Я розшукав цього криворукого судового канцеляриста і змусив його виправити документ, після чого бідолаху Моріца, який вже змирився з долею і збирався відсидіти довгий і несправедливий термін, відпустили. Перші його слова на волі, після того, як він вдихнув на повні груди запилючене повітря на Казимирівській[74], прозвучали приблизно так:

– Для Адама Вістовича завжди знайдеться столик у кожній ресторації, де я працюватиму. Навіть якщо доведеться поставити його на голову самому кайзеру!

Через два дні Моріц влаштувався у «Voise», де виконував обов’язки не лише оберкельнера, але і метрдотеля, й одразу ж прислав мені записку, в якій повідомляв, що кожної п’ятниці цей ресторан приймає свіжу партію відмінного бурбону, доставленого з Гамбурга, куди той своєю чергою прибуває прямісінько із Нью-Йорка. Кращого запрошення годі й вигадати!

Саме про бурбон і про те, що сьогодні акурат п’ятниця, я думав, заходячи до ресторану і віддаючи гардеробнику капелюх. Щойно мій черевик переступив поріг трохи задушливої і яскравої зали, як до мене попрямував метрдотель.

– Радий вас бачити, пане Вістовичу! – промовив він, опинившись поруч.

На його чисто виголеному обличчі сяяла привітна усмішка. Моріц був невисокого зросту, худорлявий і лисий, мов коліно. Тримався, однак, рівно, як і личить працівникам його професії. Погляд мав уважний і прискіпливий, ніби у торговця, який упівока визначає вагу вашого гаманця і те, скільки ви сьогодні витратите.

– Вітаю, Моріце, – відповів я.

– Ви один? – поцікавився він.

– Один, не рахуючи мого вовчого голоду.

Оберкельнеру дотеп сподобався.

– Для вас маю столик, звідки добре видно estrade[75], – сказав той майже змовницьким тоном. – Ходіть за мною.

По щирості, мені було байдуже, що там відбувалося на сцені, але я подякував і пішов слідом. Умостився за свій одинокий столик, відокремлений від решти зали невеликою колоною. Моріц, не запитуючи, приніс мені пляшку бурбону, відкоркував і налив до склянки одразу подвійну порцію. Я жадібно відпив. Блаженний вогонь спалахнув у горлянці і приємним теплом заповнив нутро. У голові відчулося легке приємне запаморочення. Цей бісовий день нарешті закінчувався. Я ковтнув алкоголю вдруге, запалив цигарку і, гукнувши кельнера, замовив антрекот з індички.

На сцені тим часом грав невеликий оркестрик, який складався з тромбоніста, двох скрипалів, альтиста і високого худого контрабасиста. Музиканти жваво імпровізували, мовби спілкуючись між собою голосами кожен свого інструмента. Після цього зіграли кілька жвавих мелодій, отримавши від захмелілої публіки шквал вдячних овацій.

Після вечері я випив ще трохи бурбону і вже збирався йти, коли на сцені поруч з музикантами з’явилась рудоволоса вродлива жінка, вбрана в атласну сукню. Вона перемовилась кількома словами з контрабасистом, який, схоже, був серед них за старшого. Той кивнув і дав знак решті музикантів. За мить оркестрик почав нову мелодію, а незнайомка заспівала проникливим мецо-сопрано щось із репертуару Йозефа Арміна[76].

Я дослухав пісню до кінця, а потім спостерігав, як публіка вимагала від співачки повторити виконання на біс. У якусь мить мені здалося, що, співаючи, вона дивиться у мій бік, і її погляд чомусь обпікав дужче й приємніше ніж міцний алкоголь. Вона виконувала вже щось інше, а я і далі на неї витріщався і вже точно передумав іти.

Після виступу співачка зійшла зі сцени й зникла десь за оксамитовою ширмою. Я, не гаючи часу, жестом підкликав до себе Моріца.

– Не знав, що у вас тут співають німфи, – сказав я йому, щойно оберкельнер наблизився.

– По щирості, пане Вістовичу, цей виступ не планувався. Публіку сьогодні мали розважати лише музиканти.

– То звідки взялася співачка? – здивувався я.

– Це одна з наших гостей. Запитала, чи можна їй виконати щось для публіки. Звісна річ, я дозволив і, як бачите, мав рацію…

– А як щодо її товариства?

– З нею за столиком був якийсь добродій, але він зник…

Моріц скрушно розвів руками, наче і справді щиро переймався зникненням невідомого суб’єкта.

– Тоді віднесіть цій пані з чарівним голосом пляшку шампану і який-небудь десерт, скажімо… – я зиркнув у меню, – «Груші a la Otero». Сподіваюся, він смачний.

– Дуже смачний, пане Вістовичу, – запевнив оберкельнер і продовжив трохи зніяковілим голосом:

– Однак мушу вас попередити, що на цю мить пані Фоґель, так звати нашу співачку, вже відправили дві пляшки французького вина, пляшку «Cherry Brandy» від «Baczewski» та кілька пуделок із солодощами.

– Хто відправив?

– Такі ж… кхм… адоратори, як ви. Зачаровані її незрівнянним голосом.

Я почувався останнім дурнем, а проте вирішив іти до кінця.

– От бачите? Саме шампанського в цьому переліку й бракує.

– Як скажете, – співчутливо всміхнувся той.

Я зібрався розплатитись і навіть подав знак офіціантові. Звідкілясь з’явилося передчуття, що саме зараз варто піти, а інтуїція мене зазвичай не підводила. Та вже коли кельнер виводив олівцем суму, яку я маю сплатити за бурбон, антрекот і комплімент співачці, вона сама вийшла з-за тієї ж оксамитової ширми, безцеремонно тримаючи в руках пляшку шампана в одній руці та грушевий десерт в іншій. Така поведінка могла видатись однаково сміливою, як і непристойною. Тим більше, що, ступаючи легко й невимушено, вона попрямувала до мого столика.

Мені перехопило дух, і я, мов на пружині, підхопився їй на зустріч. Їй-богу, тільки такі жінки вміють перетворити бувалого комісара поліції на сором’язливого школяра. Публіка навколо помітно стихла. Навіть музиканти збилися з ритму і мусили заграти мелодію від початку. Я майже фізично відчував на собі заздрісні погляди інших чоловіків у цій залі. І якби замість очей у них були револьвери, то я б уже був дірявий, неначе емменталь.

– Для такого частунку потрібне товариство, – промовила пані Фоґель, зупинившись навпроти мене. – Кажуть, наодинці шампанське не смакує. Розділите його зі мною?

Кельнер миттю опинився поруч, узяв з її рук тарілку і пляшку, поставив їх на стіл і підсунув співачці крісло.

– Матиму за честь, – відповів я, потроху приходячи до тями.

У ту ж мить нагодився Моріц і, непомітно підморгнувши мені, мовляв, «Вітаю, комісаре! Хто б сподівався?», відкоркував шампанське і наповнив два бокали. Після цього побажав гарного вечора і зник.

Пані Фоґель попросила називати її Еммою. А за чверть години ми перейшли на «ти». Тепер я міг як слід її роздивитися. Еммі було трохи за тридцять, худорлява, лінії плечей і шиї витончені, як у героїнь класичних картин. Очі мала карі, глибокі, з якоюсь потаємною загадкою. Коли дивишся у такі очі, завжди складається враження, що людина навпроти знає про тебе більше, ніж ти сам. Ніс правильний, виразні губи то міцно стискаються, то розтягуються в усмішці. Руде волосся згорнуте в зачіску і скріплене срібними шпильками.

Я запитав, куди подівся її кавалер, але Емма у відповідь тільки відмахнулась. Це був кузен, якому від випитого стало недобре, от він і залишив її «тільки на хвилинку». Вона нудьгувала, а потім вирішила трохи розважити публіку…

– Далі ти знаєш, – підсумувала пані Фоґель, дістаючи з елеґантного ридикюля папіроску і люфку.

Я підніс їй вогонь і хвилину спостерігав, як вона закурює. Дивно, але у цю мить я подумав про Бейлу. Вона любила повторювати, що «ми не речі й не належимо одне одному…», тому кожен із нас має постійне право на захоплення. І якщо станеться так, що в моєму ліжку опиниться інша жінка, вона не ставитиме зайвих запитань. Звісно, ця умова існувала навзаєм: я також не повинен був знати забагато.

Хтозна, чи вона сама цього вечора не у товаристві якого-небудь чоловіка. У Трускавці безліч чудових модерних вілл, де здаються затишні номери, цілком придатні для пристрасної ночі.

Ця думка мене вколола розпеченою голкою, і я сіпнувся, ніби справді від болю.

– Все гаразд? – поцікавилась Емма.

Я кивнув і налив собі порцію бурбону. Шампану не хотілося…

Вранці наступного дня, щойно розплющивши очі, саме з цього моменту я намагався пригадати, що відбувалося далі. У голові шуміло і звідкілясь здаля, мовби з самих глибин моєї свідомості, долинав біль. Я знав, що він посилиться, щойно спробую підвестися, тому лише обережно повернув голову, шукаючи поглядом циферблат настінного годинника. Було пів на п’яту. Очевидно, ранку, оскільки в кімнаті панував сірий напівморок. Виходить, минуло не більше трьох годин, відколи ми з Еммою вийшли з ресторації.

Пригадую, кельнер гукнув для нас таксі. Як не дивно, це був той самий вусань, якого я зауважив перед тим. Від «Voise» до мого помешкання було десять хвилин ходу, але їхали ми довше.

Потім ми з пані Фоґель залишились наодинці вже тут і мов ошаліли. Як же божественно пахла її шкіра, якими пружними були груди, яких безсоромних пестощів вона вділяла і вимагала. А далі – порожнеча. Більше я не пам’ятав нічого. Невже справді набрався так сильно? І врешті… Де сама Емма? Я провів рукою праворуч від себе, але місце поруч і справді було порожнім.

Жахливо мучила спрага, тож врешті хоч-не-хоч я мусив підвестись. І побачив те, від чого миттю протверезів, а біль у голові запульсував з новою силою: шафа, в яку я сховав портфель з документами, отриманими вчора від полковника Редля, була відчинена. Мов очманілий, я кинувся до неї і зазирнув усередину. Портфеля там не було.

Емма! Взяти могла тільки вона! Але для чого він їй? На біса? Треба негайно повернути документи! Хоч з-під землі дістати цю шльондру, але портфель має бути знову в мене.

Я кинувся в лазничку, де завжди тримав чималу миску з водою. Не довго думаючи, занурив туди голову, мовби та була розпеченою вуглиною. Ця нехитра процедура принесла деяке полегшення. Думки проясніли, і навіть біль зробився не таким гострим.

Повернувшись до кімнати, я побачив на підлозі її шифонову накидку. Підняв і міцно стиснув у руці. Першим бажанням було пожбурити цю річ якнайдалі, але не зміг. Делікатна тканина пахла її парфумами і її шкірою, нагадуючи розкоші цієї короткої ночі.

– Сам винен, – промовив до себе впівголоса.

За лічені хвилини я вийшов із дому, а ще через десять хвилин був біля входу до «Voise». Двері було зачинено, тож я щосили постукав. Марно було сподіватися, що у такій порі мені відчинять одразу, тому лише за квадранс зсередини почувся чийсь ненависний і стомлений голос.

– Ми зачинені.

– Поліція! – крикнув я просто у замкову щілину і, мовби саме від цього слова, у ній двічі повернувся ключ.

На порозі постав заспаний швейцар.

– Де оберкельнер? – це питання розбудило його остаточно.

– На Бога, пане ласкавий… – почав був той, але я штовхнув його досередини і зайшов сам. Бідолаха поточився назад, безпомічно змахнув руками і гепнувся на дупу.

Минувши його, я швидким кроком рушив до ресторанної зали. Тут панував напівморок і тхнуло застояним тютюновим димом. Столики більше не стояли у правильному порядку, а громадились абиде, і бруднуваті обруси висіли на них, як пошарпаний одяг на тілі нічної блудниці.

– Моріце! – загорланив я. – Моріце, сучий ти сину!

Оберкельнер, на відміну від швейцара, з’явився майже відразу. Неголений, у зім’ятому фракові без хустинки, він ішов мені назустріч, маючи вигляд смертника, що прямував на розстріл.

– Ві-вістовичу… що с-сталося? – затинаючись пролепетав розпорядник ресторації.

– Хто насправді ця пані Фоґель? – випалив я, чітко артикулюючи запитання, що хвилювало мене найдужче.

– Я… я… не знаю! Звідки ж мені знати? – говорячи, він поклав руки на груди, мовби підкреслюючи свою граничну щирість.

– Моріце, це не жінка, а бестія! Через неї у мене велетенські неприємності! – у моєму голосі виявилося стільки погрози, що обличчя оберкельнера затремтіло, а з очей, здавалось, от‑от бризнуть сльози.

– Богом клянусь! – простогнав він. – Мені нічого про неї невідомо…

Після цього скоромовкою повторив історію, яку я і так знав: прийшла у товаристві якогось пана, чоловікові згодом зробилось кепсько, і він пішов прогулятися, вона нудьгувала, а тоді вирішила розважити публіку…

– Розважила, чорт забирай, – промовив я сердито, але вже тихіше.

Намагатися випитати щось про неї в оберкельнера, схоже, було марно.

– І де мешкає ця добродійка ти також не знаєш?

Він похитав головою.

Я вже збирався піти геть, коли раптова думка осяяла мій зболений мозок.

– Послухай, Моріце, а як ця пані Фоґель розпорядилася з учорашніми дарунками від публіки?

Чоловік звів на мене здивований погляд.

– Запитую не про свій, – довелося уточнити. – Ти говорив, окрім мого шампана, їй запрезентували вино і пляшку бренді.

Оберкельнер пожвавішав і радісно кивнув, мовби щасливий від того, що нарешті може дати ствердну відповідь хоч на якесь із моїх запитань.

– Саме так, комісаре.

– То як вона розпорядилась такою кількістю алкоголю? Не випила ж одразу?

– Веліла відправити посильним.

– Чудово, – мене також переповнила радість, – а тепер скажи, куди саме? Яку адресу вона назвала?

Моріц сягнув рукою до внутрішньої кишені фрака і витягнув звідти нотатник у темно-вишневій коленкоровій оправі. Якийсь час, примружуючись, гортав списані сторінки. Жовна під його блідими вилицями смикались від напруження, а пальці дрібно тремтіли. Врешті, чоловікові вдалося знайти потрібну нотатку.

– Ось! – тріумфально і водночас з полегшенням вигукнув він. – Доставити у «Французький готель» на ім’я Емми Фоґель… Веліла залишити нічному портьє.

– Вказала номер покоїв? – уточнив я, хоч це й не мало жодного значення.

– Ні, на жаль… – почулася відповідь вже за моєю спиною.

Я чимдуж кинувся до виходу з ресторації. Хотів так само хутко добігти до готелю, але напівдорозі сперло дихання, тож довелося зупинитись. Несамовито пульсувало у скронях. Відновився гострий похмільний біль, до якого додалась нестерпна нудота.

Я проклинав себе за пияцтво і за те, що вчергове не встояв перед жіночою звабою. Я ненавидів себе за всі свої слабкості! Голосно лаявся і водночас дякував Богові, що місто в цей час було порожнім.

Дихання невдовзі відновилось, а вміст шлунка, на щастя, лишився всередині. Я поправив гарнітур, вирівняв краватку і перевірив, чи не загубив, бува, зброю. Браунінг був на місці, тобто в кобурі на поясі. Після цього, наскільки вдавалося, швидким кроком я дістався до «Французького готелю».

Нічний портьє зустрів мене мученицьким поглядом. Зміна у нього видалася, либонь, важкою, а настрій був не кращим, ніж у мене. Каву в невеликому горнятку, що парувала на його конторці, він навіть не поспішав прибрати геть з-перед очей прибулого гостя, як веліло готельне правило. Мені, втім, було начхати, бо і гостем я не був.

– Поліція! – буркнув мій хриплий голос, який я чув, наче від когось іншого за кілька кроків від себе.

Портьє важко зітхнув. Було видно, що його вже не здивувати нічим.

– Чим можу служити? – видавив він із себе.

– Мені потрібно знати, в якому номері проживає така собі пані Емма Фоґель, – промовив я.

– Проживала, – уточнив портьє.

– Що ви маєте на увазі?

– Те, що пані Фоґель виїхала пів години тому.

Я закусив губу, щоб не вилаятись на всю горлянку.

– Чи знаєте, куди вона попрямувала?

Портьє зітхнув і перевів погляд кудись на стелю. Здавалось, от‑от і він почне знічев’я посвистувати.

Я міг би нагадати цьому скурвисину, що перед ним поліціянт і говорити треба все, мов на сповіді, проте стримався. Досить того, що вже познущався над психікою Богу душу винного Моріца.

Тому дістав з кишені гаманця, звідки видобув п’ятикронову монету і простягнув її страждальцю. Той прийняв її із виглядом, сповненим гідності, та врочисто повідомив:

– Я мав приємність замовити пані авто на двірець, а напередодні забронювати квиток першого класу до Кракова.

– О котрій годині відправляється поїзд? – стрепенувся я.

Портьє знизав плечима.

– Я не пригадую достеменно, але не так багато потягів відходить сьогодні вранці до Кракова, – сказав він.

Із цими словами він узяв зі стійки рецепції складену вчетверо газету й простягнув мені. Темним чорнилом на ній було обведено актуальний розклад прибуття й відправлення потягів з головного двірця. Я прикипів очима до таблиці, списаної дрібним шрифтом, шукаючи потрібний напрямок.

Портьє мав рацію: вранці зі Львова до Кракова відправлялися всього два експреси. Перший о 3:45, а наступний о 6:30. Очевидно, цим другим Емма і збиралася виїхати. Я глянув на годинник. До відправлення залишалася майже година. Часу в мене було достатньо.

– Бажаєте замовити таксі? – поцікавився портьє.

– Візьму фіакр, – буркнув я у відповідь.

Чоловік подивився на мене, як на останнього злидня, і презирливо відвернувся. Утім, я ним більше не переймався. Вийшов із готелю, попрямував на стоянку фіакрів і за пів години був уже на місці.

Тут, не гаючи часу, подався до двірцевої експозитури[77] поліції. У невеликому приміщенні, за столом, відкинувшись на спинку крісла, дрімав черговий капрал. Перед ним стояв телефонний апарат і кава у надщербленому горняті, що, схоже, не надто допомогла йому подолати сонливість. Я голосно кашлянув, і капрал підскочив, мов ошпарений, втупившись у мене затуманеними від сну очима.

– Я з Дирекції. Комісар Вістович, – повідомив йому. – Дайте мені список пасажирів краківського потяга.

Він схопився на ноги і, бурмочучи щось про важку ніч і те, що задрімав лише на хвилинку, взявся перебирати папери. Врешті простягнув мені списаний згори донизу аркуш із підписом якогось колєйового начальника.

– Ще раз перепрошую, що зустрів вас отак… – пробурмотів капрал, ніяково посміхаючись і винувато вказуючи рукою на стілець, в якому ще мить перед тим спав.

Я не був його зверхником і взагалі не мав стосунку до військово-поліційної служби, але розумів, що бідолаха побоювався доносу.

«Та плювати я хотів, що ви тут робите», – ледь не вирвалось у мене, але натомість попросив негайно провести мене до потяга.

– Але він ще на запасній колії, – промовив капрал, зиркаючи на годинник. – Його подадуть лише за двадцять хвилин.

– От і чудово! – сказав я.

Капрал крикнув комусь у сусідню кімнату, щоб той зайняв його місце біля телефона, а сам вдягнув на голову поліційне чако[78], осмикнув мундир, і ми рушили до колій. На ходу я вгледівся у список і майже відразу знайшов прізвище Фоґель. Зрештою, це було неважко – пасажирів першого класу виявилось не так багато.

Капрал підвів мене до комфортового пульмана[79], звідки до нас визирнув стривожений кондуктор.

– Що трапилось, панове? – запитав він.

Я повернувся до поліціянта.

– Ви вільні, капрале, – сказав я йому. – Дякую за допомогу.

Той козирнув і рушив назад до вокзалу.

Я дістав з кишені легітимацію і тицьнув її кондуктору.

– Відведіть мене у купе під номером чотири, – наказав. – Тільки хутчіш. Часу небагато…

Службовець зблід, наче йому щойно зачитали смертний вирок.

– Гаразд, – сказав він. – Підіймайтесь до вагона…

У пульмані кожному пасажирові належало осібне купе зі зручною лежанкою, свіжою постіллю і виходом у загальний коридор. Рік тому саме у такому вагоні я повертався через пів Європи додому зі Швейцарії. Пасажири нижчого класу мусили тіснитися в одному переділі по четверо. До того ж їхній тимчасовий життєвий простір мав двері, що відчинялися одразу назовні. З одного боку, вони могли швидше вийти на перон, коли потяг прибував на потрібну станцію, а з іншого, якщо траплялось пограбування, то грабіжники діставались до них практично без проблем.

Зазвичай у Кракові пульмани чіпляли до іншого складу, і вони продовжували подорож до Бреслау[80], Берліна, Праги чи Карлсбаду[81]. Тож куди насправді зібралася Емма, було невідомо.

– Ось купе номер чотири, – озвався кондуктор, вказавши мені на відповідні двері.

Я подякував, відчинив їх і вмостився всередині. Здивований службовець якусь хвилину потоптався поряд, а тоді пішов собі геть. Потяг невдовзі рушив із місця, прямуючи до перону.

Коли Емма зайшла до свого купе, я сидів у кутку, закрившись цілим розворотом вранішньої газети. Власне, це й була «Gazeta Poranna» за 18 травня 1907 року. Довжелезні нудні таблиці галицької біржі, справа русинських студентів Університету Яна Казимира[82], імовірний прогноз погоди у Львові на наступну добу, кримінальна хроніка…

– Прошу пана! – прозвучав обурений голос Емми, який долинув до мене крізь газетний папір. – Це купе зарезервовано!

Я повільно опустив газету й усміхнувся до неї наймилішою усмішкою, на яку тільки був здатний після всього, що ця мегера мені заподіяла.

– Адаме, ти?! – із жахом скрикнула жінка і кинулась до виходу, але я спритно зачинив двері купе ногою просто перед її чарівним носиком. Клацнув делікатний нікельовий замок, сповіщаючи, що ми залишились тут сам на сам. Тоді вона кинула на мене вогненний погляд і відступила до вікна, ніби збиралася пролізти крізь нього назовні, хоча воно й не відчинялося. Точніше відчинялася лише невелика його частина – продовгуватий оберлюфт угорі, крізь який не пролізла б навіть пані Фоґель.

Насправді ж, цей маневр знадобився їй для того, щоб витягнути з ридикюля маленького кишенькового револьвера і, звівши курок, націлити на мене. Я покосився на зброю. Ну звісно. Елеґантний англійський «Webley»[83] типу «бульдог». Ідеальна зброя для стрільби на короткій відстані. А якщо пані Фоґель ще й вчилася з ним поводитись, то я і вилаятись не встигну, як зустрінуся на тому світі з покійним батечком.

– Що ти робитимеш з трупом поліціянта, Еммо? – запитав я обережно, уникаючи різких звуків, так само як і різких рухів.

Схоже, вона і сама не знала. На її прегарне личко набігла тінь роздумів та спантеличення.

– Віддай сюди свого самопала, – продовжив я, вкрай необачно подавшись у її бік.

Гримнув постріл, і лише дивом я вчасно зігнувся навпіл, мов швейцарський ніж, відчувши, як револьверна куля пролетіла над моєю головою так низько, що либонь обсмалила волосся на маківці. Аби перешкодити пані Фоґель вистрілити вдруге, я кинувся до неї й ухопив її озброєну руку. «Бульдог», однак, випалив ще раз. Куля цього разу влучила кудись у суфіт[84], вдруге завдавши добрячого збитку люксусовому вагонові прискореного потяга Цісарсько-королівської залізниці.

Зброю у пані Фоґель мені вдалося відібрати ціною кількох чималих подряпин на обличчі й безлічі дрібних на руках. Ніби насправді я змагався зі скаженою кішкою, а не тендітною жінкою. Якусь мить ми обидвоє голосно відсапувались по різні боки купе. Потім, коли наші дихання сяк-так заспокоїлись, ще кілька хвилин просто помовчали. Почувався я геть препаскудно: біль у скронях запульсував із новою силою, у шлунку знову стало неспокійно. Найгірше, що Емму я не міг випустити з виду ані на секунду, бо лишалося тільки догадуватись, на що ще здатна ця шалениця.

У коридорі чулися хаотичні кроки та перелякані голоси. Очевидно, пасажири, які зайшли до вагона, аж ніяк не сподівалися, що тут стрілятимуть. Хтось кликав поліцію, але кондуктор тремтливим голосом повідомив, що поліція вже тут. Схоже, мав на увазі мене.

– Де портфель, Еммо? – запитав я, ховаючи до кишені її «бульдога».

– Який ще портфель? – буркнула жінка.

– Той, що ти вкрала з моєї шафи, чорт забирай! Ніхто крім тебе не міг цього зробити.

Вона відвела погляд. Далі ламати цю комедію вже не було змісту.

– Ти ж не подумав, що я тягатиму його з собою? – промовила Емма, і в її голосі чулося відверте знущання. – Це було б небезпечно. До того ж у руках жінки така річ надто впадає в очі.

– Ти знаєш, що всередині? – сказав я й одразу ж зрозумів безглуздість свого питання.

Звісно, вона знає, що там! Інакше б не поцупила його.

– Гаразд, – я підвівся і подав їй руку. – Ходімо.

– Куди?

– На шпацер, моя пташко. До речі, «Фоґель» – не твоє справжнє прізвище, чи не так?[85]

– Навіщо тобі знати?

– Для протоколу.

Вона стрепенулась.

– Якого ще протоколу?

Не відповівши, я прочинив двері купе, і ми вийшли до переляканих пасажирів, мов пара молодят щойно після вінчання. Ніхто не зронив ані слова і не зрушив з місця, тільки блідий, мов смерть, кондуктор простягнув Еммі руку, щоб допомогти вийти з вагона.

По перону до нас біг той самий черговий капрал у супроводі двох постерункових. Схоже, хтось все-таки гукнув поліцію. Або вони самі почули звуки пострілів. Добігши, капрал витріщився на мене з мовчазним запитанням, важко при цьому відсапуючись.

– Чи не забезпечите нам транспорт на Міцкевича[86]? – попросив я.

– Чому туди? – озвалася Емма, не давши відповісти поліціянту.

– У затишній атмосфері, що панує у головній будівлі ц. к.[87] Дирекції поліції, тобі легше буде зосередитись і згадати, де документи, – відповів я зовсім тихо, щоб почула тільки вона. – До того ж після вас, пані Фоґель, залишились дві вогнепальні дірки в купе першого класу. А це вже серйозний кримінал…

Я не був певен, чи на Міцкевича зараз і справді панує відповідна атмосфера, зрештою, був ранок суботи. Але наш із Самковським тихий кабінет на Академічній точно скидався у цей час на сонний готельний номер.

Емма зблідла, але перш ніж капрал кинувся виконувати доручення, підняла голову і промовила:

– Тоді їдемо не на Міцкевича.

Я скривив усмішку, і шкіра на обличчі занила від подряпин.

– А куди ж? – запитав.

Жінка нахилилася до мене ближче.

– На Вірменську, до тебе, – сказала вона і додала, вже майже благаючи:

– Я усе розповім, обіцяю. Тільки не треба арешту…

«Що ж, – подумалось мені, – нехай так».

У моєму помешканні панував безлад, за який, утім, соромно мені не було. Я прочинив вікно, щоб упустити трохи свіжого повітря, підсунув Еммі крісло. Сам також вмостився у фотелі.

Жінка зауважила свою накидку.

– Думала, ти її пошматуєш, – сказала вона, стримано усміхнувшись.

– Мав таке бажання.

Далі її погляд упав на відчинену шафу, й вона витягнула з ридикюля ключа від неї. Обережно поклала на стіл, наче той був зроблений з кришталю. Здавалось, не хотіла створювати зайвого навіть найменшого шуму.

Я закурив, не зводячи, втім, з неї очей. Надто добре пам’ятав, на що вона здатна.

– Не запропонуєш мені чаю? – запитала Емма.

– Ні.

Прозвучало різко, але я не мав наміру навіть підводитись, доки не почую від неї все від початку до кінця.

Емма закусила губу і трохи помовчала. Якусь мить ми обидвоє слухали звичні звуки суботньої вулиці: дзеленчання трамваю, вигуки перекупок на Ринку, кроки перехожих по бруківці Вірменської.

– До «Voise» я прийшла, бо стежила за тобою, – почала врешті Емма, – точніше, стежили вони…

– Хто «вони»?

Жінка якусь мить вагалась.

– Ті з «Галицького молота». Це лівацька організація. Мабуть, ти чув про них.

Я кивнув. Мені справді доводилося кілька разів стикатися з ними. Це були галицькі радикали, сформовані на взірець російських есерів[88]. Нижня ланка – всуціль мізераблі, а от керівництво збіса розумне.

– Вони стежили за тобою ще від твоєї зустрічі з тим високим суб’єктом в «Атлясі», – продовжила Емма. – Бачили, як він передав тобі портфель із документами. Мені одразу ж доручили їх добути.

– Ти також належиш до грона цих ліваків? – не міг не запитати я.

– Формально, ні. Лише час від часу виконую схожі завдання.

– Шпигунка на замовлення, – хмикнув я. – Цікава професія. Мабуть, виконуєш таку роботу не лише для них.

Жінка змовчала.

– Тобі відомо, що в тих паперах?

– Так. Треба ж знати, через що ризикуєш.

Я загасив недопалок.

– А тепер найголовніше: де ті бісові документи?

Вона повільно підвелася й зняла капелюшок, відклала вбік ридикюль, зняла рукавички, потім жакет, а далі заходилась розстібати ґудзики на блузці.

Я зітхнув і промовив:

– Еммо, мені вже не до цього…

– Мені також, – перебила жінка. – Але все одно допоможи роздягнутись. Папери вшиті у мій корсет.

Коли за пів години я нарешті з неабияким полегшенням перебирав у руках усе те, що так необачно втратив уночі, Емма вже неспішно одягалась. Я намагався не дивитися у її бік, відчуваючи, що спогади про нашу ніч закипають у пам’яті й от‑от переростуть у нове бажання.

– То як тепер? Ти мене відпустиш? – почув я збоку її голос.

– Маю ще кілька запитань, – сказав я, відчуваючи, що в горлі пересохло, і голос мій зрадницьки хрипить.

– Яких, наприклад?

– Тобі відомо щось про цього Лібанського? – я постукав пальцем по його світлині, що лежала серед паперів.

– Палкий соціаліст, тому «Галицький молот» йому й допомагає, – відповіла Емма, стенувши плечима. – У цій організації вірять, що його літальні машини колись допоможуть пригнобленим у боротьбі з буржуями.

– А ще пов’язаний з росіянами. Чи не так?

– Цього не знаю.

– Чому ти везла ці папери до Кракова?

– Було домовлено, що там я передам їх у руки керівникам організації. Вони хотіли, щоб увесь компромат, який зібрали на Лібанського, був у них.

– І тебе ніхто не супроводжував? Дозволили їхати самій?

– Так було краще. Багато кого з них знає поліція, тож нас могли заарештувати в дорозі. А самотня жінка зазвичай не викликає підозр.

– І як ти тепер поясниш їм свою невдачу?

– Це вже не твій клопіт.

Вона застебнула жакет і знову прилаштувала на голову капелюшок.

– Тепер я можу йти? – запитала Емма.

Я кивнув. Мабуть, це було помилкою, але й затримати її не міг.

– Можливо, ще побачимось.

– Якщо й так, то найпевніше, мене зватимуть інакше. І навіть колір волосся буде інший. Можеш і не впізнати.

– Вночі ти підсипала мені щось у склянку. Чи не так?

– Звичайне снодійне, – відповіла вона без жодної вини в голосі. – Воно нешкідливе.

– Тепер зрозуміло, чому я не почув, як ти копирсалася у шафі.

Вона не відповіла. Хвилину ще постояла, дивлячись на мене, а тоді поспішно, мовби боялася, що будь-якої миті я міг передумати, рушила до виходу.

Тепер, коли ці бісові папери повернулись до мене, слід було знайти для них інший сховок. До того ж треба зважати на те, що за мною почали стежити ліворадикали.

Я зібрав документи і склав у власний портфель, яким ніколи не користувався. Це був подарунок Анни. Їй видавалося, що такі речі додають чоловікові солідності. Я намагався пояснити, що волію тримати руки вільними. Це, зрештою, важливо для поліціянта: будь-якої миті може знадобитися зброя чи хоча б власні кулаки, але їй це було невтямки. Лише раз, аби догодити дружині, я взяв портфеля зі собою на службу, поклавши туди недочитану звечора газету, й одразу ж ледь не забув його у сніданковому локалі, де мав звичку пити вранішню каву. Після цього він спочивав у гардеробі аж до сьогодні.

У нашому з ад’юнктом Самковським кабінеті на Академічній, як на сміх, стояла схожа вогнетривка шафа, як і в моєму помешканні. І в ній ми також тримали гору паперів, якими вкрай рідко користувалися. Здебільшого, це були старі справи, які давно вже мали би спочивати в архіві.

Із документів «Справи Лібанського» я найперше переписав собі в нотатник усі його адреси: помешкання, місце служби, місце зібрань його адептів. Виписав також кілька прізвищ, які були відомі контррозвідці. Знову наштовхнувшись у цих рапортах на згадку про Бейлу, відчув, як усередині щось вкололо, наче у шлунок потрапив цвях. Вона повернеться лише за тиждень, отже, часу, щоби вирішити, як бути мені в цьому становищі, я маю достатньо.

Самого ж Едмунда Лібанського, львівського інженера, якого контррозвідка підозрювала в державній зраді, мені вдалося вистежити лише наприкінці наступного тижня. Невисокий чоловік у світлому костюмі з капелюхом-канотьє на голові. Дні були погожі, навіть дещо спекотні, тож для такого вбрання пора була відповідна. З-під капелюха виблискували скельця окулярів. У руках Лібанський тримав теку з паперами. Прямував з Баторія на Зиморовича, очевидно, на сьогодні було призначене засідання Політехнічного товариства.

Наступного дня я простежив за ним від Крайового Банку, де він провів близько години, до кафе «Орфеум». Там він зустрівся із двома незнайомцями і, як мені видалось, передав їм добрячу суму грошей. Утім, зробив це досить необачно, просто прикрив купюри серветкою і підсунув до них.

Я допив каву, підвівся з-за свого столика, який був за десяток метрів від них, і подався на вулицю. Вирішив почекати назовні. За квадранс вийшли двоє незнайомців і попрямували вгору по Казимирівській. Йшли непевним кроком, розглядаючись, мовби боялися загубитись. Найпевніше, були нетутешніми і на ходу пригадували, як дістатись до двірця.

Я трохи випередив їх, ідучи по іншій стороні вулиці, а тоді знову перейшов дорогу і швидким кроком рушив їм назустріч, крокуючи просто посеред вузького хідника.

Коли довго служиш у поліції і щодня маєш справу зі злодіями та шахраями, то поступово переймаєш і деякі їхні навички, якими час від часу потім користуєшся.

Із двома незнайомцями я зіткнувся, мов гарматне ядро з не надто грубою стіною. Чоловіки не були худорлявими – одного з них можна було назвати навіть кремезним, однак ефект несподіванки спричинив очікуваний результат. Вони замахали руками, намагаючись утримати рівновагу. Кремезний брудно вилаявся, інший зойкнув, промовивши тонким голосом «Єзус Марія!».

– Ґречно перепрошую, панове! – вигукнув я з усією театральністю, на яку був здатний. – Мені шкода!

– Дивись, куди преш! – гаркнув здоровань.

Не довго думаючи, я схопив його за комір.

– Хамити мені надумав, скотино? – сказав йому.

Замість відповіді, той спробував звільнитись, міцно вхопившись за мої руки. Обличчя його почервоніло, рот, обрамлений чорнющою бородою, прибрав подоби звіриного вищиру, жили на шиї розбухли й напнулись, як у рисака в повному галопі. Удавши, що піддаюся, я ковзнув руками нижче по його камізельці і, намацавши кишеню, зірвав її разом із папером, який там зберігався, і відступив. Маневр був ризикований, але здоровань, палаючи азартом поєдинку, його не помітив.

– Ходи сюди, сучий сину! – заревів він, виставивши кулаки вперед, доки я непомітно ховав свою здобич до кишені маринарки. – Я з тебе шницля зроблю.

Його товариш, побоюючись авантури посеред міста, намагався заспокоїти здорованя, одночасно жестикулюючи, щоб я забирався геть. Удаючи, ніби також ледь стримую гнів, я знову перейшов вулицю, рушивши далі Шпитальною. Хотілося якомога швидше зникнути з очей випадкових роззяв, що вже зібралися на видовище.

І лише діставшись безлюдного провулка, який виводив далі на єврейський цвинтар, я зупинився і витягнув із кишені свій трофей. Звісно, діяв я навмання, і в руках у мене могло опинитися будь-що: від записки до якої-небудь легітимації. І те, й інше дало б змогу зрозуміти, хто ці люди. Однак розгорнувши сірувато-жовтий аркуш, я побачив перед собою план місцевості, виведений червонуватим чорнилом. Кілька штрихів позначали, очевидно, ліс. Будинки – населений пункт, підписаний як «Борислав». Кілька доріг, що вели до невідомого прямокутника.

Я сердито стиснув зуби. Ця здобич не варта була ризику, хоча… Тепер знаю, що ці двоє звідкілясь із Борислава. І, вочевидь, Лібанський має в тих краях свій інтерес. Зрештою, досить часто проводить зібрання свого товариства у Трускавці. А це поруч.

Спустившись знову до Шпитальної, я перечекав з пів години у найближчій кнайпі, а тоді подався додому. На сьогодні було досить.

Хід справи, як і очікувалось, різко змінився, щойно до Лемберга повернулася Бейла. Зазвичай, наше перше побачення після тривалої розлуки минало палко і майже без слів, однак цього разу розмова мала вкрай важливе значення.

У телеграмі, яку я отримав напередодні, Бейла просила не зустрічати її з потяга, а навідати вдома. О дев’ятій вечора.

Їй належала гарненька вілла поруч зі Стрийським парком. Дісталась, як я пригадую, у спадок від когось із близьких родичів. Хвилястими брукованими алеями туди приємно було дійти пішки, особливо після спекотного дня, який довелося провести в душному кабінеті. Я зняв маринарку і, несучи її в руках, неквапно крокував, розбавляючи густе вечірнє повітря димом сигари.

Я вирішив, що підберу слова для нашої розмови саме під час цієї прогулянки, але натомість розмірковував, чи панове з винної крамниці «Ганс Віксель і син» встигли до цього часу надіслати Бейлі пляшку доброго к’янті з листівкою від мене. Адже замовлення я зробив годину тому.

– Встигнемо, пане шановний! – запевняв мене по телефону гендляр. – То ж не до Америки, нє? І листівку маємо… Ая… Фотографічну. З написом «Herzlich willkommen!»[89]. Мій колєга, що має добру руку, допише там ваше ім’я… Все буде цимес[90]! Перша кляса!

Коли до вілли залишалося заледве сто кроків, я пішов іще повільніше. Щоразу мав тут відчуття, ніби наближаюся до якого-небудь невеличкого індійського храму. І відчуття це посилювалось, щойно я переступав поріг.

Світло всередині було м’яке, інтер’єр по-східному вишуканий, але не перевантажений ані псевдояпонськими ширмами й картинами, ані китайським посудом, як це я бачив у деяких помешканнях львівської аристократичної верхівки. Зручні меблі, скромні шпалери, легкі штори на високих вікнах, багато вільного простору. Над каміном зазвичай запалені ароматичні палички. Єдине, що вибивалося із загальної гармонії, – це фортепіано в кутку вітальні: коштовний «Плеєль»[91] з клавішами зі слонової кістки. Бейла обожнювала музику й часто музикувала сама.

Знав я також, що в її спальні стояв невеликий патефон. Платівки до нього вона замовляла щомісяця з Берліна, де, як вона стверджувала, відмінно записували звук. Зайве говорити, що я знав усіх її улюблених композиторів і виконавців.

Служниця принесла мені гербату[92] й попросила зачекати у вітальні. Отже, в мене було ще трохи додаткового часу на роздуми. Думки однак не трималися купи, тому зайве й говорити, що, коли Бейла покликала врешті мене до себе нагору, я почувався студентом, який ішов на іспит, не вивчивши предмета.

Спальня її дихала спокоєм. Вікна були закриті темними оксамитовими шторами з довгими ламбрекенами. Біля акуратного дамського столика з високим дзеркалом у срібній арочній оправі стояв торшер, який розливав м’які хвилі світла крізь текстильний абажур. Біля патефона, на акуратному секретері, лежала таця з відкоркованим к’янті й тарілкою із сиром та сушеними фруктами.

Господиня цього царства затишку, одягнена в легку шовкову туніку з позолоченим паском довкола стану, посміхнулась і ступила назустріч. Простягнула обидві руки для привітання. Я взяв їх у свої, притулив спершу до губ, а потім до грудей.

– Як же довго тебе не було, – сказав їй, миттєво забуваючи про всі свої роздуми й душевні муки.

– Думала, ти не помітиш, – відповіла Бейла. – У тебе завжди безліч справ, тож було чим зайнятись.

Я прикусив губу. Украй недоречно раптом виник спогад про Емму, через яку я мав усі шанси отримати великі неприємності з Генштабом у першу ж добу роботи на Evidenzbüro. І з якою провів вогненну, наче її волосся, ніч.

– Дякую за вино, – порушила мовчанку Бейла. – І за листівку, хоча вона дещо кумедна.

– Чому? – перепитав я.

– Сам подивись.

Жінка підійшла до свого столика, взяла звідти моє послання, точніше те, що було відправлене від мого імені, і простягнула мені. На картинці виявилась пишногруда молодиця з глибоким декольте. Вона широко усміхалась, позуючи фотографу десь на площі Ринок. Над нею вигнувся напис «Herzlich willkommen!», а на рівні живота каліграфічними літерами було виведено: «Адам В.».

– Оце ж у вас бюст, комісаре Вістовичу! – засміялася Бейла.

Я і сам не втримався від сміху. Гендляр із «Віксель і син» обрав, без сумніву, найкращу листівку. Як на його смак.

Ми випили трохи вина, а потім Бейла увімкнула патефон.

– Маю дещо нове, – промовила вона, беручи до рук платівку. – Фортепіанні п’єси такого собі Моріса Равеля. Він ще молодий, але вже доволі знаний… Ось, приміром, його «Menuet antique»[93]. Послухай! Далі буде «Гра води», а потім…

Під перші акорди, які наповнили кімнату, я підійшов до неї і легенько обійняв. Потім, щойно руки впізнали знайомі лінії, неквапними рухами зняв її тонку туніку.

– Як же довго ти сьогодні зволікав, – прошепотіла вона, обвиваючи руками мою шию.

Я подумав, що от‑от мушу зруйнувати цю гармонію між нами. Що от‑от доведеться приховано або відверто розпитувати Бейлу про тих бісових соціалістів. «Приховано не вийде, – майнула в мене думка, – ця жінка надто розумна, щоб не здогадатись. Доведеться відкривати карти…»

Чомусь знову пригадалася Емма, і я вже ненавидів себе за спогади про неї. Рудоволоса бестія розпекла мене, мов залізо. А Бейла занурює у спокійне лагідне озеро.

Лише вранці, коли ми спустились у вітальню, і служниця подала нам сніданок, я почав неприємну розмову:

– Як тобі Трускавець? – кращого питання підшукати не зумів.

– Нічого нового, – відмахнулась вона. – Прогулянки, роздуми, читання…

– Де ти зупинялась?

– Там, де завжди.

– У «Клюберзі»[94]?

– Так.

Я відставив горнятко з кавою і спробував спіймати її погляд.

– Я перевіряв – минулого тижня тебе не було серед постояльців.

Нависла пауза. Бейла зітхнула.

– Адаме, колись я тебе попереджала, що не варто за мною шпигувати, – сказала вона крижаним голосом.

Авжеж, я пам’ятаю. Бейла завжди була для мене загадкою, і кілька років тому я навіть розпорядився, аби за нею простежило двоє філерів. Утім, чи варто було дивуватися, що та швидко їх помітила? «Що вважатиму за потрібне – розповім тобі сама. Інакше нашим стосункам кінець», – сказала тоді вона таким самим тоном, як зараз.

Я погодився. Погодився з тим, що майже нічого не знатиму про її минуле і, зрештою, навіть про теперішнє. І що бути з нею для мене важливіше, ніж удовольнити цікавість.

Тепер я ризикував знову.

– Розкажи мені про Едмунда Лібанського, – мій голос прозвучав якось приречено.

Як же не хотілося цієї розмови!

Бейла звела погляд кудись угору. Глибоко вдихнула. Здавалось, жінка починала розуміти в чому річ.

– Він вчений, винахідник і мислитель, – промовила вона. – Людина, що йде попереду свого часу. Утім, скидається на те, що ти знаєш значно більше…

«Так, знаю, що, до всього, він ще й сраний соціаліст, – подумав я. – І, найпевніше, державний зрадник…»

– Про що йдеться на ваших зібраннях? Маю на увазі на лекціях для «вузького кола»?

Бейла гірко всміхнулася.

– Он що, виявляється, цікавить поліцію…

– Не поліцію, Бейло! – вирвалося в мене. – Дай мені відповідь! Я мушу знати.

По її обличчю пробігла тінь чи то страху, чи то роздратування.

– Доктор Лібанський має деякі технічні проєкти не для загалу, – сухо відповіла вона. – Я стенографую на цих засіданнях.

– Які проєкти? Чому для цього треба виїжджати зі Львова? – заговорив я, мов на справжньому допиті.

Бейла підвелася. Очі її палали гнівом, на щоках з’явився нехарактерний рум’янець. Такою цю жінку я ще не бачив.

– Пане Вістович, змушена просити вас залишити моє помешкання, – сказала вона.

– Тримайся якнайдалі від цього Лібанського, – промовив я, також зводячись на ноги. – Навряд чи ти знаєш про нього все…

– Залиште мій дім, комісаре, – перебила вона й, відвернувшись, рушила до себе нагору.

Я залишився наодинці. Стояв якусь мить нерухомо, ніби закам’янілий, дослухаючись, як на сходах затихають її кроки.

«Дурень! Ідіот! – кляв я себе подумки. – Варто було пояснити їй усе від початку до кінця, а не накидатися відразу зі своїми запитаннями…»

Нічого іншого, як податися до виходу, мені не лишалося. Між тим, погляд мій зупинився на речі, яку я, через сутінки, не помітив увечері, і якої точно раніше в цій вітальні не було: в кутку на дерев’яній тринозі стояв фотографічний пресапарат. Я злодійкувато наблизився до нього і впізнав німецький «Goerz»[95]. Одним із таких користувалася лемберзька поліція. Прилад однаково зручний як для швидкої зйомки, так і для портретної чи пейзажної. Крім того, його зручно було переносити. Словом, апарат мав усі функції, необхідні поліційному фотографу.

Утім, найбільше мою увагу привернула тринога. Унизу, на гострій металевій основі, яка впиралася у спеціальну дерев’яну підставку, я зауважив рештки ґрунту. Знаючи, що Бейла понад усе любить чистоту, можна було припустити, що користувалися річчю нещодавно, і жінка просто не встигла як слід її відчистити.

Ще раз озирнувшись на сходи (наскільки ж паскудно почувався цієї миті!), я швидко зробив дві речі: зібрав хустинкою ледь помітні рештки ґрунту і витягнув з апарата прямокутну фотопластинку у спеціальному футлярі, який беріг її від світла. Після цього, як і наказала господиня, забрався до бісової матері з помешкання. Ще за хвилину, знову крокував парковою алеєю. Щоправда, у зворотній бік і в значно гіршому гуморі ніж напередодні.

На службу я дістався вчасно, рівно о восьмій, чим неабияк здивував свого молодшого колегу, ад’юнкта Самковського. Той звик мене бачити не раніше ніж пів на дев’яту. Ці пів години були виключно його часом, коли Самковський міг наодинці випити вранішню каву й випалити першу цигарку. Щойно я прочинив двері і привітався, обличчя його витягнулось і було схоже на африканську маску. Разом із подивом у цій гримасі читався гіркий жаль, спричинений моїм завчасним прибуттям.

Я, втім, знаком показав йому, що він може читати далі свою газету, і за роботу ми зараз негайно братись не будемо. Ад’юнктові однак відчутно не полегшало. До читання він повернувся, проте добрий гумор було втрачено.

Мене це розсмішило. Хотілося ще більше дошкулити йому яким-небудь жартом, але стримався. Я знав Самковського вже багато років. І в цій часто-густо брудній, небезпечній роботі, яку ми виконували, кращого помічника годі було й бажати. Ад’юнкт з однаковим завзяттям виконував найнуднішу паперову роботу і переслідував злочинців на вулиці. Був худорлявий, сутулився, але ще жодного разу не відступив, опинившись супроти якого-небудь громіздкого зарізяки, якого породив кримінальний Замарстинів або інша неспокійна довколишня місцевість.

Ад’юнктові було за тридцять. Хоча окуляри робили його старшим на вигляд. Про достеменний вік свідчило тільки зачесане на проділ темно-русяве волосся без сивини та високе гладке чоло, на якому не встигли з’явитися зморшки.

– Що цікавого пишуть? – запитав я, кивнувши на газету.

Хотілося бодай якось порушити дратівливу мовчанку.

Ад’юнкт стенув плечима й монотонним голосом проказав:

– Вибори до Крайового Сейму[96], новини біржі, нудна літературна сторінка… У «Колізеї»[97] відбудуться вистави цирку ліліпутів…

Далі продовжив трохи жвавіше:

– На вулиці Асника[98] здається житло, «кавалєрка». Вирішив поцікавитись…

– Збираєтесь переїхати зі свого Підзамча?

Самковський ствердно кивнув.

– Хочу, якщо помешкання буде по кишені. Це нова дільниця, забудована нещодавно. Кажуть, у кожній чиншовці є електричне освітлення і навіть ліфт.

– Кримінальну хроніку читали? – запитав я.

– Звісно, – Самковський розгорнув «Gazetę Lwowską» на третій шпальті. – Спроба самогубства в Єзуїтському парку… Ми з вами були на місці події… Сімейна крадіжка, бійка двох різників з використанням професійних інструментів… Зухвалий напад біля кафе «Орфеум»…

Я стрепенувся.

– Почитайте повністю, Самковський…

– Про напад? Гаразд, – він поправив окуляри й прочистив горло, ніби збирався щонайменше голосити Євангеліє. – «У п’ятницю по обіді, невідомий грубіян зчинив бійку з інженером Станіславом К. та його розпорядником Хомою В., які в особистих справах прибули до нашого міста з Борислава. Після короткої авантюри, невідомий деліквент зник, а пан Хома В. повідомив постерунковому поліціянту, який прибув на місце, про зникнення вкрай важливого документа, який він мав у кишені камізельки…»

– Вкрай важливого, – гмикнув я. – Гівняний папірець…

Самковський з подивом витріщився на мене. Крізь скельця окулярів очі його видавались неприродньо великими, наче в риби, яку викинули на берег.

– Вам щось відомо про цю подію, шефе?

Я відмахнувся.

– Дочитайте.

«…Панове з Борислава, втім, відмовилися від складання скарги на комісаріаті», – продовжив мій колега. – Й окремо з нового рядка: «Такі індивіди, як цей невідомий грубіян, – справжня ганьба для нашого міста!».

Самковський склав газету й знову перевів погляд на мене.

– Маю для вас два доручення, – сказав я і дістав з однієї кишені фотопластинку, а з іншої – складений носовичок зі шматочками землі. – Підіть у нашу фотолабораторію і проявіть світлини. А в хіміків з’ясуйте склад ґрунту й звідки він може бути.

Ад’юнкт підвівся, підійшов до мене й узяв обидві речі. Тоді сховав їх до своєї кишені. За кілька хвилин вийшов.

Я підвівся й узяв з полиці велику адресову книгу, видану колись спеціально на замовлення ц. к. Дирекції поліції Лемберга. Точніше «Allgemeiner Wohnung-Anzeiger nebst Gewerbe und Handels Adressbuch für die Landeshauptstadt Lemberg und ihre Umgebung»[99], оскільки цей примірник був німецькою. Такий самий польською зберігався у головному корпусі Дирекції на Міцкевича.

Відшукавши, врешті-решт, у цьому гігантському фоліанті Борислав, я спробував знайти всіх інженерів на ім’я Станіслав, прізвище яких починалося б на літеру К. Однак не виявилось жодного.

Що ж, можна припустити, що довідник застарів, бо виданий був 1900 року. Хтозна, може, сім років тому, бідолаха, якого я штовхнув біля кафе «Орфеум», ще не займався інженерною справою самостійно, а скнів у якій-небудь зацофаній конторі чи горбатився на нафтовій копальні. Причин його відсутності в цьому списку могло бути достобіса.

Я зиркнув на годинник і зрозумів, що потратив на марні пошуки добру годину. Тоді сердито закрив довідник і гучно вилаявся.

Повернувся Самковський, який за цей час встиг виконати моє завдання і навіть прикупити по дорозі свіжих прецлів. Запах свіжої здоби заполонив наш кабінет, зумівши пересилити навіть тютюновий дим.

– Світлини будуть завтра вранці. Аналіз ґрунту – по обіді, – промовив він, поклавши одного прецля мені на стіл. Іншого він залишив собі й з апетитом вгризся зубами у хрустку ароматну скоринку. – У протокол нічого не внесуть, – додав він вже з повним ротом.

Я вдячно усміхнувся. Якимось дивом, ад’юнкт завжди здогадувався, коли його шеф провадив справу офіційно, а коли інформація була потрібна приватно.

Через деякий час я спустився вниз до чергового, де був телефонічний апарат. Задзвонив на комутатор і попросив з’єднати з комісаріатом у Бориславі. Після довгого потріскування і шипіння, з протилежного боку дроту врешті озвались:

– Поліція. При апараті фельдфебель Проць.

– Це Лемберг, Дирекція, – гукнув я у мікрофон. – Дайте комісара Лясецького.

Доки унтерофіцер виконував моє прохання, я, мабуть, встиг би прогулятися на Кайзервальд і повернутись, але вдіяти нічого не міг. Мусив чекати. Врешті у слухавці почувся знайомий розважливий голос:

– Комісар слухає.

– Вітаю, Зеноне, – відповів я. – Це Вістович.

– Адаме! Хай тобі чорт! Сто років не чув!

Я добре знав свого бориславського колегу, тому глибоко вдихнув, набираючись терпіння, аби вислухати всі новини, які трапились, відколи ми розмовляли востаннє. А було це і справді давненько. Врешті, за чверть години, Лясецький запитав:

– То, може, ти маєш до мене справу якусь?

Я витер хустинкою змокріле чоло й коротко пояснив, що шукаю бориславського інженера, який має ім’я Станіслав і прізвище, яке починається на літеру К.

У відповідь комісар пообіцяв допомогти, а тоді заходився розповідати про нестерпне життя у «тій провінційній дупі, де порядної людини не зустрінеш». Тут я вже не витримав і заволав, що не чую, мовляв, погіршав зв’язок… Після чого раптово повісив слухавку на важіль, з полегшенням зітхнув і повернувся до свого кабінету.

Відповідь від Лясецького прийшла наступного дня вранці. Через чергового він повідомив, що знайшов такого собі Станіслава Кравчика, інженера, який наразі затруднений в «Акційному товаристві мінеральної олії». Також пан Кравчик виконує приватні замовлення. Мешкає у Східниці.

– Додзвонювач просив передати, що запрошує вас до себе в гості, – додав черговий.

– Цілком імовірно, що приїду, – сказав я без надмірної, щоправда, радості.

Лише ввечері, під кінець робочого дня, ми змогли зустрітися з Самковським. Ад’юнкт повідомив, що моє завдання виконав. Вигляд у нього, втім, був дещо спантеличений. Як у людини, яка дізналась забагато й тепер не знає, в якій із комірчин своєї пам’яті зберігати це знання.

– Почну зі світлин, – сказав Самковський і, витягнувши з паперового конверта кілька знимків, поклав їх переді мною. – Це, здається, літальна машина… Я колись про такі читав.

– Аероплан, – уточнив я, беручи до рук по черзі кожне фото.

Чималу хрестоподібну конструкцію з широкими крилами і гвинтами, яка спиралась на землю трьома колесами, було знято з усіх можливих ракурсів. На задньому плані проглядалася стіна ангара, в якому, очевидно, зберігали машину.

– Не уявляю, як це може літати, – сказав ад’юнкт.

– Я також.

– А хто знимкував? – запитав він мене. – Ви, шефе?

Я змовчав.

– Як щодо ґрунту, Самковський?

Мій помічник дістав з того ж конверта складений удвоє аркуш, випрямив його й поклав поруч із фотографіями.

– Лаборант каже, що набір сполук досить характерний для нашої місцевості, – промовив він, – крім однієї суміші. У Львові вона майже не зустрічається.

Самковський тицьнув пальцем у символи внизу сторінки.

– Що це? – запитав я.

– Нафта, комісаре. Зразок ґрунту, який ви мені передали вчора, походить з місцевості, де її має бути вдосталь. І якщо мова про Ґаліцію, то це майже напевно Борислав. Чи його околиці.

«Що ж, – подумав я, – тепер усе сходиться: Бейла зробила ці фото в Бориславі. Літальна машина – це якраз і є та найбільша таємниця Лібанського, за якою полює Редль. Можна припустити, що авіатор збудував її на російські гроші. Залишається тільки одне питання: за що він у кафе «Орфеум» платив інженеру Кравчику? Однак і тут відповідь очевидна: Лібанському потрібне паливо й мастила для аероплана. Той усе постачав… Тепер, зрештою, і зрозуміло, що за схема була в кишені помічника інженера, якою я заволодів у такий ганебний спосіб, – план місцевості, де знаходиться ангар».

У двері постукали. До кабінету зайшов черговий і повідомив, що мені телефонують.

– Хто? – запитав я.

– Якась пані.

Я підхопився й щодуху кинувся вниз. Схопив слухавку.

– Вістович, – видихнув у мікрофон.

– Це було низько, Адаме, – почув я холодний голос Бейли. – Я не сподівалась.

– Про що ти?

– Не прикидайся… Скажи тільки, куди потрапили чи потраплять знимки?

– Не можу сказати.

– Що ж…

– Я поверну фотопластинку!

– Та невже? Коли?

– За день-два. Якщо мовчатимеш і не скажеш Лібанському про те, що вони зникли. Будь ласка, Бейло! Це заради твого добра! Я все це, чорт забирай, зробив заради…

Договорити я не встиг. Вона обірвала зв’язок. Мене охопила лють. Захотілося рознести ні в чому невинний апарат на друзки. Ледве стримавшись, я гримнув кулаком по столі, на якому той стояв.

– На Бога, пане комісаре, – пролепетав збоку черговий. – Зламаєте, а винен я буду.

Утім, зараз мені було не до нього. Удруге вхопивши слухавку, я знову задзвонив на комутатор. Попросив з’єднати мене за номером, який раніше дав мені полковник Редль для зв’язку з ним. Щойно зачув його високий тріскучий голос, попросив про негайну зустріч. Той погодився і назвав мені адресу.

Квартира була в чиншовій кам’яниці на Пелчинській. Біля дверей мене зустрів кремезний тип у цивільному і, пильно оглянувши, провів усередину. Через вкрай малу кількість меблів, кімната здавалась величезною. Схоже, тут тримали тільки те, що справді може знадобитись: два облущені крісла, стіл із паперами і руїни креденса, на якому стояв телефонний апарат. Поруч із ним горіла гасова лампа. Довга портьєра щільно закривала єдине вікно.

Редль сидів в одному з крісел і димів цигаркою.

– Заходьте, Вістовичу, – сказав він після короткого вітання. – Сідайте. Даруйте мені цей інтер’єр, – він театрально повів рукою, – але, самі розумієте, явочна квартира й не мусить бути номером у готелі «Рітц»[100].

Я сів у крісло навпроти нього й кілька секунд помовчав, збираючись з думками. На інтер’єр було начхати. Згадав, як сильно не довіряю Редлю. Минулого року, коли доля нас обидвох одночасно занесла у Швейцарію і зіштовхнула лобами в круговерті шпигунської гри, я був готовий присягнути, що він сам торгує військовими таємницями. Може, й не продає їх напряму росіянам, але надійним посередникам на міжнародному шпигунському ринку – вже напевно.

І от зараз я мушу віддати йому в лапи людину, в чиїй вині навіть достатньо не переконаний. Утім, у наступну мить я згадав про Бейлу, про погрози Редля її заарештувати, й мої сумніви розвіялись.

– Слухаю вас, комісаре, – полковник остаточно вивів мене з задуми.

Я поклав перед ним конверт зі світлинами. Той дістав їх і від несподіванки присвиснув.

– Це розробка Лібанського? – уточнив він.

Я кивнув.

– Невеликий ангар десь за Бориславом. Найпевніше, замаскований під щось інше. Склад озокериту, наприклад.

– Чорт забирай, – продовжував дивуватись Редль. – Тепер зрозуміло, на що в нього йшли російські гроші… І от ця чортівня, комісаре, – він постукав пальцем по зображенню аероплана, – у випадку війни мала скидати бомби на голови нашим солдатам. З тилу!

– Але ж він соціаліст. Мені здавалось, вони готуються до війни радше з панівним класом.

– Не будьте наївним, комісаре, – відмахнувся полковник. – Хто, по-вашому, фінансує ліваків у Ґаліції? Російський генштаб. Ми, зрештою, робимо те саме. Пригадуєте, як минулого року, не без вашої допомоги, відправили тамтешнім революціонерам цілий вагон золота?

Звісно, я пам’ятав. Це була спільна операція прусського Третього Відділу[101] та австрійського Evidenzbüro, а ми з Самковським опинилися тоді між молотом і ковадлом.

– Щодо Бейли Цайсель, – змінив я тему.

– Я вже забув про неї, пане Вістовичу. Не турбуйтесь…

«Але згадаю, як тільки буде потрібно», – здавалось, хотів він додати після цих слів.

Опинившись знову на вулиці, я з полегшенням зітхнув. Був радий, що забрався геть з того гнітючого помешкання. Цікаво, чи навмисне контррозвідка облаштовує явочні квартири в місцях, де думки про самогубство чи кінець світу можуть видатися найвеселішими. З голови, однак, не йшов авіатор Лібанський. Не те, що б я надміру переймався долею цього лівака, аж ніяк! Проте чуття підказувало, що в державній зраді він не винний. І коли Лібанський опиниться за ґратами або на шибениці, в цьому буде достатня частка моєї вини.

– Дідько з ним, – сказав я вже вголос, наче хотів заглушити власне сумління. – Не можна працювати на контррозвідку, не забруднивши рук…

На місто впала темна, мов сажа, ніч, з якою відчайдушно боролися газові ліхтарі. Їм, проте, вдавалось небагато: лише вирізати в чорному просторі продовгуваті освітлені конуси, в які часом потрапляли боязкі вуличні коти або поодинокі перехожі.

Я обійшов невидиму в темряві Цитадель і почав поволі спускатися Калічою Горою, яка стрімко збігала вниз до вулиці Фрідріхів[102]. Ішов так повільно, як тільки міг, бо спіткнутися тут – означало майже напевно скрутити собі в’язи.

Коли спуск скінчився, а до найближчого ліхтаря залишалося не менше десяти кроків, я відчув позаду себе чиюсь присутність. Подумав, чи варто прискорити крок, аби швидко дістатися до освітленої частини вулиці, проте одразу ж відкинув цю думку. Той, хто позаду, якщо в нього справді ворожі наміри, заледве чи дозволить мені це зробити. Тільки виставлю себе боягузом.

Я різко повернувся і притулився спиною до стіни кам’яниці. У темряві також зупинились. Тоді я дістав цигарку й чиркнув сірниками. Ледве, втім, встиг закурити, як дві кремезні постаті виросли одразу навпроти, ніби їх, якимось дивом, привабило полум’я сірника.

– Доброго вечора, комісаре, – хрипло привіталася одна із них.

– Вітаю, панове, – відповів я і, видихнувши дим, обережно потягнувся до браунінга в кишені.

– Як вам погода? – продовжив розмову мій невидимий співрозмовник.

– Гівняна. Буде дощ.

– Думаєте?

– Переконаний. Небо у хмарах.

– Так, видно не далі носа…

Інша постать, що не брала участі в розмові, раптом підскочила до мене, ніби втративши терпець, і величезний кулак, який виринув з темряви, лунко приклався до моєї щелепи.

– Це тобі від «Галицького молота», стерво, – промовив інший голос, не такий хриплий і не такий поштивий.

Услід за цим новий удар прийшовся в живіт. Я зігнувся й вихопив нарешті браунінг. Перший постріл пролунав у повітря, вдруге я випалив навмання перед собою. У темряві почувся болісний зойк, а вслід за ним тупотіння двох пар ніг, що поступово стихало в темряві.

Я витер з обличчя кров і сповз по стіні вниз. Дихати було важко, руки тремтіли. Виявляється, можна все життя прослужити в поліції, але так і не звикнути до нападів з темряви. Коли бачиш супротивника, то принаймні здатний оцінити свої шанси. Бо невідомість – це перший союзник ворога.

З вулиці Фрідріхів я поспішив забратися якомога швидше. Якщо на звук пострілів раптово прибіжать поліціянти, доведеться забагато пояснювати. Мені цього вкрай не хотілося.

Я рушив значно краще освітленою вулицею Оссолінських[103], звернув на Коперника, відтак вже збирався через Марійську площу вийти на Ринок і попрямувати до себе на Вірменську, але передумав. Швидким кроком я пішов уздовж Академічної до площі Фредра[104] й через однойменну коротку вуличку вийшов на Баторія. Зупинився біля брами будинку під номером 34. Натиснув ґудзик електричного дзвінка.

Консьєрж відчинив не одразу. Лише за добрих десять хвилин у щілині з’явилось його стривожене обличчя.

– Поліція, – без жодних зволікань промовив я і штовхнув двері вперед.

– Але прошу пана…

– Де мешкає Едмунд Лібанський?

– Пан доктор у такий час вже…

– Я запитав, де він мешкає.

Сивоголовий чоловік стрепенувся усім своїм сухим тілом, ніби хтось вліпив йому потиличника.

– Другий поверх, помешкання 10.

Я подався сходами нагору. Опинившись перед потрібними дверима щосили загрюкав у них кулаком.

– Пане Лібанський, це поліція! Відчиняйте негайно!

Як не дивно, господар не зволікав. Двері прочинилися відразу, й на порозі постав авіатор. Одягнений він був у домашній халат, руки тримав рівно по швах, мов солдат, дивився на мене дещо зверхньо і сміливо.

– Я чекав, коли ж ви нарешті прийдете, – кинув він. – Утім наша поліція, видно, така ж, як і ця недомонархія. Неповоротка й відстала… О, це консьєрж натовк вам пику?

– Стуліть пельку, Лібанський, – гаркнув я і провів рукавом по обличчю, вкотре за вечір витираючи кров, що ніяк не зупинялась і вперто текла.

– А ви покажіть легітимацію! Звідки я знаю, що ви справді з поліції?

З моїх легень вирвалося важке зітхання.

– Слухайте мене уважно, добродію. Військові знають про ваш аероплан у Бориславі. Не пізніше ранку сюди навідаються жандарми. Тому буде краще, якщо просто зараз ви складете валізу й чимшвидше поїдете з міста. А краще – за межі імперії.

Я зібрався йти геть, однак він схопив мене за рукав.

– Стривайте.

Тепер господар був блідий, мов покійник.

– Ви… ви один із них? Чи я можу вам вірити?

– Це ваша справа. Можете сидіти тут і чекати жандармів.

Він все ще міцно тримав мій рукав і намагався зазирнути в очі. Сумніви на його обличчі потроху розвіювались.

– Тоді чим я можу вам віддячити? – запитав він зовсім тихо.

Я подумав якусь мить.

– У вашому товаристві є стенографістка, Бейла. Вона зробила фото аероплана…

– Саме так, для наукового журналу у Варшаві! – пожвавішав він.

– Від сьогодні ви її не знаєте, – сказав я. – І ніколи не знали. Це зрозуміло?

Лібанський ствердно кивнув.

IV

Відень

30 жовтня 1920 року

Їдкий тютюновий серпанок непорушно висів у кабінеті, від чого ставало важко дихати. Шобер підвівся і прочинив вікно, впустивши всередину прохолодне вуличне повітря. Пора була вже післяобідня, ззовні долинув звук автомобілів і людські голоси. Дощ припинився.

Його співрозмовник сидів непорушно, мовби спогади змусили чоловіка заціпеніти. У руках Вістовича дотлівала цигарка, і попіл потроху діставався до пальців.

– Чи відомо вам, як склалася подальша доля цього інженера? – запитав Шобер.

Поліціянт ледь помітно здригнувся, ніби прийшовши до тями. Загасив недопалок і потер пальцями скроні.

– Як мені згодом стало відомо, тієї ж ночі Лібанський і справді зібрав речі, сів у своє авто й вирушив з міста, – сказав він. – Однак спочатку подався до Борислава.

– Аби попрощатися зі своїм дітищем?

– Так, щоправда, у доволі своєрідний спосіб. Виявляється, його аероплан ще жодного разу не здіймався в повітря. Планувалось це зробити лише за декілька днів. Тож Лібанський, знаючи, що цей момент вже не настане, вирішив випробувати своє творіння негайно. Залив у бак пальне, яке також зберігалося в ангарі, прибрав колодки з-під коліс і виштовхав усю неважку конструкцію в ніч. Потім запалив ліхтаря, завів двигун і стрибнув у кабіну… Все це стало відомо завдяки випадковому свідку – місцевому контрабандисту, який переховувався в поближньому лісі. Ніч була місячна, і він добре бачив, як машина, взявши короткий розбіг, здійнялась у повітря. Світло ліхтаря в кабіні описало над містом дугу, а потім вгорі почулося підступне чмихання двигуна. Врешті, Лібанський гепнувся з пристойної висоти, але вцілів. Пролежав кілька хвилин непритомний, а потім підвівся й облив аероплан пальним. Контрабандист стверджував, що летун при цьому плакав, наче мале дитя. Зрештою, чиркнув сірником, і полум’я охопило аероплан, мов купку хмизу. Не чекаючи, коли машина перетвориться на попіл, авіатор сів у своє авто й поїхав геть.

Коли контрабандиста, що став мимовільним свідком усієї цієї драми, за добу схопили, він докладно розповів про побачене. Сподівався, очевидно, що пом’якшить собі долю й подальший вирок.

На той час жандарми вже знайшли ангар і рештки аероплана. Інженера Кравчика та його помічника, які добували пальне та інші необхідні матеріали, заарештували. Лібанському вдалося втекти з Ґаліції.

– Більше ви про нього не чули? – поцікавився Шобер.

– Навпаки. За два роки інженер повернувся і продовжив свою справу. Достатньої кількості доказів проти нього так і не знайшлося, і контррозвідка, врешті, втратила інтерес.

Вістович запалив нову цигарку.

– Якби ж я тоді знав, що ця історія для мене стане лише передвісником іншої, значно ґрандіознішої, в якій авіація зіграє ключову роль, – сказав він. – І яка накличе на мене гнів одночасно Польщі й Росії.

Шобер нахилився вперед. Будь-які спроби приховати палку цікавість до розповіді арештованого були б тепер марні. Утім, колишній лемберзький комісар не поспішав продовжувати розповідь. Тільки поволі підносив цигарку до рота й струшував попіл у попільницю.

– Отже, відтоді ви були агентом Evidenzbüro? – нетерпляче запитав директор поліції.

Комісар кивнув.

– Саме від 1907 року й аж донедавна, доки Бюро не ліквідували. Згідно з документами, це сталося у вісімнадцятому, але структура існувала довше.

– Вона існує й донині, – раптом сказав Шобер. – Треба бути ідіотами, щоб за теперішньої ситуації в Європі зруйнувати секретну службу. Навіть під тиском альянтів.

– Що ж, тут вам відомо більше, ніж мені, – мовив Вістович.

– Здається, я починаю здогадуватись, коли ви стали для поляків ворогом, – продовжив Шобер. – Часом не під час битви за Лемберг[105]?

– Ні. Тоді я був у Відні. І тільки раз навідався до рідного міста, – заперечив арештований. – Все сталося на рік пізніше, коли поляки разом з українцями виступили проти більшовиків. Саме тоді я повернувся до Львова і звідти вирушив на схід, у сторону Києва, виконуючи своє останнє секретне завдання.

– Все ще будучи нашим агентом?

– Формально, так. Втім, на ділі, жодних прямих наказів з Генштабу я більше не отримував. І ніяких рапортів туди не надсилав. Все, на що я міг розраховувати, – лише можливість повернення до Відня і поновлення на поліційній службі. Хоча, по щирості, за тодішніх і теперішніх умов – це було немало.

– Так, тепер я пригадую цю вашу «відпустку», – наморщивши лоба, промовив Шобер. – За вас і справді клопотали згори…

Директор поліції витримав коротку паузу, а тоді продовжив:

– Що ж, комісаре, тепер мені цікаво, що за завдання ви виконували, допомагаючи цій польсько-українській армії. Жодного рапорту немає… Тож залишається і далі сподіватися тільки на вашу відвертість.

– Відвертість, – повторив комісар і скривив посмішку. – Після війни я вже не вірю, що це слово має цінність. По-справжньому відвертим буває лише ворог, який перезаряджає зброю й цілиться в тебе. Бажаючи тобі смерті, він жодної секунди не лукавить. З тих самих причин для мене не існує більше «щирості» й «довіри». Щирим можна бути тільки перед собою й довіряти лише собі. Попри те, я чимало вам розповів. І хотів би тепер зрозуміти, наскільки сильно пошкодую.

Шобер випрямився в кріслі. Далі глянув на співрозмовника з деяким здивуванням, ніби щойно його тут зауважив. По обличчю директора поліції пробігла тінь роздумів чи то сумніву. Врешті чоловік дістав із кишені цибулину старомодного годинника й відкрив позолочену кришечку.

– Якраз час пізнього обіду, – промовив він урочисто. – Зізнатися, вмираю з голоду. А ви?

– Жартуєте, пане директоре? – запитанням відповів арештований.

– Хіба можна жартувати на такі серйозні теми? Аж ніяк… І, щоб довести це, запрошую вас на обід до себе.

Вістович, приголомшений таким несподіваним поворотом розмови, лише мовчки спровадив до попільниці чергового недопалка.

– Щосуботи ми з дружиною зазвичай приймаємо гостей, тож пані Шобер буде не проти, – продовжив директор. – То як, згода?

– Хіба мені можна звідси виходити? – перепитав Вістович.

– Вважатимемо, що я особисто взяв вас на поруки. Після обіду зможете піти додому.

– Надовго?

– Маєте повернутись не пізніше ніж через вісімнадцять годин. Інакше в нас виникнуть серйозні проблеми.

Чоловіки підвелися.

– Не знаю, як мені сприймати такий жест, – промовив комісар.

– Як вияв довіри, пане Вістовичу. Моєї довіри до вас і мого сподівання на взаємність.

Шобер зачинив вікно і, промовивши «хвилинку», вийшов з кабінету. Повернувся за мить, одягнений у щільний тренч і з капелюхом на голові. У руках тримав пару тонких рукавиць.

– Я живу на Куррентґассе, – сказав директор. – Пропоную прогулятися пішки. Це заледве п’ятнадцять хвилин звідси.

– Ми майже сусіди, – усміхнувся комісар. – Я знімаю помешкання у провулку біля Кольмаркту.

– Чудово! Die Welt ist ein Dorf[106], як кажуть у такому випадку. Ходімо.

Директор поліції і комісар вийшли з кабінету й рушили донизу. Пройшовши два марші сходів, Шобер повів арештованого коридором, що оминав пост вартового. Щойно вони опинились на вулиці, Вістович роззирнувся, намагаючись зрозуміти, де опинився.

Шобер замкнув ковані двері й поклав ключ до кишені.

– Вам не обов’язково знати цю адресу, комісаре, – сказав він. – Я її не приховую, але й не афішую.

– Мушу знати, куди завтра повернутись, – зазначив той.

– Приходьте в поліцію. На місце служби.

– Як скажете.

Врешті вони помірним кроком рушили віденськими вулицями, що гладенькою бруківкою виблискували на скупому осінньому сонці й сіріли вологими кам’яницями. Шобер час від часу зупинявся, щоб розповісти комісару цікавинку про те чи інше місце. Збоку могло здатися, що двоє старих друзів, один з яких не віденець, знічев’я прогулюються містом, чекаючи, доки на міському обрії з’явиться підходяща кнайпа і поглине їх, мов біблійна риба пророка Йону[107].

Випадковий спостерігач був би вкрай здивований, дізнавшись, що один із них кілька годин тому віддав наказ арештувати іншого. І того іншого доставили під конвоєм до управління Staatspolizei, піддали спершу процедурі бертільйонажу, а потім змусили залишити відбитки пальців у похмурій лабораторії доктора Бека.

На Штефансплатц Вістович почув позаду себе, як хтось голосно гукає його на ім’я. Озирнувшись, чоловік побачив перед собою розчервонілого Сташенка, молодого львів’янина, з яким уранці вони зійшлися на рингу в «Боксерському клубі». Той, видно, мусив багато пробігти, щоб їх наздогнати.

– Пане Вістовичу! – видихнув той. – Радий вас бачити… Чи все з вами добре?

Він покосився на Шобера, який з цієї тиради, звісна річ, не зрозумів ані слова.

– Так, усе гаразд, – відповів комісар, трохи спантеличений такою зустріччю.

– У клубі за вас турбуються, – продовжив юнак. – А добродій Наґель поставив на вуха всю околицю.

Комісар усміхнувся. Авжеж, це було дуже подібно на Алоїза.

– Скажіть йому, що виникло звичайне непорозуміння. Тепер усе владналося.

– Так, але…

– Ви ж самі бачите, пане Сташенко, я вільно йду вулицею, – комісар говорив якомога спокійніше, щоби той заспокоївся.

Вістович раптом відчув майже батьківську вдячність до хлопця, але зраджувати цього не хотів. «Якби в мене був син, – майнула в нього думка, – він міг би бути таким, як цей Матвій. Сміливим, щирим, дещо гарячкуватим».

– Ну гаразд, – промовив спокійніше Сташенко. – Не забудьте якось завітати до мене. Вугільна контора на Міхаелерплатц…

– Я пам’ятаю адресу, – сказав Вістович і, кивнувши йому на прощання, поспішив до Шобера, який ввічливо відійшов на декілька кроків.

– Ваш земляк? – поцікавився директор.

– Один із багатьох, яким тепер що далі від дому, то безпечніше.

Шобер зітхнув.

– Боюся, безпека – завелика розкіш для усіх громадян колишньої монархії. Не лише для русинів. Для австрійця спокій сьогодні також не означає спокою завтра… Будувати республіку на руїнах імперії – однаково, що зводити будинок над урвищем. Будь-який необережний крок може стати останнім. У цьому, пане Вістовичу, і сутність демократії: рівність, але рівність над прірвою.

Чоловіки невдовзі підійшли до помешкання Шобера на Куррентґассе. Це виявилась двоповерхова неоготична кам’яниця з офіциною і невеликим зґрабним балконом. До вхідних дверей під коротким навісним дашком провадили акуратні кам’яні сходи.

– Офіцину й частину партера ми змушені здавати в оренду, – сказав Шобер, зніяковівши при цьому, ніби зізнався у дрібному злочині. – Такі часи…

Господар натиснув маленький диск електричного дзвінка, й за хвилину двері прочинилися. На порозі постав слуга у старомодному фракові.

– Добридень, Феліксе, – першим озвався до нього директор. – Попередь Пауліну, що я привів гостя.

Той вклонився, забрав у прибулих верхній одяг і, між ділом, повідомив, що в пані Шобер також гостює подруга.

– Чудово, – зрадів господар. – Люблю, коли субота схожа на суботу. Еріх не заходив?

– Ваш син телефонував годину тому. Пані Шобер мала з ним коротку розмову.

– Ну звісно. Нащо приходити, якщо можна відбутися телефонним дзвінком… – директор сказав це жартома, проте Вістович помітив, як сильно це його вкололо.

– Еріх – мій молодший син, – сказав він, запрошуючи Вістовича до салону. – Єдиний, кого я можу сподіватися в гості на вихідні. Старший – військовий офіцер – здебільшого у відрядженні. А донька живе в Лінці…

Чоловіки вмостилися у кріслах і завели трохи натягнуту розмову про те, про се, як це завжди буває, коли співрозмовники пам’ятають про існування головної теми, що висить над ними, ніби гільйотинний ніж, і якої, рано чи пізно, не уникнути.

Повернувся Фелікс, приніс на срібній таці пляшку бренді та келихи. Налив гостеві й господарю. Потім поставив перед ними попільницю і поспіхом вийшов.

Вістович підніс чарку з напоєм до рота і трохи відпив. Бренді смакував, немов божественний нектар, а найголовніше – заспокоював нерви. Якби реальність була хворобою, то бренді, без сумніву, – найкращим знеболювальним.

Комісар мимоволі зиркнув на етикетку, але розібрати напис було годі. Літери добряче затерлися від часу. Шобер перехопив його погляд.

– «Janneau», – приязно сказав він. – Арманьяк з моїх довоєнних запасів.

– У вас чудовий смак, – похвалив гість.

До салону зайшла пані Шобер у супроводі своєї гості. Чоловіки звелися на ноги. Незнайомих між собою представили.

– Чоловік багато про вас розповідав, пане Вістовичу, – промовила з усмішкою Пауліна. – Знаєте, він має розкішний літературний талант і саме потребує героя для…

– О боже! Люба! – перебив її господар дому. Його щоки почервоніли, мовби від доброго ляпаса.

– Гаразд, гаразд! – мовила пані Шобер. – Більше про це ні слова! А ви, комісаре, дайте слово честі, що також негайно забудете почуте.

Вістович, утім, майже не чув її слів. Він прикипів очима до гості й відвів погляд тільки тоді, коли це вже ставало непристойним. Жінка, років сорока, яку господиня представила, як пані Віґельбаум, власницю салону капелюшків на Рінґштрассе, була не менш вражена. На мить в її очах зблиснув страх, змішаний зі здивуванням, ніби Вістович був привидом. Скориставшись тим, що подружжя Шоберів досі напівнатяками обговорювало таємні літературні амбіції господаря дому, гостя подала комісарові непомітний знак, що означав «Мовчи!».

Обід минув за цілковитої домінації пані Шобер, яка вважала своїм обов’язком розвеселити присутніх, і Вістович мусив визнати, що це їй вдалось якнайкраще. Пауліна була тактовною і водночас інтеліґентною та начитаною. А іскристе почуття гумору цієї жінки змушувало присутніх за столом почуватися невимушено, як в улюбленій кав’ярні. За інших обставин Вістович вважав би цей обід ледь не найприємнішою подією, що трапилася з ним, відколи він перебрався до Відня. Однак сама присутність шефа нагадувала, що справи в комісара кепські: вранці його заарештували скурвисини зі Staatspolizei, а невдовзі відправлять куди-небудь за східний кордон. А тепер ще й ця пані Віґельбаум…

Після обіду, коли подружжя обговорювало щось із камердинером, Вістович помітив, як гостя вийшла на балкон. Не роздумуючи, він подався слідом, на ходу дістаючи цигарку зі свого портсигара. Було схоже, ніби він вирішив потеревенити з пані Віґельбаум, аби познайомитись краще.

Переконавшись, що господарі не чують, Вістович тихо промовив, одночасно видихаючи сивий тютюновий дим:

– Що ти в біса тут робиш, Еммо?

– Хочу запитати в тебе те саме, – відповіла вона.

– Салон капелюшків на Рінґштрассе, – хмикнув комісар. – Це ж треба…

– Він і справді в мене є.

Вістович глянув на співрозмовницю. За ці роки Емма якщо і змінилась, то тільки покращала. Волосся тепер мала темно-каштанове замість рудого. Шкіра все така ж свіжа. Кілька ледь помітних зморшок у кутиках очей – ось і всі зміни.

– Тільки не кажи, що ти покинула давнє ремесло. Не вірю.

– Що ж, переконувати не буду.

З салону почулася патефонна музика. А слідом за нею голос Пауліни, яка запрошувала гостей досередини.

– На вулиці осінь! Застудитесь, – гукала вона.

– Завітаю якось до вашого салону, пані Віґельбаум, – голосно сказав комісар, мовби це і справді було продовженням їхньої розмови.

– Але ж капелюшки в мене тільки для дам, – засміялась вона у відповідь.

– Куплю на подарунок… – буркнув чоловік.

По завершенню обіду, коли гості вже прощались, Шобер, як не дивно, не нагадав комісару про його зобов’язання прийти до поліції не пізніше десятої ранку. Емма вийшла з будинку першою, вочевидь, побоюючись, що Вістович піде слідом. Крізь відчинене вікно було чути, як завівся двигун таксі й захрускотіли під колесами крем’яхи.

Вістович подякував господарям і також подався на вулицю. Була тільки п’ята, проте в цю пору темніло рано, й місто поспіхом надягало на обличчя свою бридку нічну маску. То там, то там чулись підхмелілі голоси, вулицями швендяли волоцюги і шукачі нічних пригод.

Опинившись перед дверима помешкання Владислави Новак, Вістович постояв хвилину, роздумуючи над чимось, а тоді дістав з кишені ключа і швидким ходом піднявся до своєї кімнати. Не знімаючи пальта, комісар витягнув з-під ліжка валізу й заходився складати в неї свій одяг. Коли він весь опинився там, прийшла черга бруліону, шкіряного етуі, бритви та інших дрібних речей. Всі вони рівномірно розмістилися поверх твідового піджака, якого Вістович купив після повернення з фронту в Будапешті й одягнув після того лише двічі. Перший раз – коли приміряв, другий – коли йшов винаймати цю кімнату. Хотілося справити на господарів приємне враження.

Комісар витягнув із кишені затертий пулярес[108] і перелічив готівку всередині. На квиток має вистачити. Тільки-от на який квиток? Куди? Не до Львова ж. Можна куди-небудь до Італії. Доки служив там, трохи навіть вивчив італійську.

Раптом пригадався Шобер. Так, Вістович обіцяв повернутися вранці… Але хто покірно пхатиме голову в петлю, маючи шанс врятуватись?

– До дідька! – сказав він уголос і закрив одним рухом валізу.

Повернувшись обличчям до виходу, він побачив у дверях Владу. Жінка непомітно зайшла, доки той збирав речі. Добру хвилину вони мовчали. Утім, такі мовчанки зазвичай голосніші за будь-який крик.

– Про свій намір переїхати, ви мали би попередити завчасно, – врешті видусила з себе пані Новак. – Така була умова.

Комісар зітхнув і зняв з голови капелюха.

– Я… нікуди не збираюся, Владо, – видихнув він. – Тобі здалось.

Жінка сплела на животі пальці рук і ще кілька секунд постояла так, дивлячись кудись убік. Вістович за цей час зняв пальто і розстебнув ґудзики маринарки.

– Вечеря, як завжди, о восьмій, – вдруге озвалася господиня.

– Попрошу тільки чай.

Коли двері за нею зачинились, Вістович розпакував речі, розклав їх на попередні місця і втомлено розтягнувся на ліжку. З подивом зрозумів, що відчуває полегшення. Владислава допомогла йому зберегти в собі рештки гідності. Завтра, як і личить людині слова, він повернеться в поліцію, і Шобер продовжить допит.

Вістович заплющив очі, пригадуючи події важкого дня. «Боксерський клуб», арешт і допит, який став для нього сповіддю. Чи то пак розповіддю про зовсім іншу людину. Іншого Адама Вістовича, знаного йому й незнаного водночас. Тоді поруч була Бейла. Тоді він міг знайти відраду в її домі, в її обіймах, в її ліжку.

Після того, як Лібанський поспіхом виїхав з міста, вони зустрілися в її помешканні, і Вістович, як і обіцяв, повернув їй фотопластинку.

– Раджу все ж її знищити, – сказав він.

Бейла не відповіла. Тільки взяла його за руку й повела нагору. Єдині слова, які він почув від неї були: «Пробач, пробач, пробач… Я не знала, що все це через мене…». І коли він намагався щось промовити, то м’яко притулила йому палець до губ. Це був знаний обидвом сигнал.

Сівши на край ліжка, він м’яко провів долонями по її стегнах, піднімаючи одночасно краї сукні вгору. Далі вона сама перехопила їх і кількома вправними рухами звільнилась від усього одягу. Дозволила йому помилуватися трохи своїм тілом, а тоді підступила ближче, підставляючи під поцілунки невеликі пругкі груди. Вістович впивався у них із жадібністю і слухав, як її дихання переривається зойками й стогоном, аж врешті Бейла змусила його податися трохи назад і спертись на лікті. Пальці жінки пробіглися ґудзиками сорочки вниз і нетерпляче розстебнули ремінь. Ще трохи і, вмостившись згори, вона зробила перший найсолодший рух, впускаючи його плоть у себе.

Бейла просила пробачення так, як уміла тільки вона. І він пробачив би їй що завгодно: хоч всесвітній потоп, хоч десять єгипетських нещасть, якби вона була в них винна.

Коли влітку чотирнадцятого року він вирушав до Сербії, то обидвом здавалось, що це не надовго. Найпізніше – до Різдва. Так, зрештою, думали в усій Європі. Які затяжні війни в наш час? З теперішньою потужністю артилерії? З теперішнім залізничним сполученням? Із можливостями повітряної розвідки? Серби капітулюють за місяць-два, а їхні союзники тільки побрязкають зброєю. Справу докінчать за столом переговорів.

Утім, невдовзі російські війська зайняли Ґаліцію, а капітан Вістович опинився в Італії, в долині Ізонцо, і марно просив командування перевести його на Східний фронт. Русинам не довіряли, вважаючи, що ті не будуть належним чином воювати проти «братів-слов’ян».

З Італії Вістович повернувся тільки восени вісімнадцятого року, після капітуляції Австро-Угорщини. Щоправда, повернувся не до Лемберга, а до Відня. Таким було розпорядження керівництва Evidenzbüro. Згодом Вістович отримав місце комісара в поліції Рудольфсгайму і був занесений до оновленого списку агентів контррозвідки. До списку тих, що пережили війну, не отримавши каліцтва ані фізичного, ані психічного, й готові до подальших завдань. Щоправда, сама Австрія була скалічена демілітаризацією, втратою більшості своїх територій й обтяжена драконівськими репараціями.

«Відень, то Відень, – думав комісар, – післявоєнну розруху, зрештою, краще пережити тут». І щойно відновилися телефонні лінії, одразу ж задзвонив до Дирекції поліції у Львові й попросив з’єднати його з Антоні Самковським. Був січень 1919 року.

– Комісар Самковський, – пролунав нарешті знайомий голос.

– Це Вістович, – відповів він.

– Говоріть голосніше! – гаркнув колишній ад’юнкт. – Погано чути!

– Це Вістович!

З того боку раптом запала тиша. Чулося тільки звичне шипіння і потріскування лінії.

– Самковський, ви там? – занепокоївся Вістович.

– Так. Слухаю вас.

– Самковський, вам відомо, що з Бейлою? Бейлою Цайсель?

Знову мовчанка.

– Курва, Самковський! Я спробую приїхати…

– Вам не можна!

– Що?! Чому?

– Назвіть адресу для телеграфу.

– Для телеграфу? Хвилинку… «Wien-Rudolfsheim-Süd»… Чути мене?

– Так. Сьогодні відправлю телеграму.

Зв’язок миттєво урвався.

У своїй телеграмі Самковський запропонував зустрітися у Кракові за два тижні. І додав адресу якоїсь кав’ярні.

Саме під час цієї зустрічі Вістович почув те, чого боявся понад усе:

– Востаннє я бачив пані Цайсель у листопаді минулого року, коли… наші війська влаштували у Львові єврейський погром. Мені вдалося її попередити, – Самковський говорив так, ніби в горлі в нього застряг пісок.

– Вона виїхала з міста? – запитав Вістович.

– Я не знаю…

– То якого біса ми зустрілися тут, Самковський? Чому не у Львові? Я мушу бути зараз там, щоб її знайти! Чи принаймні з’ясувати, де вона.

– До Львова вам не можна, – заперечив той з несподіваною твердістю. – Принаймні поки що. У нової влади буде забагато питань до колишнього комісара-українця, доки війна з УГА ще триває. Почекайте хоча би з пів року. Нехай ситуація урівноважиться. Нехай… – він не договорив.

– Нехай остаточно розіб’ють українців, – доповнив за нього Вістович.

Вони помовчали.

– Зрештою, робіть, як знаєте, – зітхнув згодом Самковський. – Але я мусив застерегти…

Він підвівся з-за столу.

– На все добре, пане Вістовичу.

Уже коли довготелеса постать колишнього ад’юнкта поліції Лемберга загубилася серед перехожих на площі, комісар згадав, що не подякував йому. І хотілося сподіватися, що така можливість ще трапиться.

До Львова він усе-таки навідався ще тієї ж зими. Інкогніто, вдаючи з себе торговця вином. Утім, про Бейлу так нічого й не дізнався.

Жити з почуттям вини – це мовби щодня ковтати розпечене вугілля. Що глибше дихаєш, то дужче воно пече. Чому він не домігся дозволу відвідати Львів бодай кілька місяців тому? Чому сліпо виконав наказ і залишився у Відні?

Про погром у Львові він і гадки не мав. Преса написала про це значно пізніше, навесні. Більше сотні жертв… Що коли Бейла серед них?

Під ранок Вістовичу наснився той самий крижаний сон. Замість тунелю, щоправда, – вузька стежка, а довкола – пуста місцина, вистелена поваленими чорними деревами й мертвою травою. Чиїсь кроки назустріч. Хтось невідомий наближається впевнено і швидко. Комісар ледве встигає вихопити зброю, але пальці невідомого стискаються на його горлянці, здавлюючи крик, що несамовито звідти виривається…

Вістович розплющує очі й бачить перед собою обличчя Влади. Її руки ніжно його заспокоюють. Волосся розсипалося по голих плечах і грудях. Вона шепоче йому щось чеською…

Кошмар ще не відпустив, а тіло постояльця раптом наповнює тепла ексцитація. Владислава усміхається. Її руки тепер ковзнули по його животу вниз.

«Бути немолодим і все ще відчувати радість стосунків із жінкою… – подумав Вістович. – Принаймні в цьому мені пощастило».

Одним рухом він притягнув її, мовби хотів вживити в себе спокій і тепло, які вона йому дарувала.

Коли комісар о восьмій тридцять переступив поріг кабінету директора віденської поліції, Шобер зітхнув із полегшенням. Хоч на обличчі його було написане відверте здивування.

– А я вже грішним ділом вирішив, що ви зараз у потязі до Італії, – усміхнувся він. – Каюсь. Щиро каюсь.

«Старий дідько, – подумав Вістович. – Навіть керунок вгадав…»

На столі директора парувало горнятко з кавою і диміла цигарка, яку той поклав запаленим краєм у попільничку. Крізь вікно пробивалися прозорі снопи світла, впиралися у підлогу без килима, підсвічуючи на ній візерунки деревини, що проступали крізь облізлу фарбу.

Директор зняв з телефона слухавку й попросив з’єднати його з кимось із підлеглих. Хвилину почекав, а потім промовив:

– Це Шобер. Дайте відбій поліції залізниці… Дякую.

– Сподіваюсь, ви не ображаєтесь на мене, пане Вістовичу, – сказав він, завершивши цю коротку розмову. – Я мусив перестрахуватись.

– А якби я вирішив утекти автомобілем? – поцікавився комісар, якого ця ситуація навіть звеселила.

– Було б іще легше вас упіймати. Повірте. У столиці поліція знає про кожне корито з двигуном. Далеко ви б не заїхали.

– Я радий, що повернувся, – несподівано визнав Вістович.

– Справді? Чому ж?

Комісар і собі запалив цигарку.

– Ви, безперечно, знаєте про доктора Фройда і його новітні методи.

Шобер кивнув.

– Доктор Фройд лікує бесідою. Думаю, найкраще для мене зараз – це якраз виговоритись. Витягнути на світло демонів пам’яті, що пожирають зсередини.

– А мені ваші демони потрібні для протоколу, – сказав директор. – Тож продовжуйте свою розповідь.

V

Лемберг

Листопад 1919 року

Подібно до людей старіють і міста. Зморшками потрісканих стін, шрамами розритих вулиць, виразками стічних канав. Восени я повернувся до Лемберга, який було годі впізнати. Мовби опинився у чужому місті й дивом знав тут кожен провулок.

Моє місто постаріло після війни. І це була зовсім не та старість, що додає шарму архітектурі, котра починає «дихати віками», як говорять туристи. Старість була іншою: стрімкою і безжальною. Так старіє солдат, якому рік війни коштує десяти.

Наказ вирушити до Львова я отримав тиждень тому у Відні. Максиміліан Ронґе, начальник Evidenzbüro, що тоді доживало свої останні дні (а на папері не існувало вже понад рік), призначив мені зустріч у кав’ярні «Старий ліхтар» неподалік Ґрабену[109]. У пам’яті виринула моя зустріч з Альфредом Редлем у львівському «Атлясі», що відбулася незабутнього 1907 року. Згадав я про неї не лише через схожість ситуації, але й тому, що саме завдяки Ронґе, ще перед війною закінчилася кар’єра Редля. Втім, «закінчилася» – не найточніше слово. Редль, звинувачений у шпигунстві на користь Росії, наклав на себе руки, а головні докази слідству надав саме Ронґе.

Ясна річ, у мене були свої міркування щодо того, винен Редль чи ні. Ми навзаєм недолюблювали один одного, проте я ніколи не повірив би, що він зрадник. Редль бавився у небезпечні ігри, купуючи й продаючи інформацію на міжнародному шпигунському ринку. Таким чином він стільки ж нашкодив імперії, скільки й допоміг. За час своєї кар’єри полковник упіймав не одного російського шпигуна. І вже хоча би з огляду на цю обставину міг розраховувати на деяке пом’якшення вироку: заслання, пониження у званні тощо. Проте його залишили в кімнаті наодинці з револьвером, ясно натякаючи, що в такій ситуації офіцер може вчинити тільки одне: пустити кулю в скроню. Що, зрештою, Редль і зробив.

На мертвого й після війни вішали всіх собак. Мовляв, як же ми могли перемогти, коли зрадники, наче шашіль, точили нас із середини. Прізвище Редля у пресі стало синонімом слова «негідник». Журналісти, здавалось, лише шкодували, що той не був євреєм, як, приміром, Дрейфус[110]. Бо тоді його зрадливу натуру вдалося би розгледіти відразу. Однак полковник походив з Ґаліції, що також пасувало до образу імперського Юди.

З тієї ж причини Ронґе не довіряв і мені. Точніше, причин тепер було більше: мало того, що я також походив із Лемберга, то ще й був колись у підпорядкуванні офіцера-зрадника.

Новий шеф конаючого Evidenzbüro вигляд мав цілковито протилежний до покійного Редля: невисокого зросту, лисуватий, риси обличчя його були радше невиразними, а колір шкіри – нездорово блідий. Очі він підозріливо прищурював, навіть коли дивився на кельнера.

Ронґе також прийшов не в мундирі, а в мішкуватому гарусовому костюмі, що незграбно висів на ньому, мов на палиці. Як і Редль, цей чоловік мав звання полковника, хоча заледве чи в контррозвідці це мало якесь значення.

Ми обидвоє замовили чай, і Ронґе, не гаючись, перейшов до справи:

– Коли ви були востаннє в Лемберзі, пане Вістовичу? – запитав він.

– Трохи менше року тому, – відповів я, і неприємні спогади різонули пам’ять. Я виконував тоді доручення Міністерства, й мене ледь не підстрелили у власному помешканні. А ще я намагався знайти Бейлу, проте без успіху.

– Хочу запропонувати вам знову вирушити до рідного міста, – продовжив полковник. – Це не наказ, тому ви, звісно, маєте право відмовитись.

– Залежить від того, яка переді мною буде ціль, – відповів я, хоч майже напевно знав, що погоджусь.

Ронґе відпив і нервово облизав губи. Після цього продовжив стишеним голосом:

– Триває війна між поляками та більшовиками. Подейкують, що після невдалих переговорів з Денікіним[111], Пілсудський шукає союзу з українцями. Ба більше, неофіційно, йому начебто вдалося порозумітись із Петлюрою[112] щодо того, аби виступити спільним фронтом проти червоних. Кажуть, маршал навіть заявив, що без вільної України не буде вільної Польщі. Можете уявити таке ще бодай рік тому, коли українці й поляки завзято різали одне одного в битві за Ґаліцію? Видно, ніщо не зближує краще за спільного ворога.

Ронґе трохи помовчав, пильно дивлячись на мене, ніби хотів переконатися, що я добре втямив сказане. Ми одночасно відсьорбнули чаю, мовби підкорилися чиїйсь німій команді. Невдовзі полковник продовжив:

– У серпні до союзників приєдналися американські добровольці. Це два десятки пілотів, які входять до окремої 7-ї ескадрильї польської армії. Командує ними майор Фаунтлерой. Не можна сказати, що це просто «вільні яструби», які полюватимуть з висоти на більшовиків. Свої вильоти, ясна річ, вони координуватимуть із наземним командуванням. Проте певний рівень свободи дій для них таки передбачено. Хоча б у тому, що кожен з цих пілотів – майстер своєї справи. Чи, як там кажуть у летунстві, справжній ас…

Далі Ронґе заговорив дещо філософським тоном, дозволивши собі при цьому розслаблено запалити цигарку:

– Якщо б ви хотіли знати мою думку, Вістовичу, то я зовсім не вірю в майбутнє цих машин. Літаків, маю на увазі… Доводилось вам бачити їх зблизька?

Я похитав головою. На італійському фронті повітряних боїв майже не було. Тож мені пригадалися тільки світлини з фотографічного апарату Бейли, які я поцупив колись у її вітальні. Аероплан Лібанського, який був на них, і справді скидався більше на чималий велосипед із дивакуватими крилами аніж на серйозний літальний механізм. Хоч, ясна річ, це було давно, і наука відтоді, думаю, зробила суттєвий поступ.

– Це все ще крилаті корита, – мовби читаючи мої думки, продовжив Ронґе. – Однак варто визнати, ті, хто наважуються в них сісти і піднятися в небо, – відчайдушні сміливці. Ба більше! Їх величають «лицарями неба». І хоч я далекий від цієї романтичної дурні, все ж мушу визнати, що часами летуни і справді воюють, як лицарі. Знаєте, як відбувається повітряний бій, комісаре?

Мене трохи дратував цей ліричний відступ, але я намагався не подавати виду. Вчергове відсьорбнув з чашки, відповів, що не знаю, і вдав цікавість.

– Коли два ворожі літаки сходяться у небі, – з азартом продовжив Ронґе, – то пілоти, ніби направду вершники на ристалищі, намагаються підійти один до одного з вигідного боку. Так, щоб можна було розрядити кулемет у супротивника або у двигун машини. Чи в паливний бак… Як пощастить.

Правда, така модель поєдинку стала можлива тільки тоді, коли інженери навчились прилаштовувати до літака кулемет, а до цього пілоти просто перестрілювались між собою з револьверів або гвинтівок. Були й такі, що тримали напоготові міцну мотузку з гаком чи невеликим якорем на кінці.

Вичекавши слушний момент, вони метали гак перед собою, намагаючись зачепити гвинт ворожої машини. Якщо це вдавалось, то для ворожого пілота все зазвичай завершувалось трагічно: гвинт зупинявся, і літак падав униз, як зранений птах. Чим не механізоване Середньовіччя? Га, Вістовичу?

Ронґе хрипко засміявся і запалив другу цигарку. Летунство полковник з одного боку нещадно критикував, з іншого – безмірно ним потішався і навіть захоплювався. Як це могло поєднуватись в одній особі – для мене було незбагненним. Я скривив штучну посмішку і приготувався слухати далі.

– Переказували мені один випадок, що стався у небі над вашим рідним Лембергом, – продовжив Ронґе. – Було це під час галицької війни між поляками й русинами. Ім’я русинського пілота я навіть запам’ятав – його звали Петр Франко[113]. Ім’я поляка забув.

Так от. Зійшлися вони в небі. Обидвоє пілотували, здається, однакові «Ньюпорти», що не дивно, бо під час Великої війни, воювали на одному боці фронту проти альянтів, отже, їхні новостворені армії просто розділили раніше спільний повітряний флот.

Отож настає момент зближення: обидва стріляють, але кулі не потрапляють у ціль. Зазначу, що вести вогонь на льоту на той час вже стало зручніше, бо військові конструктори вигадали спосіб стріляти повз лопатки гвинта. Синхронізували два механізми, так би мовити… І от у поляка заклинює кулемет. Більше він не може зробити жодного пострілу, і з хижого яструба перетворюється на вальдшнепа, легку здобич. Розповідають, однак, що польський летун вирішив достойно прийняти свою смерть: відпустив штурвал, дістав флягу, в якій було трохи коньяку, відпив, поклав її назад до кишені, схрестив руки на грудях й розлігся у кріслі, як у пляжному фотелі.

Тим часом русин, описавши довкола нього два кола, замість стріляти, козирнув і полетів геть. Не став, бачите, вбивати фактично беззбройного. У піхоті чи кавалерії таке зустрінеш нечасто…

Полковник глибоко затягнувся димом і знову посерйознішав.

– І все одно, вважаю, що військовим конструкторам треба зробити ставку на дирижаблі. Авіація – добрий плацдарм для особистої мужності, але занадто дорогі витребеньки для армії. Дирижабль значно потужніший, хоч і не такий швидкий. І вже сам його вигляд, коли цей монстр з’являється в небі, наводить жах на ворожих солдатів, – промовив він. – Але досить лірики… Повернімось до нашої розмови, комісаре.

Отож 7-ма ескадрилья. Коли вони розпочнуть бойові вильоти, то будуть майже, як сліпі кошенята. По-перше, ще ніколи не літали над українськими територіями і зовсім їх не знають. І карти, які в них є, тут не надто допоможуть. По-друге, в житті не воювали з більшовиками.

– Чим більшовики відрізняються від будь-якого іншого ворога? – запитав я.

– Ненавистю, Вістовичу. Саме вона, їхня ідеологія, а не марксизм. Більшовики стверджують, що Бога немає, але вони просто замінили його ненавистю. Заради неї вбивають, у ній шукають спасіння, і вона їм прощає гріхи… Думаю, ви це збагнете, коли з ними зустрінетесь.

– Я мушу з ними зустрітись? – неприємний холодок пробігся уздовж мого хребта.

– Власне в цьому й полягає ваше завдання: під видом комівояжера перетнути фронт і стати для ескадрильї очима.

– Як я стану для них очима? Що ви маєте на увазі?

Тон мій був, мабуть, занадто різкий, бо полковник втиснувся у крісло і виставив перед собою долоню, мовби зупиняв колону солдатів, які маршували в його бік.

– Ніхто не вимагає від вас неможливого. Просто їдьте в Росію і передавайте до ескадрильї розміщення ворожих військ. Робіть усе, що вдаватиметься… – сказав він.

Ми вкотре помовчали.

– Знаєте російську? – запитав після паузи Ронґе.

– Не надто добре.

– Нічого. Ви ж урешті-решт комівояжер із Польщі. Або Австрії… Легенду можете вигадати самі.

Я роздумував над почутим, либонь, занадто довго, аж полковник мусив удавано кашлянути, щоб знову привернути мою увагу.

– Чому до цієї справи долучається Австрія? – запитав я в нього.

– Через бажання зупинити більшовиків якнайдалі від нашого кордону, – не вагаючись відповів полковник.

– Тоді лише моєї акції не вистачить.

– А хто сказав, що ми обмежимось лише підтримкою ескадрильї? Ясна річ, можливостей зараз небагато, крім того, в Австрії та Європі загалом бракує злагодженості, проте необхідність допомогти полякам і українцям більшість розуміє. Ми всі глибоко стурбовані подіями на сході. І вже точно нікому не хочеться, аби «червона чума» дісталася до їхніх домівок. Усі ми ослаблені. Австрія зараз у такому становищі, що військово не змогла б допомогти навіть собі в разі загрози. У нас більше немає виходу до моря, авіацію ліквідовано, чисельність армії скорочено до принизливого мінімуму.

Однак у підпільних сховищах, про які не знають альянти, збереглося достатньо палива. А в приватних руках – багато капіталу. До цих рук часто додається розсудливий розум і патріотичне серце. Цього вистачить не лише, щоби підтримати війну проти червоних, але й коли-небудь побороти наслідки катастрофи, що сталася у Сен-Жермені. Щоб відновити старий порядок, монархію…

Полковник затнувся, зрозумівши, що бовкнув зайвого. Втім, виправлятися не збирався.

– Якщо ви згодні, комісаре, – сказав він натомість, – то я хотів би почути ваші умови. Обговорити ваш… гонорар. Можливості наші, нагадую, не безмежні, але винагородити вас зуміємо.

– Я мав деякі заощадження у Швейцарії. У банку Hottinguer. Після війни мій рахунок, як і багато інших австрійських рахунків, на вимогу альянтів заблокували. Тепер, після численних перевірок, більшість клієнтів знову мають доступ до свого конто. Але мій рахунок і далі заморожений. Можливо, ви зможете допомогти мені з цим.

Ронґе кивнув.

– Подивлюся, чим зможу зарадити. Що ще?

– Це все.

– Вам більше нічого не потрібно? – з недовірою запитав він.

Я повагався якусь мить.

– Досить буде, якщо вдасться допомогти своїм, – сказав нарешті. – Хтозна, може, коли-небудь українці створять власну державу, і я доживатиму там решту віку.

– Дуже популярна ідея в наш час, – скривив посмішку полковник. – Самостійні державні утворення малих націй. Наче при Габсбургах вам кепсько жилося.

– Herr Oberst[114], я монархіст до останнього хребця, але, як показав час, монархії – це пережиток. І наші з вами переконання також застаріли.

– Це ми ще побачимо, Herr Kommissar[115]. Це ми ще побачимо… А поки що збирайтеся в дорогу. І нехай допоможе вам Бог.

Мій потяг прибув на світанку. У Львові був собачий холод і, вийшовши з теплого вагона на перон, я одразу ж зацокотів зубами, мов телеграф. Не рятував навіть добрий тренч, під яким була гарусова маринарка й обгорнуте довкола шиї тепле кашне. Закутавшись якомога щільніше, я підхопив свою валізу й подався на двірцеву площу, де сподівався сісти на трамвай. Втім, виявилось, що для трамваїв було зарано. Тоді ноги, здавалось, самі понесли мене до стоянки таксі.

Біля чорного п’ятимісного Renault курив плечистий таксист, закутаний по вуха у стару сіру шинель. Побачивши мене, він швидко викинув недопалок і рушив назустріч, щоб узяти валізу, цим самим даючи зрозуміти іншим водіям, що клієнта зарезервовано.

– Доброго ранку, пане шановний! – сказав він хриплуватим застудженим голосом. Однак, згадавши, що поїзд прибув з Відня, швидко додав, про всяк випадок, німецькою:

– Guten Morgen, mein Herr! Willkommen in Lemberg![116]

– Мені на Вірменську, – коротко відповів я.

– Вже їдемо!

Чоловік поспіхом, ніби досі побоюючись, що я передумаю або мене переманить інший водій, поставив мою валізу поруч із водійським місцем, а мені самому відчинив задні дверцята. Я з полегшенням зауважив, що кабіну авто засклено з усіх боків, хоча це й було незвично, бо здебільшого в таких автомобілях є лише вітрове скло. Але таксисти, вочевидь, у боротьбі за клієнтів, проявляли винахідливість. Адже кому хочеться у холодну погоду відчувати за пазухою всі попутні вітри? Особливо комусь, хто, як я, ледь не задубів перед цим на пероні.

Ззовні водій завів довгою сталевою ручкою двигун і, сховавши її десь під капот, заскочив до кабіни.

– Тож на Вірменську? – голосно перепитав він, перекрикуючи сердите чмихання автомобільного механізму й одночасно виставляючи стартову поділку на таксометрі.

Я на кілька секунд замислився. А й справді, чи не краще зупинитися в готелі? Навряд чи моє помешкання зараз у доброму стані. Та й хтозна, чи нова влада не реквізувала його, щоб заселити туди яких-небудь достойників? І хтозна, що гірше: зустріти там чужих людей чи застати цілковиту розруху. Паскудно однаково.

Таксист, не дочекавшись відповіді, з подивом озирнувся.

– На Вірменську, – сказав я врешті, здивувавши цим рішенням самого себе.

– То рушаймо! – вигукнув чоловік за кермом з такою врочистістю, ніби ми зібралися щонайменше в навколосвітню подорож, а не в центр міста.

– Як вам моє «марне таксі»? – запитав він, коли ми викотились на Казимирівську.

За вікном промайнув освітлений двома газовими ліхтарями портал костелу святої Ельжбети.

– Приємно, що є всі шибки, – відповів я, відчуваючи, як тепло від двигуна потроху наповнює кабіну.

– Чого не зробиш заради пасажирів. На літо я скло виймаю. Лишаю тільки переднє…

– А чому «марне»? – поцікавився я.

– Ну як… Це ж Renault AG‑1. Французи називають його Le Taxi de la Marne[117], – сказав він, намагаючись відтворити французький акцент. – Коли ми в чотирнадцятому році, разом із пруссаками вийшли до ріки Марни, то зустріла нас там лише жменя їхніх солдатів. І був би тим жабоїдам амінь, якби в Парижі не змобілізували тисячі таксистів і не змусили їх доставити підмогу… А їздили таксисти якраз на отаких кониках. – Він з ніжністю погладив кермо. – А ви, добродію, на фронті були? Воювали-сте?

– Був, – коротко відповів я і, щоб не розвивати далі цю тему, запитав:

– А чому так багато прапорів на вулиці?

І справді, коли ми проїжджали Бригідки, я нарахував уже шість біло-червоних стягів, які добре вирізнялися на тлі темних кам’яниць.

– Ну як… – він знову почав речення так, ніби хотів перепитати, чи я не впав із Місяця. – Завтра річниця звільнення Львова[118]. Кажуть, сам Начальник Панства[119] приїде.

Раптова думка змусила його рвучко озирнутись, щоб окинути мене підозрілим поглядом.

– А ви… ви, бува, не русин? – запитав він.

Я розсміявся.

– А якою мовою я говорю?

– Нашою… львівською. Ну… львівською русинською.

Тут він затнувся. Його пасажир виявився тим, від кого рік тому начебто «звільнили Львів». Хоча українці зі Львова, ясна річ, нікуди не зникли.

– У нас же багатьма мовами говорять. Жиди по-своєму, християни по-своєму… – продовжив він чи то виправдовуючись, чи то пояснюючи й так очевидні речі. – А тепер, кажуть, спільно будемо бити червоних!

Водій відповідав мені також «русинською», хоча, видно, вважав себе за поляка.

– Будемо, – кивнув я.

– Ну от, – збадьорився таксист і наспівав трохи фальшивим голосом:

Wojny z Moskwu przyszli czasy,

idzim w pola, idzim w lasy,

pośród wujenny udmenty,

świt Ujczyzny ruzpuczenty[120].

Я попросив зупинити трохи раніше – біля Опери. Не тому, що мене роздратував цей спів. Я просто відчув, що зігрівся й був не проти пройтися кількасот метрів. Порожнє корзо[121], площа перед Старим театром[122], вулиця Скарбківська[123], що виводила на Краківську, а та – на мою Вірменську… Я знав усю цю міську топографію і безпомилково йшов впевненим кроком навіть у темряві. Здавалось, що знали її навіть мої черевики, хоч і були куплені півтора року тому в Gerngross[124] у Відні. Не знали вони тільки, як багато нових ям і канав утворилося за час двох воєн у Львові, а тому я двічі ледь не скрутив собі в’язи, перечепившись і давши сторчака у темряву. Моя валіза при цьому падала на долівку з важким гупанням, що змусило мене пригадати, чи немає всередині скляних речей. Здається, була тільки пляшечка колонської води.

Урешті я зупинився і застиг, мов зачарований, біля свого будинку на Вірменській, 5. Ця частина вулиці була сяк-так освітлена, і вгорі можна було розгледіти два вікна мого помешкання. Шибки вціліли, і це тішило, навіть якщо про них подбав новий мешканець. Урешті, що мені заважало у такому разі просто зайти і заявити про свої права?

Я штовхнув дерев’яну браму, що вела до партеру кам’яниці, й та, на щастя, виявилась незамкненою. Присвітивши собі сірниками, піднявся сходами нагору і врешті опинився перед дверима, що вели до моєї квартири. Нервуючи, мов новобранець в окопі, я дістав ключ, просунув його в замкову шпарину і спробував повернути. У відповідь на мої зусилля замок сердито заскреготів, клацнув, проте двері відчинив…

Я зайшов досередини з такою ж обережністю, як археологи, мабуть, пробираються всередину щойно знайденої гробниці фараона. Пройшов із передпокою до вітальні, зазирнув до спальні, кухні, лазнички. Всі меблі й дрібні речі були на своїх місцях. Тільки припорошені шаром пилу.

Я перевів погляд на вікно, досі підсвічуючи собі сірниками. Угорі хтось замінив фрамугу. Стара, видно, була вже зовсім непридатною. Непофарбована деревина різко контрастувала з іншими частинами цієї нехитрої віконної конструкції. Лише одна людина в цілому Львові могла дбати про моє житло – ад’юнкт Самковський. Точніше, зараз уже комісар. Мій колишній підлеглий, якому я залишив ключ, від’їжджаючи до Відня.

Мене переповнила вдячність і водночас розібрала втома. Я загасив сірника, що не встиг догоріти сам і, не знімаючи тренча й кашне, простягнувся на ліжку. Тієї ж миті провалився у глибокий сон.

Прокинувся я після полудня, вже коли кімната наповнилась яскравим сонячним світлом. День заповідався не по-осінньому погожим. Я підвівся і з подивом оглянув брудне від пилу ліжко. Мені чомусь видалася дивною думка, що на ньому можна було так солодко виспатись.

Наступні кілька годин присвятив прибиранню. Усі необхідні для цього знаряддя також були на своїх місцях. Не скажу, що після моїх незграбних зусиль помешкання засяяло, але принаймні вигляду набуло пристойнішого, ніж дотепер. Гордий собою, я умостився у своє старе крісло, вдихаючи на повні груди свіже повітря, що наповнювало кімнату через відчинене вікно. Львівське міське осіннє повітря, що здавалось мені ароматнішим ніж дим найдорожчої сигари.

О шостій вечора, згідно з інструкціями, отриманими від Ронґе, я мав зустрітися з майором Фаунтлероєм в «Американській» кав’ярні на вулиці 3 Травня[125].

Ну звісно! Де, в біса, ще зустрічатися з американцем. Присутніми мали бути й інші особи «повірені в нашу справу», як зазначив полковник. Їхні імена були мені невідомі. Як упізнати цього майора я також не знав. Хіба що той буде в мундирі армії США. Тоді, звісно, проблем не виникне.

До цієї зустрічі залишалося ще чимало часу, тож я вирішив пообідати як слід. Вечерю в поїзді заледве чи можна було назвати вечерею, а сніданок я проспав. До всього, фізична праця спровокувала в мене такий апетит, що приказка «з’їсти бика» не видавалась мені чимось аж таким неймовірним. Почистивши тренча і маринарку, я зав’язав довкола шиї сатинову хустинку замість кашне, пригладив волосся і, прикривши його мелоніком, вийшов на вулицю.

Ноги самі понесли мене до кав’ярні «Атляс», що, як і все місто, переживала зараз не найкращі часи. Стіни помітно вицвіли, і ніхто найближчим часом не збирався клеїти нові шпалери, дерев’яна підлога потріскала, меню збідніло. Єдине, що залишилося незмінним, – це ідеальна чистота в закладі й бездоганний вишкіл тутешніх кельнерів. Вони з такою ж усмішкою вітали кожного відвідувача, з такою ж делікатністю пропонували скуштувати «страву дня» і з такою ж гідністю в поставі й жестах приймали чайові, як і десяток років тому.

Я вмостився за той самий столик поруч вікна, за яким колись ми сиділи з полковником Редлем. Крізь шибку, обрамлену накрохмаленою фіранкою, виднівся той самий краєвид: фігура Адоніса з яловим тепер фонтаном, північно-східний кут Ратуші та ряд кам’яниць Ринку, серед яких вирізнялася імпозантна Чорна кам’яниця[126].

– Доброго дня, пане Вістовичу, – привітався зі мною невисокий лисуватий кельнер, випростаний рівно, наче його змусили ковтнути стрілу.

Звучання мого власного прізвища в цьому місці змусило мене сіпнутись, як від укусу. Та ще більше я оторопів, коли побачив, що в руках офіціант тримає тацю, на якій стояла шахівниця з незавершеною партією. Одного мого погляду на шахову дошку вистачило, аби я впізнав нашу з Редлем партію, де він грав за чорних, а я – за білих. Причому моє ігрове становище лишалося вкрай безнадійним. Просто диво, що фігури зберегли свій порядок і не зрушили ані на клітину за цілих дванадцять років!

– Можливо, ви чекаєте на свого шахового опонента? – продовжив кельнер. – Якщо так, то смію завірити, що партія у повному порядку. Я навіть записав положення фігур для певності.

Цей чоловік говорив так, ніби з моменту гри минуло день-два, а не понад десяток років.

– Щиро вдячний, – відповів я, долаючи внутрішнє хвилювання, яке переповнювало мене до країв. – Опонента, на жаль, не буде. Але дошку залиште…

Він тієї ж миті зняв її з таці й поставив переді мною.

– Дивина, що ви мене впізнали, а я вас – ні, – вирвалось у мене.

Кельнер стримано усміхнувся.

– У цій кав’ярні все моє життя, – промовив він. – Було б дивно, якби я не пам’ятав найважливіших клієнтів. Сподіваюся, справи у вас ідуть добре, комісаре.

– З огляду на те, що навколо валиться світ, гріх жалітись, – відповів я цілком щиро.

Чоловік витримав коротку паузу.

– Чого бажаєте? – запитав він.

Я замовив флячки, голонку з гірчицею й оселедця на чорному хлібі. Прийнявши замовлення, кельнер не рушив з місця, наче вважаючи, що такий набір страв щонайменше неповноцінний.

Я усміхнувся. Ну звісно. Я можу не пам’ятати цього добродія, але він чудово пам’ятав мої гурманські вподобання.

– Ще попрошу склянку холодної «Балабанівки» і повний кавник, – додав я.

Кельнер вдоволено всміхнувся.

– Напої подавати одразу? – поцікавився він.

Я кивнув.

Офіціант відкланявся і подався виконувати замовлення.

Я схилився над шахівницею. Мабуть, у цю мить не зумів би точно описати портрет полковника Редля, мого шахового супротивника, проте партію чомусь пам’ятав до найменших дрібниць. Враховуючи навіть запасні ходи, які тримав, як виявилося, десь у заглибинах мозку всі ці роки.

Дванадцять років тому позиція білих видавалась мені безнадійною, але зараз я раптом побачив рішення, яке принаймні вирівнювало шанси сторін. Коли б воно спало мені на думку тоді, я б, можливо, вирушив на своє перше завдання від Evidenzbüro у кращому гуморі.

Кельнер приніс каву й «Балабанівку», а також тарілку з грінками – своєрідним компліментом від закладу. Я взяв чарку до рук і, піднісши її над фігурами, потримав так якусь мить, а потім випив. Мій суперник давно вже віддав Богові душу, тож нехай це буде йому останньою шаною.

Після обіду я ще трохи прогулявся містом і врешті незчувся, як настав час іти на зустріч до «Американської» кав’ярні.

На Гетьманських Валах[127] я прискорив крок, минувши «Ґранд-готель» із поважним швейцаром на вході, і біля Галицької ощадної каси повернув на Ягеллонську[128]. Тут, біля Дирекції залізниць, знову збочив наліво, опинившись відтак на вулиці 3 Травня.

«Американська» кав’ярня була на другому поверсі, над недіючим кінотеатром «Еліт», в ошатній новій кам’яниці, збудованій менш як двадцять років тому. Часи тоді були спокійні, місто розвивалося, вкладати в нерухомість здавалося чи не найприбутковішою справою. Війну тоді міг передбачити хіба що Господь. Хоча вже після революційних подій у Росії стало зрозуміло, що Європа, а з нею і наш Лемберг, доживають останні спокійні роки.

Піднявшись нагору, відвідувач потрапляв у затишний, майже порожній заклад із дерев’яною підлогою і високими меблями. Над шинквасом висів чималий американський стяг. Зі старого патефона хриплувато лилася незвична для мого вуха музика: вільна імпровізація труби в супроводі ритмічного баса й барабанів.

Я роззирнувся, намагаючись побачити серед відвідувачів людину в американській військовій формі, проте нікого, хто був би схожим на майора Фаунтлероя, не побачив. Натомість мене чекала справжня несподіванка: в кутку, під навісним ліхтарем стояв дубовий штамтіш[129], за яким я спочатку побачив Самковського, а потім уздрів поруч із ним інженера Едмунда Лібанського. У моїй уяві ці двоє аж ніяк не могли бути знайомими. А вже сидіти в кав’ярні за одним столом і поготів!

Я заціпенів на кілька секунд, все ще не вірячи своїм очам, а тому не відразу помітив поруч із ними третього – кремезного чоловіка в шкіряній куртці, з-під якої визирав теплий в’язаний светр із довгим до самого підборіддя коміром.

Першим мене, як і слід було очікувати, помітив Самковський і махнув рукою. Двоє інших тієї ж миті пожвавішали й зиркнули в мій бік. Я наблизився до них і, досі не вірячи своїм очам, зняв тренч та капелюх і відпровадив на вішак.

Підійшов до вільного місця, проте сісти не поспішав. Кинув погляд на стіл – там стояла відкоркована пляшка кларету, а перед кожним із присутніх – склянка з порцією вина. Випити вони як слід не встигли, отже, сиділи тут недовго.

Самковський підвівся і простягнув мені руку для привітання. Я охоче її потиснув.

– Вітаю, шефе, – приязно сказав він, хоч я давно вже не був його шефом.

– Радий бачити вас, Самковський.

Слідом за ним підвівся інженер. Ми і з ним навзаєм потиснули руки. Після цього Лібанський сказав:

– Дозвольте вам представити нашого американського друга, майора Седріка Фаунтлероя.

Чоловік у шкіряній куртці звівся на весь свій чималий зріст, недбало простягнув мені правицю і після рукостискання, знову сів. На його ретельно виголеному молодому обличчі майнула тінь нудьги, як буває тоді, коли когось змушують марнувати час, замість займатися чимось направду важливим. Риси він мав крупні та виразні: масивне підборіддя, міцний прямий ніс, округлі щоки і високе чоло.

– Говорімо німецькою, – запропонував Лібанський. – Майор знає цю мову, а польською не володіє.

– А де ви її вивчили? – поцікавився я.

Американець звів на мене погляд. Його темно-сірі очі секунду дивилися так, мовби Фаунтлерой вирішував, чи варто мені відповідати, а потім промовив спокійним глибоким голосом:

– В ескадрильї Лафаєт[130]. Пройшов спеціальні курси для офіцерів.

Чоловік говорив зі смішним акцентом, плутав відмінки, але зрозуміти його можна було без труднощів.

– У Відні я отримав розпорядження від полковника Ронґе зустрітися з вами.

Майор кивнув.

– От ми й зустрілись, – констатував він і, піднісши до рота склянку, випив. Після цього скривився і скептично покосився на пляшку.

– З вашого дозволу я продовжу, – втрутився Лібанський і негучно кашлянув, аби прочистити горло. – Ми тут цікава компанія… Різних національностей, якщо не брати до уваги нас із Самковським, то громадяни різних держав, у нас різне минуле й теперішнє, різний фах, а проте – спільна мета: допомогти новоствореній ескадрильї, якою командує майор, у боротьбі проти більшовиків.

Ескадрилья базується на Левандівському летовищі[131]. Я відповідаю за її технічну складову – літаки. Похвалитися аж надто новітнім повітряним флотом наразі ми не можемо. Більшість машин – це те, що нам дісталося від повітряних сил колишньої монархії: два «Бранденбурги», один з яких був колись поштовим літаком і виконував сполучення між Києвом та Віднем, себто між Австро-Угорщиною та УНР, кілька «Фоккерів» та найновіші «Альбатроси» типу D.III, які ми отримали зовсім нещодавно…[132]

– На одному з таких завтра літатиме мій найкращий пілот – капітан Ґрейвс, – перебив майор. – Продемонструє кілька висококласних фігур спеціально для Пілсудського.

– Пілсудський не приїде, – зазначив Самковський.

– Як це не приїде? – Фаунтлерой смикнувся усім своїм чималим тілом, від чого крісло під ним жалібно заскрипіло. – Чому ж ви нічого мені не сказали?

В очах майора спалахнув вогонь, який, здавалось, от‑от спопелить нещасного.

– Я сам про це дізнався лише годину тому, – відповів той спокійно.

– А яка причина? Чому він відмовився?

Поліціянт стенув плечима.

– Офіційно – через погіршення здоров’я. Лікарі, мовляв, не радять вирушати в дорогу.

– А неофіційно? – допитувався далі майор, ніби це і справді тепер мало якесь для нього значення.

– Неофіційно, думаю, через побоювання його охорони, – незворушно відповів Самковський. – У Варшаві не довіряють нашій поліції. Уважають, що належну безпеку ми тут не забезпечимо.

Вже пізніше я довідався, що Седрік Фаунтлерой був особисто знайомий з Пілсудським. Ба більше, саме з благословення президента молодої Польської держави і створили 7-му ескадрилью, якій до того ж було присвоєно ім’я Тадеуша Костюшка[133]. У Львові майор хотів продемонструвати Пілсудському все, на що здатні його пілоти, а тому і сприйняв цю звістку так болісно.

– Словом, ці «Альбатроси», виробництва Österreichische Flugzeugfabrik[134] з двигуном Austro-Daimler потужністю в середньому 200 кінських сил, з двома кулеметами Schwarzlose калібру 8 міліметрів – наразі наша основна зброя, – закінчив свою промову Лібанський.

– Свої повідомлення, пане Вістовичу, як тільки випаде змога їх надіслати, вам слід буде шифрувати, – промовив Самковський. – Гадаю, буде найкраще, якщо ви надсилатимете начебто ділові телеграми до Львова, а вже звідси їх відправлятимуть в ескадрилью. Надсилати напряму небезпечно.

Я досі не міг опам’ятатися від того, що цими «повіреними у справу особами», про яких говорив Ронґе, виявились Самковський та Лібанський. Звісно, нічого дивного в тому, що до акції задіяно представника поліції та інженера-авіатора. Але у Відні, мабуть, до деталей вивчили мою особову справу, якщо вирішили залучити саме цих двох.

– Гаразд, – сказав я. – Коли ж мені вирушати на схід?

– Ви можете вирушати, коли захочете, – промовив майор, все ще засмучений звісткою, яку отримав щойно від Самковського. – Питання в тому, коли наша ескадрилья почне бойові вильоти. А тут жодної дати я, на жаль, повідомити не у змозі. Є ряд причин, від яких ми залежимо: готовність літаків, погодні умови…

– Готовність пілотів, – докинув Лібанський.

– Пілоти готові, – урвав американець. – Окрім того, майже в кожного з них бойовий досвід за плечима.

– Думаю, вам так чи інак варто перетнути кордон значно раніше, – зазначив Самковський. – І триматися якомога ближче до фронту.

Він мав рацію. Коли ескадрилья розпочне нальоти, буде краще, якщо я матиму достатньо корисної інформації, щоб їм допомогти.

– Що ж, панове, – сказав, підводячись, Фаунтлерой, – мені час іти. Приїде завтра до Львова Пілсудський чи ні, роботи однаково сьогодні багато. Треба підготуватися до показових польотів як слід. Тому залишаю вас.

– Мені також пора, – мовив інженер. – Зустрінемось рівно за тиждень у моєму помешканні на Баторія. У цей самий час. Я підготую всі необхідні мапи, домовимось про кодові слова, обговоримо інші технічні моменти…

Коли ми знову тиснули з ним руки, цього разу на прощання, він тихо додав, аби почув тільки я:

– Я не забув, що ви зробили для мене, Вістовичу. І дасть Бог, колись вам віддячу.

– Дрібниці, пане Лібанський…

– Не для мене, – заперечив інженер і попрощався.

Ми залишились удвох із Самковським і якийсь час мовчали. Я попросив у кельнера чисту склянку й налив собі кларету з відкоркованої пляшки. Вино видалось мені надто кислим, тож обмежився тільки одним неповним ковтком.

– Як там Відень? – врешті запитав Самковський.

– Столиця перебуває в найгіршому стані з часу, мабуть, ще наполеонівської окупації[135], – відповів я.

– Наша столиця тепер у Варшаві, – з усмішкою виправив мене він.

– Все ніяк не звикну.

– Я, чесно кажучи, також.

Патефон затих, і чути було тільки голоси відвідувачів та делікатний дзенькіт склянок, які протирав бармен і виставляв у рівний ряд на полиці.

– Дякую, що припильнували моє помешкання, – згадав я. – Чесно кажучи, побоювався, що буде вже нікуди повернутись.

– Я не особливо його пильнував, – відмахнувся Самковський. – Тільки й того, що підрихтував фрамугу…

– А ще, мабуть, подбали, щоб його в мене не відібрали.

– Просто викреслив вашу адресу з деяких списків. Хоча нові помешкання були вкрай потрібні нашим військовим.

– Поганий із вас поляк, Самковський.

Він засміявся.

– Не повірите, але мені це вже говорили.

– І хто ж?

– Свої. У вісімнадцятому, коли я мав чергування у двірцевій експозитурі. Підійшли легіоністи[136] і вимагали від мене здати зброю й приміщення. А я відповів, що досі служу в поліції й не маю такого права…

– І що було далі?

Поліціянт зітхнув.

– До стрільби, звісно, не дійшло. Я залишив пост при зброї й прихопив із собою теку з документами, за які відповідав. Однак після цього потрапив у «чорні списки» і довелося відбути не надто приємну «авдієнцію» у самого Мончинського[137]. Один Бог знає, чому той дозволив мені й далі служити в поліції… Між нами кажучи, пане Вістовичу, ненавиджу цього типа всією душею. Він і пальцем не поворухнув, коли маргінали з нашої армії та львівського дна почали у Львові жидівський погром.

Ми знову замовкли, відчуваючи, що підходимо до теми, яку не вдасться оминути.

– Чи чули ви щось про Бейлу Цайсель? – запитав я.

Ці слова далися мені важко. Я говорив так, ніби на ходу вигадував граматику.

– Боюся, не маю чим вас потішити, – після нової паузи відповів Самковський. – Є лише деякі чутки, зовсім не перевірені…

– Кажіть, – випалив я.

Він зітхнув.

– Нещодавно зі мною зв’язався доктор Фельнер. Пригадуєте його? Наш колишній поліційний медик.

– Звісно, пригадую! – я зрадів, бо чомусь досі вважав, що Фельнер не пережив усіх тутешніх катастроф. – Як він?

– Виїхав до Палестини.

– Чудова звістка!

– Мене це також тішить… – Самковський дістав із кишені пачку «Heimat»[138] і, відкривши її, запропонував спочатку цигарку мені, а потім закурив сам. – Отож Фельнер говорив, що бачив жінку, схожу на Бейлу…

– Бачив? – вигукнув я. – Де?

– У якомусь порту… Вістовичу, ви ж пам’ятаєте, що доктор завжди мав кепський зір.

– Пам’ятаю, але це перша звістка про неї за стільки років!

– Фельнер говорив дуже непевно. А найголовніше…

Самковський затнувся.

– Що найголовніше? – наполіг я.

– Якщо це справді була Бейла, то вона, здається, більше не одиначка… Фельнер начебто бачив її у товаристві якогось чоловіка. Вони подорожували разом.

Я затягнувся цигаркою так, ніби всередині мав ще одну пару легень, яку також хотів заповнити димом.

– Головне, щоби була живою.

– Фельнер майже напевно помилився, – тихо додав Самковський. – Голос доктор мав піднесений… Швидше за все, перед тим як телефонувати, перехилив на радощах не одну чарку.

– І все ж, надія є, – сказав я радше собі, ніж співрозмовнику. – Хай навіть примарна.

За чверть години ми попрощалися, залишивши на столі недопиту пляшку вина, яке нікому з нас не припало до смаку.

Я повернувся на Вірменську в значно кращому гуморі, ніж тоді, коли вийшов із дому. Мені вірилось, що Фельнер і справді бачив Бейлу. Я знав, що ця віра врешті почне слабшати під впливом сумнівів, як гасне полум’я на вітрі, але поки що вона жила й допомагала жити мені.

У помешканні стояв лютий холод, і я тихо вилаявся, згадавши, що не купив ані дров, ані вугілля, якими міг би розпалити в п’єцу. Добре, хоч гасу для лампи виявилося вдосталь. Інакше мусив би сидіти не лише в холоді, але й у темряві.

Трохи поміркувавши, я розламав старе крісло і витягнув з шафи оберемок старих газет. Горіло все це непогано, але димохід був давно нечищений, і кімната миттю наповнилась їдким димом, тож довелося негайно відчиняти настіж вікно. Нова порція холоду увірвалася досередини, проте, ясна річ, я волів уже мерзнути, аніж задихатися. Ще одну ніч мені довелося провести закутавшись у верхній одяг і ковдру.

Вранці, ледве прокинувшись, я подався у найближчий сніданковий локаль, щоб відігрітися і випити гарячої кави. Господиня локалю поставила переді мною чималу порцію яєчні з салом, кілька рум’яних скоринок підсмаженого хліба і кавалок солоного сиру. Запитала, чи бажаю я ранкову газету. Я відповів тільки глухим «угу», бо взявся наминати свій сніданок із таким апетитом, ніби не їв щонайменше тиждень. Холодна ніч відібрала в мене добрячу частину життєвих запасів, які треба було негайно поповнювати.

«Gazeta Lwowska» нагадала мені про заплановане на цей день святкування здобуття міста. І хоча президент скасував свій візит, поважних гостей збереться чимало, найголовнішим з яких буде військовий міністр, генерал Лешнєвский[139].

Урочистості, як заведено, розпочнуться зі святкових богослужінь. Далі промови поважних гостей, після яких об одинадцятій годині відбудуться показові виступи американських пілотів 7-ї ескадрильї імені Костюшка одночасно з військовим парадом.

Після сніданку я вирішив якнайшвидше подбати про вугілля і дрова для свого помешкання, аби не цокотіти зубами ще одну ніч. І найголовніше – встигнути до одинадцятої години, щоби побачити американців у небі. Поїздка з цією метою на Замарстинів зайняла в мене час до десятої. Далі я переодягнувся у чистий одяг і подався на корзо, звідки, як обіцяла «Gazeta Lwowska», спостерігати за літаками буде найкраще. Проте, як виявилось, на Гетьманських Валах і поближніх вулицях зібралося стільки охочих побачити цю «небесну виставу», що про яке-небудь зручне місце для споглядання мені було годі й мріяти. Залюдненим був, здавалось, кожен метр бруківки й хідника, і це при тому, що до польотів залишалося добрих пів години. Складно було уявити, де тут зможе пройти колона військових, але невдовзі з боку Марійської площі з’явився загін кінної поліції, що голосними вигуками змусив львів’ян розступитися й утворити продовгуватий пасаж, довжиною від Міського театру[140] до площі Фредра, призначений для маршу солдат.

Розчарований і сердитий, я притиснувся до стіни кам’яниці навпроти пам’ятника Собеському[141] і вирішив стояти тут і триматися за свою опору, аби людський потік не зніс мене куди-небудь до бісової матері. Зненацька хтось мене смикнув за рукав. Я повернувся і побачив перед собою Едмунда Лібанського, який також потерпав від штовханини, тримаючись при цьому чомусь за свого капелюха. Очевидно, інженер побоювався, що той злетить з голови, щойно він сам учергове отримає випадкового штурхана під ребра.

– Пане Вістовичу, – радісно вигукнув Лібанський. – Не сподівався вас тут зустріти.

– Чому ж? – буркнув я.

– Ееее… – зніяковів той. Слова «Бо це ж річниця перемоги над українцями», видно, застрягли йому в горлянці.

– Слухайте, я маю зарезервований балкон у будинку. Саме в тому, за який ви тримаєтесь, – сказав він натомість. – Ходімо зі мною. Переконаний, звідти ми краще все побачимо, а найголовніше – нас перестануть штовхати.

Я не сперечався. Кивнув і мовчки подався слідом за ним. Ми зайшли в партер кам’яниці й піднялися сходами на третій поверх. Тут Лібанський постукав у двері, пофарбовані в темно-вишневий колір, і за хвилину нас впустили у просторе помешкання, без зайвих церемоній, запропонувавши йти одразу на балкон. Там для нас вже приготували крісла і розкладний столик. Побачивши, що людське море бушує тепер унизу, я відчув райське полегшення. З нашого місця добре проглядався костел Єзуїтів, було видно вежу Латинської катедри та Ратушу, а вище над ними простягався купол біло-синього чистого неба. Погода, як мені здавалось, чудово підходила для польотів.

– Дивно, що ви вирішили спостерігати звідси, – сказав я Лібанському, порушивши нашу затяжну мовчанку. – Думав, захочете триматися ближче до аеродрому, звідки вони злітатимуть.

– Зовсім ні, – заперечив той. – Аероплани я перевірив ще на світанку. Далі все зроблять мої механіки. Від мене на Левандівці більше ніякої користі немає.

Я погодився.

– Треба було прихопити пляшку коньяку, – усміхнувся інженер.

– Хвилюєтесь?

– Трохи… Але всі вони досвідчені пілоти, тож я можу спокійно на них покластись.

Дійство розпочалось рівно об одинадцятій, як і було заплановано. Колона солдатів замаршувала Гетьманськими валами, а над ними в небі одночасно загуділи двигуни аеропланів. Лібанський схопився на ноги й перехилився через балюстраду так сильно, що я почав побоюватись, аби він сам не здійснив піке, ринувши з балкона донизу.

Літаки тим часом утворили клин і гордо пронеслись над юрбою, тримаючи висоту приблизно 300–400 метрів. Далі, трохи нижче, пронісся важкий «Бранденбург» і, здійнявшись над Оперою, видовищно кілька разів похитав крилами. Публіка вибухнула оваціями.

– Це капітан Купер, – гукнув мені Лібанський, перекрикуючи власні аплодисменти. Обличчя його сяяло на радощах. – Жартівник!

«Бранденбург» невдовзі зник вдалині, а шість аеропланів, що утворювали клин, розвернулися десь над Ринком і розділилися на дві рівні групи: одна вирушила вбік Левандівки, очевидно, для завершення польоту і посадки, а троє інших здійнялися вище й збільшили відстань між собою.

– Фаунтлерой, Корсі та Ґрейвс, – видихнув Лібанський. – У них окрема акробатична програма.

Аероплани й справді синхронно виконали кілька маневрів, від яких у мене перехопило подих. Ці повітряні петлі та піруети, різке падіння вниз, а потім несподіваний підйом здавались мені чимось надприродним. Складалося враження, що ці машини приводять у рух не двигуни, а якась магія. І ще менше вірилося у те, що керують ними живі люди.

– У майора сьогодні день народження, – сказав Лібанський, як і я, не відриваючи погляду від неба. – Ось найкраще святкування, яке може зичити собі пілот.

Два літаки раптом розійшлися у різні боки, лишаючи по центру зґрабний «Альбатрос», що виблискував на сонці сріблястими крилами.

– Капітан Ґрейвс! – захоплено промовив інженер. – У нього індивідуальний виступ. До речі, цей офіцер був у США інструктором із повітряної акробатики. Можу тільки уявити, що він нам приготував!

Пілот не поспішав здійматися надто високо, мовби навмисне, щоб публіка не проґавила кожен найменший рух його аероплана. Тоді раптово описав у повітрі стрімку петлю, після якої «Альбатрос», не зменшуючи швидкості, двічі обернувся навколо своєї осі.

– Вони це називають double barrel[142], – знову озвався Лібанський, і голос його раптово обірвався.

Літак несподівано різко хитнуло, ніби той наскочив на невидиму повітряну перешкоду. Праве крило «Альбатроса» відламалось, як суха гілка, і машина ринула вниз. Майже одразу після цього десь зі сторони Академічної пролунав вибух.

Натовпом унизу прокотилася хвиля жаху. Найгірше, що кожному кортіло тепер побачити місце катастрофи зблизька, тому людські хвилі понесло туди, де, вочевидь, лежали уламки аероплана.

Я глянув на Лібанського. Той був блідий, наче покійник. Відірвавшись від балюстради, він без сил опустився у крісло. Руки його дрібно тремтіли, губи марно намагалися щось вимовити. Минуло кілька хвилин, перш ніж я почув його слова:

– Надто низько… – майже пошепки сказав інженер. – Він летів надто низько.

Я не розумів, про що той говорить. Мені здавалося, все мало би бути навпаки: що нижче станеться аварія, то більше шансів у пілота вижити. Утім, як виявилось пізніше, таке судження було надто простим. За таких обставин пілот може врятуватися, якщо вистрибне з парашутом. Однак, коли висота над землею невелика, парашут просто не встигне розкритися… Це й сталося з капітаном Ґрейвсом.

– От вам і день звитяги, – простогнав Лібанський і закрив обличчя долонями.

Я запитав, чи можу бути чимось корисним, але той тільки скрушно похитав головою. Тоді ми попрощались, я спустився донизу і почав пробиратися на Вірменську крізь юрбу, яка досі пхалася туди, де впав літак.

Зі сторони пасажу Міколяша[143] підіймався густий стовп диму. Пожежна вантажівка діставалася туди зі швидкістю черепахи, намагаючись проїхати крізь натовп. До справи, як і годину тому, взялася кінна поліція, змушуючи, ніби старозавітний Мойсей, розступитися людське море. Після цього пожежники врешті змогли рушити швидше.

Я повернувся додому в гнітючому настрої й добру годину просто сидів за столом, втупившись поглядом у вікно, за яким все ще сяяв сонячний осінній день, який видавався тепер геть недоречним.

На війні мені довелося бачити чимало смертей. Подекуди на моїх очах солдати й цивільні вмирали сотнями. Із багатьма з них ми були добре знайомі й навіть ділили хліб та випивку. А проте загибель невідомого мені капітана Ґрейвса чомусь вразила з небувалою силою. Якась пекельна таємниця криється у смертельному дійстві, коли один гине на очах у тисяч. Мовби ці тисячі поглядів у тисячі разів помножують трагізм.

Того дня я був здатний виконувати тільки яку-небудь бездумну роботу, що не вимагала б від мене розумової концентрації. Тому, відшукавши в комірчині старий одяг, який міг би правити за робу, взявся чистити димохід.

До вечора справу було зроблено. Я заліз у гарячу ванну, щоб змити з себе їдку сажу, потім одягнув чистий одяг і рушив до «Атлясу», де замовив собі вечерю.

Чекаючи, взяв до рук вечірню газету й одразу ж побачив статтю про сьогоднішню драму. Як виявилось, літак упав просто на палац Потоцьких, від чого спалахнула чимала пожежа. За іронією, саме там відбувалися найважливіші наради 7-ї ескадрильї.

«Летунська катастрофа. Палац Потоцьких у вогні!» – виголошував заголовок, а далі темною смугою тягнулася вниз решта тексту:

«Під час сьогоднішніх урочистостей, о годині 11 перед полуднем, американський пілот Ґрейвс на апараті D.III впав із висоти на дах палацу Потоцьких. Катастрофу спричинило несправне крило, яке відламалося в повітрі. Летун вискочив з апарата орієнтовно над пасажем Міколяша, однак потік повітря відніс його аж на площу перед палацом.

Після падіння аероплана, двигун машини вибухнув. Миттю спалахнув бензин, а далі й увесь дах будівлі охопило полум’я. З великими труднощами, через натовп на вулицях, до місця пригоди зуміла дістатись пожежна команда. До рятункових акцій було залучено також поліцію та військових.

Година 12:10. Пожежа несподівано розростається, охоплюючи перший поверх. З палацу викидають меблі, одяг і решту цінних речей, що належать родині Потоцьких та американській місії.

Директор водотягів особисто керує постачанням води, стежачи, щоб у рурах утримувався найвищий тиск.

Година 12:35. Залучено рятувальні загони з інших дільниць, а також пів сотні жандармів, щоб забезпечити порядок. Публіка безупинно прямувала на вулицю Коперника, прагнучи за будь-яку ціну побачити місце пожежі.

Останки капітана Ґрейвса забрано до мертвецької.

У командуванні 7-ї ескадрильї, а також ІІІ повітряної групи зазначили, що польотам передував наказ виконувати акробатичні фігури лише на висоті понад 500 метрів.

Якби у цьому трагічному випадку крило відламалося на такій відстані над землею, то пілот зумів би скористатися парашутом, якого мав при собі. Однак аероплан перебував на висоті заледве 100–150 метрів, що і спричинило смертельні наслідки.

Ця нещаслива подія сповнює нас гірким смутком, тим більше, що трапилась вона в момент великої радості та загального піднесення…»

У мене склалося враження, що, пишучи цю скорботну замітку, автор більше звинувачував бідолаху Ґрейвса, ніж йому співчував. Той, мовляв, своєю смертю посмів зіпсувати таке визначне свято! Хоча пілот насправді лише хотів зробити його якомога феєричнішим.

Кельнер приніс мою вечерю: капусту зі шкварками, кружальця підсмаженої цибулі, чорний хліб і порцію зимної горілки. Я випив, але їв без апетиту. Потім поплентався додому, де впав на ліжко і провалився у глибокий сон.

Наступного дня я мав коротку телефонічну розмову з полковником Ронґе. Для цього довелося знайти чинне поштово-телеграфне відділення, а потім довго чекати на з’єднання із Віднем.

– Вітаю, пане Вістовичу, – нарешті прохрипів у слухавці його голос.

– Добридень, полковнику, – відповів я і мимоволі зиркнув через скляні дверцята свого переговорного місця на циферблат великого годинника, що висів на стіні, якраз над конторкою чергового. Мені хотілося переконатись, що була й справді денна пора, а не вечір. Відчуття часу, яке досі ніколи мені не зраджувало, чомусь втратилось у рідному місті.

– Радий, що ви живі, – ні сіло ні впало промовив далі Ронґе.

Я трохи оторопів, але швидко оговтався.

– З тієї ж причини радію за вас, – відповів.

– Ну-у-у, знаєте… – протягнув він. – У Відні літаки не падають.

Он воно що. Новина, без сумніву, вже від учора в австрійських газетах. Хоча він, мабуть, дізнався про неї з власних джерел.

– Загинув лише пілот, – сказав я.

– А також знищено купу майна, через що Потоцькі позиватимуться до суду. І матимуть рацію, – підсумував полковник. – Пам’ятаєте, Вістовичу, я казав, що ніякого майбутнього в цих аеропланів нема? От вам і підтвердження.

У моїй голові досі не вкладалось, як він може не вірити в летунство і відправляти мене допомагати пілотам. Так ніби в цьому чоловікові вживалися дві різні особи. Мовби вгадавши, про що я думаю, Ронґе продовжив:

– Утім, я буду радий, навіть якщо ці самогубці просто падатимуть на більшовиків з висоти. Так, як на палац Потоцьких… Знищення ж чималі, правда, комісаре?

– Я, відверто кажучи, не бачив.

– Гаразд, облишмо цю тему… Коли ви збираєтесь вирушати далі на схід?

– Щонайбільше – за тиждень-два. Я не маю наміру тут надовго залишатись.

– Це тішить… Що ж, Вістовичу, тоді можу лише побажати вам гарної дороги.

– Спасибі, полковнику.

– Ага, і ще одне… Про ваші гроші.

Я затамував подих.

– Банк у Швейцарії наразі відмовив.

– Курва… – вирвалось у мене.

– Що, даруйте?

– Срані швейцарці.

– Ну так, вкрай бюрократичний народ. Утім, не втрачаймо надії. Обіцяю не покладати рук у цій справі… А тим часом хочу повідомити, що деяку фінансову підтримку вам забезпечить Генштаб. Із власних резервів.

– Вислати вам телеграмою номер мого конта? – запитав я.

– Жартуєте, Вістовичу? Ми його знаємо. У нас є вся інформація про вас.

– Ну звісно. Як я міг забути.

– Щасти вам, комісаре!

– На все добре, полковнику.

Повісивши слухавку на металевий важіль, я зітхнув із полегшенням. Цинічна манера спілкування, до якої Ронґе так часто вдавався, мене добряче рознервувала навіть через телефон. Може тому, що я добре міг уявити вираз його обличчя і жести, коли той оцінював новини з Лемберга.

Одночасно передчуття нової подорожі лоскотало нерви. Я лише двічі бував за східним кордоном старої монархії. Виконував деякі службові доручення і, після ночівлі в готелі, повертався назад. Тепер же мав вирушити туди на невизначено довгий час.

Була, проте, деяка іронія в тім, що в теперішньому, післявоєнному світі кордони залишалися хиткими. Тож людина несподівано могла опинитися в іншій країні, не виїжджаючи зі свого міста, а за деякий час – так само, сидячи вдома, – повернутися.

Роздумуючи про «невизначений час» моєї майбутньої подорожі, я добре усвідомлював, що йдеться не лише про «невизначено довгий» період. Цілком імовірно, що я повернуся звідтіля вже за тиждень чи за місяць, або взагалі за кілька днів. Причин може бути безліч: виникнуть проблеми з моїми документами, з грішми або, скажімо, зміняться плани в командування ескадрильї, жодних бойових вильотів не буде, а отже, й моє перебування на східних теренах виявиться непотрібним.

Загиблого пілота, Едмунда Ґрейвса, поховали за три дні на Личакові з усіма належними військовими почестями. У момент, коли його друзі несли труну, над ними навіть пролетів літак, що додало цим скорботним урочистостям своєрідного символізму.

Яким же, однак, було моє здивування, коли зустрівшись невдовзі з пілотами 7-ї ескадрильї в помешканні Лібанського, я застав їх у веселому, майже безтурботному настрої, ніби з моменту смерті їхнього товариша минув щонайменше рік.

За вікном сипав перший лапатий сніг, і великі сніжинки ліпилися до скла й завмирали, мовби пришпилені до картону метелики. У чималій вітальні палахкотів камін, і я побачив майора Фаунтлероя, що, недбало розкинувшись у кріслі, брав з підлоги тонкі соснові поліна й лінивими рухами спроваджував їх на металевий рушт.

Окрім нього й господаря дому, тут були ще двоє американців, одягнені в польські льотні мундири. Лібанський представив мені їх як першого лейтенанта Корсі та капітана Купера.

– Ці прізвища я вам вже називав. Пригадуєте, Вістовичу? – додав Лібанський.

– Справді? – здивувався я. – Коли ж?

– Ну як… Панове літали над нашими головами під час урочистостей 22 листопада, – промовив інженер і в ту ж мить замовк, пригадавши очевидно, чим завершились ті повітряні виправи.

– А й справді, – сказав я і додав за мить, звертаючись до двох пілотів:

– Радий зустрітися знову.

З Лібанським, у присутності Фаунтлероя, ми вже звично перейшли на німецьку. Утім, схоже, сяк-так розумів нас тільки Купер. Його товариш ніяково всміхнувся й перевів погляд на майора з німим проханням про переклад. Командир переклав йому мої слова англійською. Тоді Корсі з широкою усмішкою простягнув мені руку й відповів:

– Nice to meet you![144]

Лейтенант був худорлявим, доволі високого зросту, з вольовими, але ще юними, майже дитячими рисами обличчя. Пригадую, на момент нашої зустрічі йому не було і двадцяти двох років. Проте він устиг повоювати разом із Фаунтлероєм в ескадрильї Лафаєт у Франції, а коли війна закінчилася, то шукав будь-яку можливість повернутися знову в небо.

Старшим за нього, трохи нижчим, але ширшим у плечах був капітан Купер. Вся його постать дихала енергією. Рухи були трохи метушливими, ніби той спізнювався на поїзд і говорив з усіма в останню мить. Погляд карих очей пронизливий і трохи з насмішкою, наче ви щойно сказали якусь дурницю і він от‑от віддячить гострим дотепом.

Саме Купер, як згодом виявилось, був ініціатором добровольчої ескадрильї, яка вирушила з Америки до Європи в пошуках повітряних пригод. Війна для таких закінчилася надто швидко, не подарувавши достатньої порції куражу й достатньої кількості бойових польотів. США вступили у війну тільки 1917 року, а вже за рік Четверний Союз[145] капітулював.

Куперові пощастило насолодитися невідомою раніше романтикою бойового неба найменше з усіх. Рік тому німці збили його літак над Північною Францією, і кілька місяців капітан провів у полоні. Крім того, отримав серйозні опіки рук, шрами від яких залишились йому на згадку до кінця життя. Цих шрамів пілот соромився, коли тиснув комусь руку й водночас гордився ними, коли розповідав про свій летунський досвід.

У німецькому таборі допитливий розум капітана Купера почав засвоювати німецьку. Ясна річ, вивчити цю мову до свого звільнення він як слід не встиг, проте зумів запам’ятати необхідний набір слів, з яких формував тепер короткі, проте цілком зрозумілі речення.

– Ви українець, Вістовичу? – запитав він у мене.

Я відповів ствердно.

– Ми боролися проти вас, українців. На боці поляків. Рік тому. Обороняли від вас Львів.

Я подивився йому в очі й запитав:

– І ви тримали зброю, капітане Купере?

– Ні. Ми служили в місії Червоного Хреста. Допомагали львів’янам з провізією.

– Тоді я не проти вашої боротьби.

Зрозумівши мене, він засміявся й, витягнувши з кишені цигарки, запропонував мені закурити. Тоді я вперше вдихнув у легені «Lucky Strike». Ті папіроси видалися мені занадто слабкими, в порівнянні з німецькими «Eckstein», і не такими ароматними, як французькі «Gauloises», проте з ввічливості я похвалив їх, сказавши, що вони чудово смакують.

Далі наша розмова потекла вільно й невимушено, начебто ми були знайомі щонайменше останні років десять. Фаунтлерой не завжди перекладав наші слова лейтенанту Корсі, втім, йому, схоже, вдавалося зрозуміти зміст і без допомоги. Американці відкоркували принесену пляшку бурбону й пригощали нас випивкою. Зайве було говорити, як я втішився такому частунку, бо востаннє смакував бурбон ще перед війною. Та попри те, сам дідько підштовхнув мене запитати, як їм ведеться після втрати побратима-пілота, капітана Ґрейвса. Військові спохмурніли й на мить затихли. Я вже хотів перепросити за свою недоречну репліку, але майор Фаунтлерой мене випередив:

– Наступного дня після загибелі Ґрейвса ми зібралися на поминальний обід, – проказав він повільно, підбираючи німецькі слова, які б не мали двозначного трактування. – За столом лишили для нього вільне крісло, столове приладдя, тарілку й склянку з випивкою. Ми всі добре знали нашого друга, Вістовичу. Не думайте, що замість пам’яті в наших серцях і думках суцільна легковажність… Ґрейвс був нашим побратимом, братом по зброї і, зрештою, був американцем. Але вже наступного ранку я наказав прибрати це вільне крісло й більше не ставити додаткове приладдя й посуд. За неписаним законом пілотів, ніхто не має права оплакувати загиблого довше ніж добу. Так станеться, якщо загину я, Купер або Корсі. Кожен з нас, обираючи небо, обрав собі долю. Небесний смуток, пане комісаре, коротший ніж земний. Бо й життя пілота коротше ніж пересічного солдата на землі.

На моє щастя, невдовзі до помешкання зайшов Самковський і тему розмови вдалося змінити. Решту вечора ми провели вивчаючи мапи з нестійкими кордонами Польщі, УНР та Радянської Росії, а також я отримав від Лібанського записник із набором кодових слів, якими той пропонував послуговуватися під час нашої кореспонденції.

– Ясна річ, вам доведеться вивчити їх напам’ять, а потім знищити цей нотатник, пане Вістовичу, – додав він. – Бо втрапити з ним до рук більшовиків чи бодай тамтешньої поліції, для вас означатиме смертну кару.

– Звичайно, – погодився я.

– Поліційні телеграфісти цілодобово чергуватимуть біля апарата, чекаючи на повідомлення від вас, – промовив Самковський. – Звідси всю інформацію ми переправлятимемо у штаб ескадрильї. Вже невдовзі пілоти також перебазуються спочатку до Тернополя, а потім і далі на схід.

– Швидше би, – буркнув майор.

Потому ми кілька хвилин тільки мовчки палили цигарки.

– Вам не обов’язково вирушати тепер, пане Вістович, – промовив Лібанський наостанок. – Зима буде лютою. На волинському фронті, як пишуть газети, зараз затишшя. Коли снігу по коліна, то все, що можуть робити війська, – це чекати весни. Поїдьте після Різдва.

Я заперечив:

– На Різдво у Львові надто затишно. А затишок робить мене сентиментальним і лінивим.

VI

Волинь – Наддніпрянщина

Весна 1920 року

Чоловік навпроти пив моїм коштом вже третю чарку, заїдаючи сушеною рибою, і був не від того, аби випити ще. Його довгий тулуб височів над потрісканим дерев’яним столом, гостра борідка-еспаньйолка смикалася в такт жувальним рухам щелепи, на продовгуватому обличчі з маленькими окулярами на носі застиг вираз невимовної нудьги. Коли він трохи повертав голову, щоб подивитися кудись убік, я бачив, як у його гладеньких асферичних лінзах відображається частина вбогого інтер’єру корчми, і навіть згорблені постаті нечисленних завсідників. Свою думку щодо них він висловив ще перед першою чаркою: «Обскурна публіка». Голос мав тріскучий і високий.

– Кацман з’їв би чогось іще, – сказав раптом мій співрозмовник. Його найхарактернішою особливістю була манера говорити про себе в третій особі. Сказане зараз означало, що я мушу замовити йому додаткову «загризку».

– Кацман ризикував. Кацман заслужив, – додав він з майже дитячою вередливістю і втупив у мене свій скляний погляд, очікуючи на мої дії. Я не збирався відмовляти. Ба більше, був готовий оплатити й вечерю в «Ґранд-ресторації», якщо би Кацман про це попросив. Сьогодні він мав передати мені важливу інформацію. І понад усе я боявся, що той передумає, заметушиться й піде геть, як зривається сполохана дичина, зрозумівши, що її тримають на мушці.

Спіймавши погляд корчмаря, я жестом підкликав його й попросив принести звареної в мундирі картоплі, шкварок з цибулею, квашених огірків і ще карафку горілки. Кацман вдоволено прицмокнув, схвалюючи мій вибір, попри трефні шкварки. Цей чоловік був євреєм, але жодними релігійними заборонами не переймався. Та й самою релігією також.

Ми познайомилися взимку, одразу після мого приїзду на Волинь. Я замешкав тоді в містечку Славута, винаймаючи покої в санаторії посеред соснового бору. Обрав я це місце не тому, що збирався лікуватись (у сімнадцятому році банда червоних убила власника закладу й відтоді санаторій діяв лише як готель), а через надзвичайно низьку ціну. За гроші, які я заплатив розпоряднику за всю зиму й більшу частину березня, у Львові я міг би винайняти поганеньку «кавалєрку» щонайбільше на два-три тижні.

Тут лише за три місяці кілька разів змінювалася влада: спочатку були більшовики, потім місто ненадовго увійшло до складу УНР, далі переходило до рук різного штибу анархістів. І кожного разу мені здавалось, що санаторій перетворять на який-небудь штаб, а постояльців просто виженуть на вулицю. Утім, на щастя, цього не сталося. Можливо, посприяло те, що заклад розташовувався на околиці, однаково далеко як від центру містечка, так і від залізничної станції. І коли випадало достатньо багато снігу, що на Волині трапляється частіше, ніж в Галичині, дістатися навіть до найближчої корчми або крамниці потребувало неабияких зусиль. А можливо, всі, хто проголошував тут свою владу, добре розуміли, що затриматись надовго не вдасться, отже, й займати околиці марно.

Так чи інак я спокійно провів у санаторії зиму й зустрів прегарну весну з її первоцвітами біля підніжжя старезних дубів і сосен та могутньою кригою, яка йшла за течією швидкоплинної Горині.

Старанно, докладаючи весь артистизм, на який тільки мене вистачало, я вдавав із себе невдаху-торговця вином, якого доля занесла сюди з Ґаліції, і який переживає зараз не найкращі часи. Світ, мовляв, перевернувся догори дриґом, вчорашні покупці тепер воліють заощаджувати або купувати речі важливіші, ніж пляшка доброго рейнського чи бургундського.

У санаторії, крім мене, впродовж цілої зими проживало ще п’ятеро постояльців: інженер-астматик, який занедужав десь у вугільних шахтах Юзівки, відставний російський полковник, якого роз’їдала біла гарячка, мовчазне румунське подружжя, котре чекало, коли відновиться повноцінне залізничне сполучення з Козятином чи Києвом, звідки вони могли б дістатися додому, та власне Кацман, мандрівний фотограф, що збував солдатам низькопробні порнографічні знимки. Часом, коли снігопади припинялися, він зникав на кілька днів, шукаючи покупців для свого непристойного товару. Зазвичай повертався у доброму гуморі, втішений вдалим ґешефтом, але іноді приплітався, ледве тягнучи ноги, сердитий, голодний і обдертий, подібний у такі миті на обскубаного півня.

День-два після того Кацман приходив до тями, блукав алеями поближнього парку, наче Телемах у пошуках батька, а далі до нього поверталася звична бадьорість та цинізм.

Цей чоловік був єдиним, хто не повірив у мою легенду. Інженер та полковник навіть попросили добути їм по дві пляшки доброго бордо, і я мусив у той же день бити телеграму Самковському з проханням купити вино в крамниці Штадтмюллера на Краківській і вислати його мені. Товар, як не дивно, дістався до Славути цілим, а я навіть заробив на замовленні два рублі. Якраз тоді, коли щасливці відкорковували першу пляшку, Кацман запропонував мені прогулятися вздовж річки. Уже з інтонації, що бриніла в його голосі, я збагнув у чому річ. Цей сучий син мене розкусив…

Відповівши згодою, я сказав, що мушу піднятися до себе нагору й узяти теплий шарф. Проте в кімнаті я найперше витягнув з-за пояса браунінга і, переконавшись, що той заряджений, поклав його до кишені тренча. Дістати звідти його вдасться швидко й непомітно. Далі справді взяв з полиці шарф і обгорнув його довкола шиї. Ця річ також була по-своєму зброєю. Хтозна чи вдасться відійти достатньо далеко від санаторію, аби постояльці не почули пострілу. Якщо критичний момент станеться заблизько, Кацмана доведеться просто задушити. Оцим власне шарфом.

Від таких роздумів по спині в мене виступили сироти. Це я, поліціянт, який усе життя ловив убивць, тепер сам планую вбивство. Ба більше, не відчуваю жодних сумнівів і навіть бачу, як штовхаю свіжий труп Кацмана у крижану воду, де він разом із брилами льоду понесеться кудись далі і, можливо, впаде разом із Гориню в Прип’ять.

Хотілося, щоб у мене бодай затремтіли руки, чи від хвилювання пришвидшилося дихання, але я відчував тільки легкий неспокій і холодок за коміром. Що ж я, в біса, за чудовисько? Невже і справді здатний холоднокровно вбити людину? Невже так сильно мене змінила війна? Але ж стріляти там доводилось тільки кудись убік ворога, у невідомість. Я жодного разу не зіткнувся з ворожим солдатом лице в лице.

Кацман чекав мене, стоячи на ґанку. У роті мав затиснену безкровними губами цигарку. Руки сховав у кишені пальта (може, в нього також там зброя?). З-під широкого переднього краю капелюха, що наліз йому глибоко на лоба, виблискували скельця окулярів.

Погода була похмурою, сонце сьогодні жодного разу не визирнуло з-за свинцевого купола. Здавалось, от‑от почне падати сніг.

Ми рушили уздовж берега й кілька хвилин мовчали. Просуватися вузькою протоптаною у снігу стежкою було незручно. Комусь доводилось іти спереду, а комусь – позаду. Я подумав, що це полегшить мою справу. Можна пропустити Кацмана вперед і вистрілити йому в потилицю. Або накинути йому на шию свій смертоносний шарф.

Утім, ледве за сотню метрів від санаторію фотограф зупинився й пильно глянув на мене. Стежка в цьому місці була ширшою, і ми йшли в цей момент пліч-о-пліч.

– Кацман хоче приєднатися до ґешефту, – заявив він.

Я глибоко й полегшено зітхнув. Он воно що! Цей чоловік хоче торгувати вином, а я вже готовий був його порішити.

– Справи йдуть погано. Важко говорити про якусь співпрацю, – слова мої звучали неправдиво радісно.

Чоловік перекотив цигарку з одного краю рота в інший. Стовпець попелу обвалився з недопалка й упав на сніг перед його ногами.

– Більшовики відступають. Це погано? – раптом проговорив той.

Усю полегшу з моєї душі, як рукою зняло. Я затиснув у кишені руків’я браунінга. Кацман, схоже, помітив цей рух.

– Облиште, добродію, – сказав він. – Вбивати Кацмана нерозумно. Та й потреби такої немає. Краще вислухайте, що він пропонує…

І Кацман запропонував вивідувати для мене все, що потрібно: розміщення більшовицьких військ, кількість коней та артилерії, місце розташування штабів та складів. Словом, те, що він і так часто дізнавався, коли торгував порнографією. Тільки той, хто платив би за такі відомості, йому раніше не траплявся. Аж до часу, коли Кацман в цьому санаторії зустрів мене.

– Отже, на вашу думку, я шпиг? – розкривати перед ним карти мені вперто не хотілося.

– Здається, таких, як ви, ще називають розвідниками, – уточнив він. – Кацман волів би послуговуватись цим словом.

Я все ще роздумував, як бути у цій ситуації. І чи не пустити в хід браунінга, коли Кацман спантеличив мене вдруге:

– Облиште вашу зброю, – сказав він. – Ви домовитеся з Кацманом, інакше бути не може.

– Чому ви так у цьому впевнені? – з сумнівом запитав я.

– Було б по-дурному не порозумітися двом людям, які мають однакові переконання й однакову думку щодо червоних. І вже точно буде цілковитим безглуздям, якщо зараз один із нас продірявить кулею іншого.

Кацман мав рацію. Вбивати потенційного союзника й помічника – щонайменше нерозумно. Мене цікавило тільки одне-єдине питання, котре я поставив йому наостанок:

– І що ж, на вашу думку, мене виказало, пане Кацман?

Фотограф нарешті виплюнув недопалок цигарки й окинув мене поглядом, в якому змішалися тріумф і легка насмішкуватість.

– Важко відповісти однозначно, – сказав він. – Кацман назвав би це комплексним враженням. Тут важило все: починаючи від того, як ви п’єте каву, щоразу лише з порцелянової чашки, і закінчуючи вашим шанобливим ставленням до жінок. Людина з такими манерами не може симпатизувати більшовикам. Утім, Кацман утвердився у своєму переконанні, лише коли застав вас за переписуванням текстів та перемальовуванням карт з «Малоросійської енциклопедії». Схоже, ви зовсім не знаєте міст і місцевостей, куди подалися, за вашими словами, шукати «вдалого ґешефту»… Ніхто так не робить. Торговий люд прямує тільки туди, де вже має хоча б найменші гарантії прибутку та безпеки. Проте, – продовжив фотограф, – Кацман запевняє, що такі речі здатний помітити й обдумати лише він. Всі інші постояльці санаторію вам вірять.

Я все ще непорушно стояв, мовби закам’янівши. Подумки намагався знайти влучні слова для остаточної відповіді, проте фотограф підсумував нашу розмову замість мене:

– Кацман повідомить, коли знатиме щось важливе, – він проминув мене й рушив назад до санаторію. А потім, не озираючись, додав:

– Не стійте тут довго. Погода препаскудна, і вітер віє зі сходу. А звідти рідко приходить щось добре.

Як я потім дізнався, у Кацмана були свої рахунки з більшовиками. Довгий час він служив у маєтку останнього власника Славути й фундатора санаторію, князя Романа Сангушка. Був, здається, розпорядником його чималої мистецької колекції та бібліотеки. А також займався міжнародною кореспонденцією, оскільки князь мав чимало торгових партнерів за кордоном.

Восени сімнадцятого року дух революції ширився усією Російською імперією, досягнувши, ясна річ, і Волинської губернії. Це спричинило те, що тутешній люмпен-пролетаріат став нахабнішим, ніж зазвичай. Вже нікого не обходила заборона полювати й рубати деревину в лісах, що належали Сангушкові. Князь був змушений найняти власний охоронний загін, що невдовзі охрестили «лісовою вартою», оскільки той чував переважно в борах.

Коли неподалік Славути розквартирували піхотний полк, то вирубувати ліс узялися й солдати. Конфлікту між ними й «лісовою вартою» було не уникнути. Варта спочатку прогнала лісорубів, але ті за годину повернулися з підмогою й відтіснили її аж у місто, під самий палац.

Князь, як розповідають, вийшов на ґанок і спробував уладнати конфлікт, але своїми словами тільки погіршив ситуацію, а далі й підписав собі смертний вирок. Солдати стягнули його вниз і потягли в центр міста на судилище, проте по дорозі, не втримавшись від спокуси, убили. Тоді повернулися до княжого палацу й почали грабунок. «Лісова варта» на той час вже встигла накивати п’ятами, тож відважні піхотинці не зустріли ані найменшого опору. І все одно вони до смерті забили конюха, двох лакеїв і старшу покоївку на ім’я Сара Кацман, яка до того ж виношувала дитину.

Саме в пам’ять про дружину Самуїл Кацман постановив відомстити більшовикам, щойно трапиться слушна нагода. От я і був для нього тією нагодою…

У березні фронт посунувся ще далі на схід, а 7-ма ескадрилья планувала переміститися з Тернополя у поближнє містечко Полонне. У Славуті, ясна річ, мені не було потреби залишатися, і я вирушив убік Житомира, цілком підконтрольного червоним. Кацман також виїжджав, але пообіцяв мені невдовзі вийти на зв’язок. Так воно і сталося – я, зрештою, отримав від нього записку, в якій той призначав мені зустріч у корчмі «Кривий піп», що була за дві години їзди від Житомира.

І ось тепер я спостерігав за тим, як мій резидент наминає варену картоплю зі шкварками. Далі він перехилив ще одну чарку з такою жадібністю, ніби це була остання випивка в його житті, та перейшов до справи:

– 14-го квітня більшовики планують згромадити чималий військовий вантаж на станції Чуднів, – проговорив мій співрозмовник таким тихим голосом, що мені знадобилося затамувати власне дихання, аби розчути його слова. – На окремих платформах поїзда стоятимуть зенітні гармати. Додатково склад охоронятиме п’ять вантажівок з піхотою і численна кавалерія.

– Що буде у вагонах? – запитав я.

– Різне, – стенув плечима Кацман. – Боєприпаси, зброя, провіант, корм для коней. Все це вони збираються перекинути ближче до Києва. Готуються, видно, до глибшої оборони.

Я не стримав усмішки. Якщо червоні відступають аж так далеко, значить справи в нашої армії ідуть цілком добре.

– Як ви дізналися? – поцікавився я. – Стара добра порнографія?

Фотограф скривився.

– Ні, Кацман тепер цим майже не займається. Знайшовся кращий товар.

– Он як? І який же?

– Морфій, – знехотя відповів резидент. – А з того боку знайшлися кілька високопоставлених морфіністів. Утім, Кацман проситиме більше не розпитувати. У Кацмана свої методи, тож нехай будуть і свої таємниці.

Я кивнув на знак згоди й непомітно підсунув йому загорнену в бавовняну шмату пачку рублів – гонорар за виконану роботу. Той вправно сховав їх до кишені й далі заходився біля картоплі і шкварок.

Кілька хвилин я мовчки спостерігав за їдцем, хоча насправді дивився крізь нього, повністю занурившись у роздуми. Це була перша по-справжньому значуща відомість, яку передав мені Кацман з часу нашої розмови на березі Горині. А отже, й перша справді важлива інформація, яку мені вдалося добути для ескадрильї. Якщо Фаунтлерой вирішить атакувати більшовиків у Чуднові, і якщо атака виявиться успішною, в цьому буде й моя безперечна заслуга. З іншого боку, якщо мій резидент щось наплутав або (я досі несповна йому довіряв) збрехав навмисно, то неминучий провал атаки поставлять у карб найперше мені.

Так чи інак до 14-го квітня залишалося понад два тижні. Сьогодні я все ще як слід обдумаю, а вранці виберусь до Житомира, щоб дати телеграму Самковському. Я вже навіть придумав її приблизний зміст. У повідомленні буде прохання вислати мені доброго рислінгу, оскільки знайшовся покупець. Цифри, які вказуватимуть кількість пляшок і вік вина, насправді означатимуть координати станції Чуднів, а слова «рислінг» і «покупець» – «поїзд» і «ворог».

Треба буде також попередити ескадрилью про зенітки. У шифрі, який для мене уклав Лібанський ще восени, гармати називалися «коркотягами». Отже, до вина я попрошу вислати мені декілька коркотягів. Після цього, найважливішим буде, щоб Самковський усе добре зрозумів і відправив перешифроване повідомлення у штаб ескадрильї.

Важливим у цій комунікації був також мій підпис. За домовленістю, «Щиро ваш» – означало, що і справді йдеться про вино, яке мені потрібно, аби підтримувати легенду про свою професію. А от «З повагою» – що повідомлення має подвійний зміст.

Наступні дні після відправки телеграми я провів, як на голках. Сумніви роз’їдали мій мозок, як шашіль деревину. Мені бачився день, коли аероплани підіймаються з летовища в Полонному і стрімко летять на Чуднів. Але тридюймових «Ландерів»[146] там виявляється достобіса, всі вони вже зведені догори й зенітники збивають американців, як голубів з рогатки. Після цього я навіть уявляв, як зганятиму злість на Кацмані.

Вранці 14-го квітня ми вже були з ним на околиці Чуднова, маленького непоказного містечка, подібного радше до селища, повз яке випадково простягнулася залізнична колія. Діставатися сюди з Житомира нам довелося весь учорашній день, ночувати мусили в сільській стодолі, але мені й на думку не спало пропустити сьогоднішнє дійство. Ясна річ, якщо тільки моє повідомлення дійшло до ескадрильї, і його потрактували серйозно.

Знайти місце, звідки можна було б спостерігати за станцією, виявилося складно. Ландшафт майже всюди був рівнинним, і ми з Кацманом відшукали, здавалося, єдине узвишшя, звідки через далековид бачили приземкувату споруду двірця, залізничне полотно і кілька десятків солдатів на пероні. За двірцем стояли численні фурманки, навантажені мішками, дерев’яними скринями й чимось іще, прикритим різноманітним ганчір’ям. Поїзд, про який говорив Кацман, якраз підкочувався до станції, розмірено постукуючи колесами й випускаючи в небо хмариська диму й пари.

– Ну от, – з тріумфом у голосі промовив мій резидент. – Кацман мав рацію. Кацман чесно заробив свої гроші.

Він зняв капелюха і витер хустинкою чоло, яке попри холодний ранок, блищало від поту.

Я, втім, не поспішав радіти. Те, що поїзд був на станції, – це, звісно, добре. Відомостям Кацмана справді можна довіряти. Але правдивою радістю для мене буде поява аеропланів, а далі – успішна атака й щасливий відліт.

Минуло ще дві години. Ми добряче зголодніли й промерзли. Я потроху почав миритися з тим, що ніякої атаки не буде. Моєму повідомленню не повірили або ж Фаунтлерой вирішив, що пілотам не варто ризикувати заради такої цілі. Гра, мовляв, не варта свічок.

Я вкотре підніс до очей далековид. На пероні панував лінивий спокій. Червоноармійці, вмостившись хто де, беззвучно теревенили, грали в карти або просто спали, вмостившись на чім попало. Вдалося навіть розгледіти машиніста, який, визираючи з кабіни локомотива, неспішно курив, то підносячи до рота цигарку, то опускаючи її вниз.

Мені врешті урвався терпець.

– Що ж, якщо в Полонному вирішили відпустити цей поїзд, то ми нічого не вдіємо, – знервовано сказав я. – Ходімо звідси, Кацмане. Підхопити застуду можемо й в іншому місці.

Звівшись на ноги, я рушив туди, де, пригадувалось, було найближче село, але Кацман слідом не пішов. Я здивовано озирнувся й побачив, що той прикипів поглядом до небокраю. Удалині, над свіжозеленим полем і на тлі ясного неба виднілися чотири ледь помітні чорні цятки. Трохи згодом до нас долинув шум двигунів.

У далековид я побачив кілька знайомих «Альбатросів» й один «Бранденбург». Хотілося, звісно, знати, хто з пілотів провадить ці аероплани, однак з’ясувати це в мене не було ані найменшого шансу. Та й зрештою, чи мало це хоч якесь значення? Важливішим було те, що літаки стрімко наближалися, а на сонній станції ніхто не поспішав хоч якось реагувати. Червоні, здавалось, до останнього не вірили, що їх можуть атакувати згори. Навіть тоді, коли, угледівши аероплани, посхоплювались на ноги, вони, мов заціпенілі, дивилися на них, не піднімаючи назустріч карабінів. З ясного квітневого неба доти лилося тільки проміння весняного сонця й мелодійне щебетання птахів. А вже за кілька хвилин звідти посипався смертоносний свинець з 8-міліметрових «Шварцлозе», закріплених по два перед кожним пілотом.

«Альбатроси» здіймалися вгору, як на моє око, десь на метрів вісімсот, і звідти по-яструбиному падали вниз, без упину стрекочучи кулеметами й за лічені секунди перетворивши перон і валку з фурманками на криваве місиво з людських і кінських тіл. Коли до землі залишалося не більше ста, а то й п’ятдесяти метрів, аероплани знову здіймалися вгору, щоб набрати висоти для нової атаки.

Ніхто з артилеристів так і не дістався зеніток, що стояли на вагонних платформах і завданням яких було захищати вантаж саме від таких атак. Тому «Бранденбург», описавши коло, безперешкодно пронісся над поїздом і скинув з утроби свою єдину бомбу, цілячись, як мені здалося, в локомотив. Бомба, однак, упала значно правіше й одразу вибухнула, рознісши ні в чому не винний двірець.

Тим часом поїзд потроху почав рушати. Схоже, машиніст вирішив рятувати вантаж самотужки, більше не сподіваючись на численну охорону, яка виявилась цілковито бездарною. Тієї ж миті повернулися «Альбатроси», розстрілюючи з кулеметів тепер вже кабіну локомотива. Невідомо, чи зупинили б вони рух цього важезного складу, якби один з вагонів раптом не вибухнув. Схоже, в ньому перевозили динаміт і вистачило кількох попадань із кулеметів або, що ймовірніше, декількох іскор з палаючого двірця, аби вагон злетів у повітря.

Експлозія була такою сильною, що двигтіння землі відчули навіть ми з Кацманом. Мені раптом стало тривожно за пілотів, бо здалося, що вибухова хвиля такої потужності здатна дістати їх навіть на висоті. Аероплани і справді хитнуло, але всі вони зуміли тієї ж миті знову набрати висоту.

Збоку червоних нарешті залунали постріли. Десяток тих, хто вціліли й зібралися з духом, намагалися поцілити в літаки з карабінів. Запрацювали навіть два «Ландери», проте полум’я, яке перекидалося з одного вагона на інший, швидко зігнало стрільців із платформ.

У літаків тим часом закінчувалось паливо, і вони, зробивши над станцією останнє коло, ніби милуючись виконаною роботою, вирушили назад убік Полонного.

Увесь цей час ми з Кацманом нервово виривали далековид один в одного з рук, і мені здалося, що милуючись тим пеклом, яке залишили після себе пілоти, він тихо промовив:

– Це вам за Сару, сучі сини…

Аероплани ще двічі поверталися до Чуднова, проте залишатися й спостерігати ставало небезпечно. Червона кавалерія і сполохані коні з обозу розсипалися в різні боки, як розлита ртуть. От-от хто-небудь помчить і в наш бік. Урятуватися від озвірілих більшовицьких солдатів, засліплених люттю і страхом, було б нелегким завданням.

Ми повернулися в село, де перечекали до вечора, а з настанням темряви трухлявою підводою, в яку було запряжено ледь живу клячу, вирушили до Житомира. Кращого транспорту тут було не знайти хоч за всі гроші світу.

Вішки тримали по черзі. І доки один спав, інший пильнував дорогу й заспокоював коня, який тривожно фиркав і тріпав головою, зачувши в темряві який-небудь сторонній звук: крик нічного птаха чи навіть кумкання жаби на темному болоті.

На світанку бідолашна тварина ледве тягнула ноги і, порадившись, ми з Кацманом вирішили зупинитись, щоб дати їй бодай короткий спочинок. Попереду засіріла одинока хата. Схоже, ми наближались до якогось села.

– Кацман пропонує зупинитися там, – почув я збоку слова фотографа. – Думаю, у господаря знайдеться оберемок сіна для нашого Буцефала. Та й нам самим не завадить хоч ненадовго прилягти на рівну поверхню.

Він озирнувся і з ненавистю глипнув на купу ганчір’я, що застеляло дно нашої кривуватої підводи. Спати там і справді було суцільною мукою. Краще вже сидіти, тримати вішки та дивитися на кінський зад і непевну дорогу перед собою.

Я нерішуче запротестував:

– Краще зупинитись просто неба. Нам не можна потрапляти на очі навіть селянам.

Кацман відмахнувся.

– Селянин зараз такий збідований, що за рубля мовчатиме, як риба. А за два радше скаже, що бачив пророка Іллю, ніж двох підозрілих подорожніх.

Я не мав сил на суперечку. Кості нестерпно боліли, а шлунок звело від голоду. У такі миті, як ніколи, я відчував, що вже добряче немолодий. До горла підкочувалась лють і якась дивна образа – почуття мені досі незнане. Образа на Бога, на світ довкола і на себе самого. Наче і справді когось можна було звинуватити в тому, що мені вже не двадцять, не тридцять і навіть не сорок.

Ми зупинились на чималій відстані від хати, прив’язали коня до кривої, але квітучої яблуні, й обережним кроком рушили на подвір’я, оточене плетеним тином. Про всяк випадок не заходили через хвіртку, а, переступивши через цю невисоку огорожу, підкралися до вікна з протилежної сторони, де стояла похилена дощата клуня. Вікно було темне, і роздивитися будь-що всередині ми не змогли. Зате добре почули звуки, що долинали звідти: ритмічне жіноче зойкання й поскрипування лежанки.

Обличчя Кацмана розтягнулося в іронічній посмішці.

– Природа бере своє навіть під час війни, – прошепотів він. – Треба почекати…

Та вже за мить усе змінилося. До нас долинув звук ляпасу, потім ще одного, й жінка заридала.

– Вот так, сучка! Вот так! – гаркнув хтось і по-бичачому заревів.

Усе врешті стихло. Чулося тільки схлипування і ранішній спів жайворонка десь над головою.

Ми перезирнулись. Усмішка стерлась з обличчя Кацмана, а сам він побілів, наче яма з вапном. Те, що ми вважали звуками розкошів, насправді виявилось зойками болю. І як тепер вчинити? Піти геть? Чи увірватися всередину й провчити грубіяна?

Кацман, схоже, схилявся до першого – повернутися до нашої клячі і продовжити мандри попри втому. Чоловік навіть відступив на крок від вікна. Мені ж хотілося бодай зазирнути до цієї хати й переконатися, що бідолаха жива.

Ми, може, і далі вагалися б, але за дерев’яною стіною почулися важкі кроки. Після цього вхідні двері відхилились і на поріг, пригнувши голову, вийшов кремезний тип у розхристаній сорочці й широких кавалерійських штанах. Волосся на голові було скуйовджене, а на широкій мармизі з потужною нижньою щелепою сірів густий заріст. Тип стояв босоніж. Мабуть, хотів лише вийти «до вітру» й після цього знову повернутися в хату.

Зволікати було годі. Ми з Кацманом за кілька кроків опинились навпроти нього. Забачивши нас, незнайомець вибалушив очі від здивування, а потім інстинктивно потягнувся до пояса, де, схоже, зазвичай у нього висіла кобура зі зброєю. Проте цього разу її там не було. Зате я вихопив з кишені свого браунінга й прицілився йому в лоба.

– Пішов назад у хату, – наказав йому.

Варто сказати, що перебування в одному санаторії з російським полковником не минуло для мене дарма. Я таки добре вивчив російську, хоча й не позбувся акценту, що зраджував у мені галичанина, який усе життя говорив українською, польською та німецькою, а російською тільки вряди-годи читав. Здебільшого москвофільські агітки, коли в цьому була службова необхідність.

Зачувши мій акцент, невідомий скривив презирливу посмішку.

– Хохол, – процідив він. – Треба ж таке… І жид. – Тут він повернув обличчя до мого супутника. – Як поживаєш, Кацмане? Ще продаєш свої прекрасні картинки?

Я здивовано покосився на фотографа. Побачив, що той також витягнув з-за пояса револьвер. Те, що його впізнали, не складало йому ані найменшої приємності.

– Кацману живеться непогано, товаришу комбриг[147]. Дякую, що запитали. А тепер зробіть те, що вам наказали. Марш усередину, – відповів фотограф.

Комбриг підкорився і, задкуючи, зайшов у темні сіни, а звідти – до єдиної кімнати з низькою дерев’яною стелею. Тут, на дерев’яній лежанці, ми побачили перелякану жінку з чималим свіжим синцем на обличчі. Бідолаха до плечей прикривалася старою ковдрою, під якою гостро промальовувались її підтягнуті до грудей коліна.

– Пан, бачу, розуміється на любощах, – сказав я, відчуваючи, як мене переповнює лють.

– У важкі часи коханки мусять бути терплячими, – сказав комбриг, скрививши нову посмішку. – Маруся не тримає на мене зла. Еге ж, моя люба?

Він звернувся до неї, проте жінка не зреагувала. Вона не зводила очей із мене та Кацмана. Точніше, зі зброї в наших руках.

Мені здалося, я лише на секунду втратив пильність, проте комбригу цього вистачило, щоб несподівано схопити мене за праву руку й притиснути до стіни. Мабуть, він розраховував, що зможе вирвати браунінга, проте натомість тільки підставив спину Кацманові. Той, не зволікаючи, вистрілив, і комбриг, сіпнувшись цілим тілом, гучно впав на підлогу.

Жінка заголосила. Фотограф, усе ще тримаючи в руках револьвер, опинився поруч із нею і спочатку спробував заспокоїти, а тоді грубо наказав заткатися. Останнє подіяло.

– На біса було стріляти? – нервово випалив я, дивлячись не мертвого червоноармійця, під яким потроху розросталася темна пляма крові. – А що, як постріл почули?

– У Кацмана не було вибору… – кволо виправдовувався той.

– Був, чорт забирай! Просто вдарити по голові!

– Це не голова, а масивний казан! По ній хоч кувалдою гати…

Я важко зітхнув. Кацман мав рацію: знерухомити цього здорованя було б украй важко. І якщо вже бути відвертим, то постріл урятував нас обох.

– Що робити з трупом? – промовив хриплим голосом фотограф. – Лишимо тут?

Я категорично заперечив і вказав на жінку:

– Коли сюди навідаються червоні, її повісять.

Мов на підтвердження цих слів, Маруся схлипнула. Я вперше придивився до неї уважніше. Молода, трохи за двадцять. Вродлива.

– Де твій чоловік? – запитав у неї.

– У війську, – сказала вона здавленим голосом.

Запитувати, в якому саме війську, не хотілося.

– А діти?

– Померли…

Нова хвиля плачу затрусила її худорлявим тілом.

Я потягнувся до підкладки своєї маринарки, за якою тримав гроші. Намацавши там пачку рублів, витягнув їх і поклав на ковдру.

– Бери й тікай звідси, – сказав жінці. – Цього тобі вистачить на кілька місяців.

Вона звела на мене затуманені сльозами очі.

– Куди тікати?

– Куди-небудь на захід. На Волинь… Там безпечніше ніж тут.

– Але ж наші звідти відступають, – раптом промовила жінка, і від її слів ми з Кацманом заціпеніли.

– Які «наші»? – хриплим голосом запитав я.

– Червона армія… На Волині тепер поляки й петлюрівці. Так кажуть…

Нависла мовчанка, а тоді я знову згадав про мертвого комбрига. На ослоні біля печі лежала його складена шинель і порепані чоботи. Поруч на підлозі валявся зім’ятий листок-агітка. На ній був зображений чоловік у польській піковій шапці-рогатувці, що крокував кудись з мішком на плечах і злодійкувато озирався. Текст українською повідомляв: «Наймит Петлюра продає Україну польським панам. Пани спалили й пограбували Україну. Смерть панам і петлюрівцям!».

Згрібши всі ці речі, я поніс їх назовні й кинув на підводу. За кілька хвилин ми з Кацманом, роззираючись так само злодійкувато, як Петлюра на плакаті, винесли з хати тіло комбрига. Закинувши і його на віз, повернулися до хати, щоби набрати якого-небудь ганчір’я. На щастя, цього добра там було з надлишком.

– Повитирай усюди кров, – сказав я Марусі наостанок.

Вона кивнула.

– І тримай язика за зубами, – додав Кацман. – Ти нас не бачила. Зрозуміло?

Жінка знову відповіла кивком. Мені хотілося запитати її, чи встигла вона вирішити, йти звідси геть чи залишитися? І якщо йти, то куди? Невже до «своїх»? Але для запитань більше не було часу. Треба було вшиватися.

Ми вийшли з хати, залізли на підводу й знову подалися в дорогу. Вранішні сутінки розсіялись, а на сході палахкотіло червоним. Багряний світанок віщував ясний погожий день, радше літній, аніж весняний. За інших умов, навіть попри втому, я милувався би цією ранковою свіжою красою. Але згадка про мертвого комбрига, який лежав на возі за нашими спинами, вкритий горою шмаття, знищувала світлі поривання моєї душі.

Ми з Кацманом виглядали найближчий підхожий лісочок або річку з густим очеретом, де могли би позбутися цього вантажу, але, як на лихо, місцевість була всуціль рівнинна й безліса. Крім того, хотілося від’їхати якнайдалі, аби мертвого командира знайшли якнайпізніше.

Проїхавши так добрих двадцять хвилин широкою польовою дорогою, ми врешті побачили попереду якісь густі чагарі. Вочевидь, зарослі терну впереміш із глодом та ліщиною.

– Викинемо його там, – видихнув Кацман. – Інакше доїдемо з цим сучим сином аж до Житомира.

Я не сперечався, а тільки сказав:

– Не думаю, що нам варто тепер заїжджати в Житомир. Розумніше буде податися з цих місць якнайдалі. Ми вбили не кого-небудь, а командира. Нас шукатимуть. І, щиро кажучи, я не певен, що Маруся нас не викаже.

Резидент заперечливо похитав головою.

– У Житомирі Кацман залишив свою переносну фотолабораторію. Кацман мусить повернутись і забрати її.

Я стенув плечима. Ризик, як на мене, був безглуздим. Проте розумів, що для Кацмана його фотографічна шафа – єдиний скарб. Ніхто, зрештою, не змушував мене повертатися з ним. Ми можемо зустрітися деінде пізніше, як це робили завжди.

Та вже за секунду я забув про ці роздуми. Від побаченого попереду нутро моє похололо, а чоло вкрилося потом. За кількасот метрів перед нами з’явилися п’ятеро вершників. Упізнати червоних кавалеристів було неважко: характерні «фрунзівки»[148] з червоними зірками, брудно-сині шинелі й шаблі при боці.

Кавалеристи також нас помітили і, вдаривши коней, щодуху кинулись навперейми, ніби ми і справді могли від них утекти на своїй трухлявій підводі. Не минуло й хвилини, як вони опинилися перед нами й закружляли довкола, наче круки.

«От і кінець, – подумав я непомітно ховаючи руку до кишені, де була зброя, – може, вдасться поцілити в когось із них наостанок».

– Що везете? – запитав один із червоних.

– Мотлох усякий, – відповів йому Кацман. – До лісу вивозимо.

Вершник недовірливо примружився.

– Який іще мотлох?

– Різний… Багато непотребу назбиралося.

Я чув, як голос його зрадливо затремтів. Те саме, схоже, помітив і червоний.

– Зараз перевіримо, що за мотлох, – сказав він і, під’їхавши до воза, схилився з сідла, щоб помацати рукою ганчір’я.

Я навіть уявив, як його рука досягає мертвого комбрига і злякано відсмикується, ніби труп виявився оповитий отруйними зміями. І як після цього кавалеристи розстрілюють нас із Кацманом або січуть на капусту своїми шаблями. Це був би гарний розвиток подій. Бо, кажуть, значно гірше за смерть – потрапити до них у полон.

Я стиснув руків’я браунінга і приготувався зробити бодай один прощальний постріл. Рука червоноармійця тягнулася приблизно туди, де мертвяк мав геніталії, тож наостанок можна буде навіть посміятись, коли цей бравий вояка ткнеться пальцями старшому товаришеві у член.

Щойно вояк відгорнув шмат ганчір’я, а з-під низу навіть зрадницьки завиднілася шинель, як у небі над нашими головами загуркотіли двигуни. Ми всі, як за командою, звели очі й побачили три аероплани, що падали на нас згори. І попри те, що ті були доволі високо, я безпомилково впізнав «Альбатроси» 7-ї ескадрильї.

Коні перелякано заіржали й понеслися стрімголов у різні боки, не слухаючись ані канчуків, ані криків своїх господарів. Навіть наша кляча кинулася вперед зі швидкістю, якої ні я, ні Кацман від неї не сподівалися.

Наступної миті затріскотіли кулемети пілотів. Кулі сіялися по дорозі, збиваючи стовпи пилюки, і стало зрозуміло, що стрільці намагаються влучити і в нашу підводу. Тоді я звівся на повний зріст і замахав руками. Мені видалось навіть, що в одному з пілотів, який пролітав особливо низько, я впізнав чималу постать Фаунтлероя. Хоча це були радше здогади.

Так чи інак, але по підводі пілоти більше не стріляли, а заходилися полювати на кавалеристів, наче яструби на мишей. Ховатися у відкритому полі було нікуди, а тому за якийсь час усі п’ятеро спочили у високій торішній траві.

Тепер ми могли з чистим сумлінням викинути серед поля й тіло комбрига. Хто б не знайшов його, вирішить, що той геройськи поліг від кулі з аероплана. Як і п’ятеро інших. Коли ж стане відомою справжня причина його смерті, ми, я мав надію, вже будемо далеко від цих місць.

Кацман, як і планував, повернувся до Житомира. Я ж вирішив на деякий час зупинитись у Бердичеві. Тут мені вдалося вже без мого резидента вивідати розміщення російських ангарів для аеропланів та дирижабля, що базувалися на околиці міста. Росіяни, як виявилось, мали тут щонайменше три «Ньюпорни», кілька цистерн із пальним та ремонтну майстерню. Все це охороняли чотири зенітки з артилеристами та загін піхоти.

Цю інформацію я негайно передав до Львова, звідки вона потрапила у штаб ескадрильї. І вже наприкінці квітня пілоти не залишили від цього місця каменя на камені. Літаки червоних перетворились на гору обвугленого сміття, так і не злетівши в повітря.

Більшовицьким артилеристам вдалося тоді підбити один з американських аеропланів. Пілот, на щастя, зумів приземлитися на нашому боці. Утім, після цього, через серйозну травму руки, вже ніколи не літав.

Офензива польсько-української армії тривала. Один за одним були взяті Житомир, Козятин, Жмеринка, Бар і, нарешті, на початку травня союзники вступили до Києва.

Здається, ще ніколи моє нутро не розривало одночасно стільки різних почуттів. Я споглядав урочистий парад на Хрещатику, знаючи, що також по-своєму доклався до звитяги цих різномовних солдатів зі стомленими обличчями і твердим кроком та поглядом. Я відчував, як сильно й сам утомився за ці пів року. За ці чотириста з лишком кілометрів. Або, як сказали б американці, за майже триста миль. Триста миль на схід від Лемберга.

Мене долала надмірна нервовість, коли роздратувати могла найменша дрібниця, і водночас переповнювала гордість від моєї причетності до поразки більшовиків. Я знав, що про свою участь у цій війні ще не скоро зможу розповісти. А якщо розповім, то не матиму жодних доказів на підтвердження розповіді.

Та я не прагнув слави чи нагороди. Мені хотілося тільки, щоб про мене коли-небудь згадали. І бажано хтось інший, а не полковник Ронґе у Відні, який уже лічить останні дні своєї кар’єри, чи майор Фаунтлерой, який небавом повернеться до США, як і всі його пілоти, щойно їхня східноєвропейська пригода втратить свою романтичну привабливість. За умови, звісно, що вціліють.

Кожен, хто мав мундир і йшов у ньому київською вулицею, зазвичай ловив на собі захоплені або презирливі погляди киян. Залежало від політичних уподобань. Що ж до мене, то я бродив тут невидимий, наче привид. Ніби й справді збанкрутілий гендляр вином, яких у місті й без мене вистачало.

За декілька днів після параду стало відомо, що 7-ма ескадрилья перебазувалася до Білої Церкви. Не роздумуючи, я одразу подався туди. Як тільки метушлива столиця лишилася позаду, відчув полегшення. Нерви все ще були напнуті, мов струни, але дихалося значно вільніше, попри те, що в повітрі стояла духота.

Пізно ввечері 11-го травня я вийшов на залізничній станції в Білій Церкві. Поїзди курсували тепер нерегулярно, майже завжди запізнюючись і часто сповільнюючись у дорозі, щоб оминути непевні ділянки колії, поруйновані бомбами. Усю відстань, 80 верст[149] (чи 50 миль), мій поїзд подолав за шість годин. Раніше, як свідчив старий розклад, на таку подорож знадобилося б удвічі менше часу.

Та все ж, розтягнувшись на кострубатій вагонній лаві, я з приємністю дослухався до ритму сталевих коліс, насолоджуючись ним, як музикою. Це була музика спокою, соната відради, етюд рівноваги. Уперше цієї весни я не мусив сторожко роззиратися довкола, сидячи на якомусь возі чи верхи на ледь живій шкапі. Мандруючи, я міг навіть заплющити очі й, попри задуху, що панувала у вагоні, задрімати.

Залізниця часто навіювала мені дитячі спогади. Мій батько, колєйовий інженер, мав на Підзамчі майстерню, куди часто навідувались його підлеглі: міцні, загорілі чоловіки у засмальцьованих робах. Вони подовгу роздивлялись батькові креслення, погоджувались або сперечалися. Батько не любив, коли йому перечили, тому гримав долонею по столі, стверджуючи цим своє виключне право на остаточну істину. Чоловіки схрещували руки на грудях, а в їхніх очах спалахував сердитий вогонь.

Семирічним хлопчаком я, бувало, ставав свідком цих суперечок і, стежачи за перебігом баталій, одночасно втискався у крісло, на якому сидів, і стискав кулаки. Повітря навколо було важким, наче старе рядно. У мої ніздрі вдаряв терпкий запах поту, мастила, яким був просякнутий одяг цих чоловіків, та палючого сонця, яке всотали їхня шкіра й волосся.

Я боявся, що підлеглі от‑от кинуться на мого батька, і мені доведеться стати на його бік. Хоча, якби таке й трапилось, то заледве чи я зміг би допомогти інженеру Романові Вістовичу. Батько й ці чоловіки видавалися мені титанами, які затіяли суперечку десь над жерлом вулкана й були здатні побачити лише когось, хто мав такий же зріст, як вони. Меншого за себе либонь би просто розчавили, не помітивши.

Утім, усе закінчувалось завжди мирно. Титани заспокоювались і переходили з крику й гуркоту на спокійну розмову та навіть жартували. Батько трохи ніяково виправдовувався за свою гарячковість, а вони, підбадьорені цією зміною настрою, якщо пора була вечірня, пропонували випити мирову. Батько кивав і прибирав зі столу креслення, нотатники, довідники й мапи, а стільницю натомість застеляли старим вицвілим обрусом. На столі з’являлися гладенькі чорно-руді дощечки, на яких чоловіки краяли жовтувате сало, хліб, затверділі пляцки, що залишилися в когось з обіду, цибулю, квашені огірки та свіжі овочі, якщо була відповідна пора року. Хтось із чоловіків зникав за дверима, а потім повертався з плящиною, купленою в поближньому генделику.

Я, мов зачарований, стежив за методичними рухами подобрілих титанів. Руки, що вганяли костилі у шпали, прикріплюючи до них рейки, повертали масивні гайки велетенськими ключами, закидали вугілля в ненажерливу топку локомотива, натискали на важелі й контролювали диявольські потужності, що мали в собі парові залізничні двигуни. Ці руки тепер порядкували їжею і келишками з мутного скла.

Мій рот і горлянка були забиті слиною, якої не меншало, скільки не ковтай. Нарешті батько клав руку мені на плече й м’яко підштовхував до столу. Тут я отримував шмат чорного хліба з цибулею і кавалком сала або той же хліб, тільки натертий згори смальцем і посипаний дрібними кристаликами солі.

Тоді я вгризався зубами в гостинець із таким апетитом, ніби за життя не їв нічого смачнішого. Я не тямив себе від щастя, що стою біля столу з цими чоловіками, як рівний. Ковзаючи поглядом від одного обличчя до іншого, зазирав кожному в очі, сміявся, якщо всміхалися мені, стежив, як у їхніх ротах зникає питво і їжа. Як вони жестикулюють і перемовляються один з одним.

Потім ми з батьком поверталися додому. Розвеселений горілкою та балачками за столом, він упівголоса наспівував якусь батярську пісеньку, а я гордо крокував попереду, ніби всі паротяги на залізниці Карла-Людвіґа[150] тягнули й штовхали вантажі сьогодні тільки завдяки мені. Наче інженери й робітники в усій Ґаліції зуміли за сьогодні прокласти кількасот метрів нової колії тільки тому, що я з’їв найсмачнішу у світі канапку.

Знайти в Білій Церкві ескадру виявилось нескладно. Двоє українських офіцерів, яких я зустрів на залізничній станції, одразу вказали мені, де квартирують американські летуни. Аеропланів тут вони ще не бачили. Мені подумалось, що командування, вирішивши заощадити пальне, наказало розібрати літаки й відправити їх сюди потягом. У такому разі ті можуть бути десь неподалік, перетворені на гору деталей і міцно прив’язані до залізничних платформ.

Як я знав, пілоти такого методу транспортування не любили, вважаючи це своєрідним приниженням. Аероплан, мовляв, мусить літати, а не волочитись по землі складений, мов гора брухту. Інженери, зрештою, також цього не схвалювали, слушно побоюючись дефектів і пошкоджень, яких можуть зазнати ці достатньо делікатні машини під час перевезень. Утім, рішення насправді ухвалювали бухгалтери, перед якими в будь-якій армії світу капітулюють найвідважніші генерали.

Офіцери ескадри розмістилися у зґрабному палацику, що до війни, очевидно, належав якому-небудь тутешньому поміщику. Американцям, щоправда, відвели тільки партер. Два горішні поверхи та еркер були або непридатні для квартирування, або ж призначалися для інших потреб.

Крізь густий темний сад, оточений самшитовою огорожею, проглядалися високі освітлені вікна, за якими чувся дружній регіт і звуки фортепіано. Я сповільнив крок і дослухався до цього мирного галасування з деякою заздрістю і здивуванням. Наче серед понурого цвинтаря мені раптом зустрівся гурт ярмаркових музикантів.

Біля входу в будинок мене зустрів набурмосений капрал.

– Я повідомлю про вас панству, – сказав він мені, почувши, що я хочу зайти досередини. – Запитаю, чи пускати.

Владним жестом він вказав на поріг, де я мав би зачекати, доки той повернеться. Я підкорився й відступив на два кроки. Двері переді мною зачинились.

Через хвилину музика урвалась, а голоси затихли. За дверима почулося тупотіння кількох пар ніг у важких військових чоботях і вигуки дивною сумішшю польської, української та англійської:

– Ясна річ, пускати! Пускати, чорт забирай! Сюди Вістовича, до нас!

Услід за цим важкі двері розчахнулися, ледь не злетівши з петель, і переді мною постали розчервонілі Фаунтлерой, Корсі та Купер, а за ними я знову побачив постать капрала, що ніяково усміхався, ніби промовляючи «Звідки ж я знав, до ясної холєри, що цей вечірній приблуда – важливий гість?».

Американці втягли мене досередини, де в просторій залі з добряче зачовганою підлогою і важким тютюновим повітрям, серед решток старих шляхетних меблів стояв невеликий стіл без обруса. На ньому тіснилося кілька пляшок з випивкою, відкриті консерви й пуделка з хлібом та печивом. Ще з десяток чоловіків у польській летунській формі перемовлялися між собою англійською, тримаючи в руках чарки й запалені цигарки. Коли ми зайшли, їхні неуважні погляди на хвилину звернулись до мене. Купер по-товариському представив мене, і чоловіки коротко й приязно привіталися.

Це вперше я побачив разом усю ескадрилью, людей, з якими вже понад пів року був пов’язаний невидимими тонкими нитками, що часто-густо здавались мені радше болючими нервами. І не лише через небезпеку для мене самого, але і страх передати їм неправдиву звістку, неточні координати, ненадійні дані, через які ті могли би втрапити в пастку під більшовицькі зенітки.

Якийсь час, перейшовши на німецьку, ми обговорювали нещодавні події, до яких я мав безпосередній стосунок: наліт на Чуднів, знищення російських ангарів у Бердичеві й врешті мій дивовижний порятунок біля Житомира.

Пілотом, який першим почав розстрілювати більшовицьких кавалеристів, як виявилось, був Корсі. Настав і мій час розповісти про свою пригоду з червоним комбригом, якого мій резидент, Кацман, відправив на той світ, а потім товариші вбитого ледь не вигребли його труп з-під лахміття на нашому возі. Американці слухали з непідробним інтересом, час від часу плескаючи мене по плечу й доливаючи в мою склянку бурбону.

За пів години військові теми скінчились. І я, і вони вже добряче наситились війною, тому почали згадувати мирний час. Точніше, згадував переважно Купер, переповідаючи нам, а властиво мені, їхні пригоди в Парижі, де американці чекали на відправлення спершу до Варшави, а відтак до Львова.

– І от сидимо ми за столиком в нашій улюбленій Cafe de la Paix, – вигукував капітан, і було видно, як всередині нього набирається хвиля сміху, що в фіналі розповіді перетвориться на регіт. – Фаунт, як пригадую, вже добряче набрався. Дарма, що найкремезніший із нас…

– Не бреши, я був тверезий, мов скельце! – весело перебив майор.

– Настільки тверезий, що не відрізняв долара від франка і ледь не залишив кельнеру на чай пів свого статку, – не вгавав Купер.

– Кельнерці! – уточнив командир. – Це була кельнерка! Краля, яких мало. Я їй залишив своє серце, не лише гроші. Інформацію треба передавати точно, капітане.

– Так, сер! – жартівливо виструнчився Купер і одразу ж продовжив:

– Отож сидимо ми. А тут за столиком навпроти вмощується гарно вбраний китаєць і приязно нам усміхається. Ми подумали, це не інакше, як китайський амбасадор! Яка честь, чорт забирай!

І ось наш Корсі (такий самий «тверезий», як і Фаунт) підводиться з чаркою в руці й вигукує мандарину[151]: «Шаньдун[152] мусить належати Китаю! За Шаньдун!».

Усю привітність нашого незнайомця наче хвилею знесло. Він підхопився на ноги, випрямився, ніби його насадили на шпицю, повернувся й рушив до виходу. Ми тієї ж миті кинулись до старшого кельнера, щоб розпитати, чи справді це був амбасадор. А той глянув на нас і відповів: «Авжеж, це був амбасадор. Тільки не Китаю, а Японії…».

Пілоти дружно зареготали.

– «Японії…», – повторив Купер, згинаючись навпіл від сміху, – отак витягнув свої французькі губки під маленькими щурячими вусиками й сказав «Ambassadeur du Japon»!

Я і сам зареготав, добре уявивши цього француза й спантеличення хлопців. Спазми веселощів до болю стиснули мені ребра, мовби тіло встигло забути, як треба реагувати на такі емоції. Останні пів року воно знало тільки відчуття небезпеки, страх і тваринну радість від успіху.

Я пив алкоголь, який мені щедро наливали в чарку, і випив, здавалось, більше ніж будь-коли. Хотілося вжертись до непритомності, але випивка тільки обпалювала горло, ніяк не діючи на свідомість.

Під ранок ми з Купером вийшли з палацу і, стоячи посеред напівтемного саду, дивились, як на обрії займалася ранкова зоря.

– Я полюбити цю семлю, – раптом промовив він.

До мене не відразу дійшло, що американець намагався говорити українською.

– Цю вашу семлю… – уточнив він. – Україну.

І, не дочекавшись від мене відповіді, додав уже звичною німецькою:

– Сподіваюся, більшовики вже ніколи сюди не повернуться.

VII

Волинь

Липень 1920 року

Ніколи раніше я не чув стільки молитов, промовлених уголос, як того літа. Одні промовлялися слабкими голосами, що потроху ставали шепотінням. Інші – зривалися криком, надламуючись на найвищих нотах. Вони по-різному інтонувалися і звучали різними мовами: українською, гебрейською, польською, німецькою, російською.

Слова із цих молитов, хоч половину з них я не розумів, подовгу стояли у моїх вухах навіть серед нічної тиші, а обличчя тих, хто молився, – перед очима, попри те, що втома знерухомлювала тіло, а близький сон обіцяв полегшу.

Молилися старці, жінки, діти й навіть дужі чоловіки. Зводячи погляд угору або закриваючи обличчя долонями. Молилися, коли армії залишали їхню територію і коли займали її.

Я також підіймав очі до небес і просив у Бога дощу. Спека, що вже який тиждень розпікала землю, доводила мене до сказу.

Ще я сподівався побачити в небі аероплани. Знав, що з Варшави в ескадрилью доставили десяток нових італійських «Ансальдо»[153], які мали якщо не замінити старі «Альбатроси», то принаймні доповнити повітряний флот.

Утім, сліпучо-чистий купол над головою посилав у відповідь тільки потоки гарячого проміння, від якого річки й озера, здавалось, от‑от закиплять. Жодної хмаринки і жодного знайомого обрису літака там не з’являлось.

Я не знав, за що Господь карає спекою і без того розпечену війною землю, але розумів, чому ескадрилья припинила вильоти: польсько-українська армія стрімко відступала, подекуди в останню мить встигаючи перемістити в тил військову техніку, боєприпаси та продовольство. І часто ледь уникаючи оточення, як під Києвом, коли більшовики несподівано почали контрнаступ з півдня.

Аероплани, здавалося б, могли переміститися за лічені хвилини, просто здійнявшись у повітря й випустивши по червоних кілька прощальних черг із кулеметів, втім, ескадрилья – це не лише літаки, але й цистерни з паливом, бригада механіків і навіть наземний транспорт. У розпорядженні майора Фаунтлероя (насправді вже полковника на той час, але я про це ще не знав) була вантажівка і два легкові автомобілі. Саме тому пілоти відступали в тому ж темпі, що й уся армія. Аероплани здебільшого транспортували залізницею.

Опинившись наприкінці травня за Дніпром, червоні добре вивчили свої помилки. Доки союзники святкували перемогу і сперечалися з приводу подальших дій (українці вимагали продовжувати наступ в той час, як поляки відмовлялися звільняти території, до яких не відчували жодного сентименту[154]), Москва перекинула з Кавказу проти нас легендарну конармію Будьоного[155]. Шістнадцять тисяч загартованих у боях кавалеристів, здатних блискавично переміщатися уздовж усієї лінії фронту, вишукуючи наші слабкі місця. Спроможних замаскуватися навіть великими групами й атакувати зненацька, з силою і раптовістю польового смерчу, що налітає на пшеничне поле. Саме перед цим смерчем союзники й були змушені відступити спочатку з Київщини, далі з Поділля і, врешті, віддати більшовикам значну частину Волині.

Що ж до мене, то я вирішив залишитися на землях, які знову захопили червоні, і продовжувати робити те, для чого подався у цю подорож – допомагати ескадрильї. Власне тому й чекав, коли ситуація на фронті стабілізується, відступ зупиниться і пілоти знову здіймуться в небо.

На початку липня я знову потрапив туди, звідки й розпочав свою східну виправу, – до Славути. Без надмірної надії попрямував одразу до санаторію святого Романа і з подивом побачив, що заклад не тільки вцілів, але й далі приймає постояльців.

Розпорядник, упізнавши мене, на радощах ледь не розплакався, а надто коли дізнався, що я знову планую зупинитися тут на достатньо довгий час. І до того ж платити подвійну ціну… По-перше, за те, щоб моє перебування тут залишилося таємницею. По-друге, мені самому була потрібна інформація про постояльців, які тут зупинилися чи зупинятимуться. І, по-третє, я попросив його знайти мені лікаря. Бажано доброго фахівця, який працював у цьому санаторії раніше, за мирних часів.

Першого ж дня, одразу після поселення, попри спеку, мене пробрало холодом, аж на шкірі виступили сироти. Знесилений, я повалився на ліжко просто в обійми лихоманки. Мені марився Київ, наче я знову йду Подолом через безкінечний стихійний ринок, де містяни намагаються продати все, що ще має хоч якусь цінність: столове срібло і порцеляновий посуд, старовинну зброю і шовкове вбрання, золоті годинники, стародруки у шкіряних оправах, дбайливо збережені меблі, статуї, полотна, естампи, столітні вина, пуделка з орієнтальними прянощами й чаєм, козацькі люльки та чоботи, навіть церковні хрести й чаші якимось дивом потрапили на це торговисько. Мене зусібіч намагалися вхопити за рукав, щоб привернути увагу до свого товару, а я лише відчайдушно пробирався вперед, подумки картаючи себе, що так необережно збочив і опинився серед цього вертепу безнадії, паноптикону розпачу, в місці, де повітря наелектризувалося болем.

Дорогу мені раптом перегородила молода жінка, чорнявка у легенькій сукні, що знизу сягала їй тільки до колін, а згори відкривала смагляві плечі. Я подумав, що мода після Великої війни надто раптово змінилася, бо раніше таке вбрання вважалося б непристойним. Сукня, звісна річ, мала би бути довшою, а плечі прикриті.

Жінка простягнула до мене руки, майже торкаючись моєї просякнутої потом сорочки, і промовила:

– Ви нетутешній, правда?

– Я з Ґаліції, – відповів їй, не впізнаючи власного голосу. Той був сухий і ламкий, наче я тиждень терпів спрагу.

В очах жінки блиснули вогники надії.

– Петлюрівці скоро звідси підуть… – сказала вона.

– Чому ви так думаєте? – нервово перебив я.

– Підуть, – твердо сказала киянка. – Усі так кажуть, навіть вони самі. А коли це станеться, сюди повернуться більшовики…

На коротку мить ми обидвоє замовкли. Розряд її болю пронизав мене від голови до стоп.

– Візьміть мене з собою, – прошепотіла раптом жінка. – Мене і мою матір, вона ще міцна і не буде тягарем. Чоловіка в мене більше немає, тож і немає для кого берегти вірність. Я буду вашою… Тільки заберіть до Польщі або й далі, куди самі вирушите.

Слова застрягли в моїй горлянці хлібними крихтами, а дихання зробилося майже спазматичним. Бідоласі здалося, що я вагаюсь, і вона зі сльозами продовжила:

– Ви й уявити не можете, що москалі роблять з жінками… Уявити не можете…

У ту ж мить поруч із чорнявкою опинилася старша пані, дивовижно схожа на неї, як пізня осіння троянда на весняну. Вона зміряла мене гордовитим поглядом і, сердито вхопивши мою співрозмовницю за руку, відтягнула вбік.

– Як ти поводишся, Оксано! – сказала вона молодшій. – Де твоя гідність? Що про тебе подумають люди?

Я потягнувся до гаманця і, діставши звідти кілька банкнот, простягнув їм.

– Дозвольте вам допомогти… Будь ласка, – голос усе ще не слухався, і я навіть не був певен, чи насправді тоді сказав щось виразне.

Старша пані звела підборіддя трохи вище і, дивлячись мені просто в очі, відповіла:

– Спасибі вам за щедрість, добродію, але, запевняю, ми дамо собі раду. І прошу вибачення за поведінку моєї доньки. Це було недостойно молодої і шляхетної особи.

Жінки відійшли, і я вже хотів кинутись за ними, щоби принаймні скупити увесь їхній крам, який вони принесли на цей ринок, проте повз мою руку, що досі тримала гроші, прошмигнула якась тінь. Я відчув раптовий сильний біль у зап’ясті й рефлексивно розімкнув пальці. Банкноти зникли, мовби розчинились у повітрі. Злодій, якого навіть не вдалося розгледіти, забрав усе, що я збирався віддати.

Від злості, гіркоти та розпачу я закричав так сильно, що заболіло у скронях і в животі. Чиїсь руки міцно вхопили мене за плечі й притиснули до ліжка.

– Тихо, тихо, тихо… – проговорив сипкий голос, і мені в ніздрі вдарило чиєсь квасне дихання.

Я широко розплющив очі й побачив, як наді мною схилився бородатий кремезний чоловік невизначеного віку. Йому однаково можна було дати як сорок, так і шістдесят. Сивину мав невиразну, волосся густе, сплутане, як грива у тяглового коня. Павутинки зморшок неглибокі, шкіра набрякла й почервоніла.

– Заспокойтесь, – продовжив він, не відпускаючи моїх плечей. – Я зробив укол, вам скоро покращає.

– Хто ви, в біса, такий? – випалив я.

З-за спини бороданя визирнув розпорядник санаторію.

– Це лікар, добродію, – сказав він. – Ви просили привести до вас лікаря. Пригадуєте?

Так, я пригадав.

– Вас добряче лихоманило, – сказав ескулап, прибираючи нарешті з моїх плечей свої лаписька. – Мене покликали доволі вчасно.

– Що зі мною? – запитав я в нього.

– Схоже на поворотний тиф, – відповів той. – Його розносять воші. Ви мусили часто бувати в розмаїтих гадючниках.

Я перевів погляд на стелю. Концентрувати погляд на докторові та й взагалі на будь-чому коштувало мені титанічних зусиль. Страшенно ломило кості, й болів кожен клаптик шкіри.

– Напади гарячки будуть повторюватись, – долинув до мене голос доктора звідкілясь іздалеку. – Я проситиму, щоб за мною посилали в такому випадку.

«Нікому ні слова про мене!» – хотів крикнути я.

Але мене розібрала в’язка млявість, і я поволі занурився в гарячий сон. Хоча власне сном це назвати було важко. Мій мозок, наче по спіралі, знову повертав мене спогадами на береги Дніпра. Я ними снив, і водночас вони були такими ж реальними, як і краєвид за вікном моєї кімнати. Високі важкі трави низько прилягали до землі й напоювали повітря стиглим ароматом літньої пори у повні. Я відчував його так само виразно, як і різкий запах ліків, що сочився з докторського несесера.

Широченним плесом річки пробігали дрібні брижі, що здаля скидалися на стривожений мурашник. Вдалині, вгору за течією, виднілися обриси Києва: блискуче золото церков, сірі ряди робітничих кварталів і кілька стовпів диму від пожеж, спричинених чи то війною, чи то випадковими паліями.

Усе моє нутро переповнює очікування. Мої нерви напнуті, руки тремтять. Я не витримую і тягнуся до кишені, де маю невеличку металеву флягу з випивкою. Відкручую кришку й жадібно п’ю. Нагрітий метал одразу жалить губи, а вслід за ним рот і горлянку обпікає алкоголь. Я закашлююсь і відчуваю, як з очей бризкають сльози. Необачно втираю їх спітнілою долонею, і тепер очі печуть від солі.

За хвилину, втім, припадаю до землі, нарешті зауваживши посеред річки те, на що чекав: три броньовані пароплави червоних, плавучі фортеці, кожна з яких нашпигована кулеметами й самотужки може знищити будь-який дніпровський порт.

Дізнатися маршрут і час рейду цих монстрів мені коштувало чималих зусиль і грошей. Їхньою ціллю була атака прибережних позицій нашої армії поміж Києвом і Черкасами, і зупинити плавучі панцирники могли тільки пілоти полковника Фаунтлероя. Війська союзників на той час вже мали наказ вийти з Києва, оскільки втримати місто перед контратакою червоних видавалось неможливим. Тому понад усе я боявся, що моя відомість не дійде до летунського штабу. А якщо й дійде, то пілоти просто не зможуть вилетіти, бо аероплани вже будуть розібрані й завантажені на поїзд.

Я спостерігаю за пароплавами, до болю закусивши губу. Присмак власної крові змішується в роті з післясмаком алкоголю. Мені бракне повітря, хоч усі верхні ґудзики сорочки розстебнуті. Від нагрітої землі, сонця й густого повітря забиває памороки. Доводиться докладати чималих зусиль, щоб не зомліти.

Панцирники тим часом спокійнісінько прямують далі, розрізаючи темно-зелену шкіру води, мов кравецькі ножиці – гладеньку тканину. Ось вони вже за якихось дві сотні кроків од мене. Я виразно чую шум двигунів, бачу бронзові борти з кривими червоними зірками, облущену місцями фарбу і стволи кулеметів. Я майже відчуваю, як сильно вони розпеклися на сонці, який одур панує під бронею та яка сочиться від них ненависть.

Аеропланів усе ще немає і, схоже, не буде… Панцирники безперешкодно підуть далі й рознесуть до бісової матері кожне наше укріплення на обох берегах. Від люті, безсилля й жалю мої кулаки стискаються. Важко добута важлива інформація виявилась марною.

Коли пароплави проходять повз мене, а відтак за кілька хвилин мені видно лише три їхні корми, я підводжуся й витираю з чола піт. Тоді роззираюся, наче злодій, і вдруге припадаю до фляги. Алкоголь смакує вже інакше: тепер я топлю в ньому не тривогу, а нудкий жаль.

Перебираюся в тінь одинокого дерева, все ще не зводячи погляду з панцирників. Тут, під деревом, можу дозволити собі цигарку. Дістаю портсигар і майже порожню запальничку. Добру хвилину намагаюся викресати з неї вогонь, але з-під моїх пальців з’являються тільки дрібні іскринки, яких замало, щоб підпалити куриво.

Не випускаючи цигарку з рота, сердито лаюся, не добираючи слів. Спершу німецькою, а далі пригадую вербальні конструкції, почуті тут від російськомовних комуняк. Вимовляю, а радше виригую всю цю «матєрщіну» й від того відчуваю несподівану полегшу.

Мовби у відповідь на мої потуги, над річкою раптом загуділи двигуни. Так і не закуривши, я підвів погляд і ледь не здурів од раптового щастя: пташиним клином, як тоді у Львові, сюди із заходу наближалися одразу п’ять аеропланів. Опинившись над панцирниками, вони злагоджено, мовби і справді розігрували повітряну виставу, опустили донизу кожен ліве крило й описали над своєю ціллю широке коло.

Плавучі фортеці, не стишуючи ходу, зустріли їх щільним вогнем кулеметів. У відповідь три важких бомбувальники випустили з черева свій смертоносний вантаж, а два легких «Фоккери» звилися вгору, набираючи достатньо висоти для звичної «яструбиної» атаки. На щастя, жодного літака не було ушкоджено.

Бомби лягли в один ряд, мов під учнівську лінійку. Дніпро болісно зойкнув, а з його тіла вирвалося три височенні водяні стовпи. Один із панцирників розлетівся на друзки, ніби рибацький човник, інший притиснуло до берега і ще одного відкинуло хвилями добряче назад. Та все ж, двоє вцілілих не забарилися з відповіддю: кулемети їхні продовжували сіяти в небо щільні ряди куль, і врешті один з «Фоккерів», який сам лаштувався до обстрілу, раптом здригнувся в повітрі усім своїм зґрабним тілом і, спалахнувши мов сірник, упав у річку поруч із уламками знищеного броньовика. Інший, розрядивши по пароплавах чи не половину стрічок з обох кулеметів, знову піднявся вгору. Тим часом повернулися бомбувальники й удруге змішали воду, машини і прибережну землю в одну масу.

Один із панцирників завертівся, наче дзиґа, і ткнувся носом в берег, але вцілів, інший перекинувся на бік. Одразу ж за цим, бомбувальник, що летів найнижче, спробував піднятися, але, видно, кулеметні кулі з поверхні води встигли пошкодити йому стерно. Хвіст, наче обважнілий, почав хилитися донизу, доки не зачепив крону дерева. Літак покотився по землі, мов чортове колесо, і за хвилину вибухнув. Слідом за машиною спалахнула суха трава, прибережний очерет і сухі кущі. Величезний чорний стовп диму сизо-чорними клубками злетів угору.

Уцілілий панцирник завмер біля берега, вже не стріляючи, а лише чекаючи своєї долі, мов жертовна вівця. Бомбувальники відлетіли, очевидно, кожен мав на борту тільки по дві бомби. «Фоккер» знизився і ще раз обстріляв його, а потім подався слідом за товаришами.

Я не знав, як оцінить цю виправу полковник Фаунтлерой. Чи не буде це для нього пірровою перемогою? Втратити два літаки, а найголовніше – двох пілотів (серед загиблих міг бути хтось із моїх знайомих – я потім довго мучився цією думкою) – чи не занадто велика ціна?

Мені, однак, лишалося тільки втретє пригубити флягу, і цього разу здалося, що я відчуваю присмак кіптяви й обвугленого металу, хоч бій відбувся достатньо далеко від мене.

У штабі ескадрильї пізніше цю операцію назвали вдалою. А за полеглими пілотами, як і заведено, траур тривав лише до наступного ранку…

Коли я знову розплющив очі, то відчув одразу, що в моїй кімнаті є ще хтось. Мовби гарячка загострила перцепцію, а моя шкіра перетворилася раптом на чутливу мембрану, здатну вловлювати найменші і найтонші коливання повітря. Я обережно повернув голову туди, де відчував рух. Подушка піді мною задерев’яніла від поту.

Над скринею, в якій лежали мої речі, схилився розпорядник санаторію й обережно перебирав щось своїми кістлявими руками. Все ще намагаючись не видати себе, я потягнувся рукою під матрац, куди, як пам’ятав, завбачливо поклав браунінг. Зброя, на щастя, виявилась на місці.

Клацнув запобіжник, і чоловік у моїй кімнаті миттю випрямився. Його вицвілі очі розширились від жаху, а щелепа поволі поповзла вниз, відкриваючи темну порожнину рота й оголюючи нещільний ряд нижніх жовтуватих зубів.

– Що ти там шукаєш, падлюко? – без жодних церемоній прохрипів я.

Розпорядник зробив над собою зусилля, стулив рота і ковтнув важку слину. Його борлак спазматично сіпнувся при цьому вгору й знову опустився.

– Мені треба заплатити лікарю, – видавив із себе чоловік.

– Хіба ти отримав не досить грошей від мене? – я відчував, що говорю з ним надто грубо, але ніяк не міг приборкати раптовий гнів.

Розпорядник похитав головою.

– Ви в ліжку вже третій день. Доктор зумів роздобути якісь спеціальні ліки проти вашої недуги… До того ж я платив йому за мовчанку, згідно з вашим побажанням, – пояснив чоловік.

– Прошу мені вибачити, – я прибрав зброю і спробував підвестися.

Тіло досі страшенно судомило, але загалом деяка полегша відчувалась. Мені вдалося дістатись до скрині і витягнути звідти сховок з грішми. Розпорядник у цей час ввічливо відвернувся.

– Учора заходив ваш приятель, – обережно сказав він, коли я простягнув йому кілька згорнутих банкнот. Не полічивши, він одразу заховав їх у внутрішню кишеню камізельки.

– Який ще приятель? – насторожився я.

– Ну, той… Жид-фотограф.

– Кацман?

– Саме так! Забув прізвище…

– І що? Ви сказали йому, що я тут?

– Ні… Ми ж з вами домовились, що я мовчу й тільки доповідаю.

Розпорядник спантеличено дивився на мене, намагаючись збагнути, чи правильно він вчинив і якою буде моя реакція.

– Ми ж домовились… – повторив він.

– Все правильно, – я кивнув і, щоб заспокоїти, поплескав його по плечу. Після цього знову почвалав до свого ліжка.

– Розшукай його, – вимовив я звідти. – Скажи, що я тут і хочу зустрітися.

– Буде зроблено, – відповів той і, переступивши кілька разів з ноги на ногу, запитав:

– Бажаєте, може, чогось?

– Коньяку, – видихнув я. – І свіжу постіль…

Із Кацманом вдалося зустрітися тільки за три дні, коли напади гарячки стали не такими пекельними, і після них я міг триматися на ногах. Через розпорядника фотограф передав мені коротку записку, в якій призначив зустріч у корчмі неподалік місцевого ринку. Я вийшов завчасно, не був певний, що знайду це місце відразу.

Спека потроху спадала, гарячі дні змінились на хмарні, коли небо ставало то попільно-сірим, то майже свинцевим, обіцяючи дощ. Але дощу все не було.

Стежка від санаторію вилася через хвойний ліс, уздовж річки, поміж кущами черемхи, терну і глоду, то збігаючи піщаним берегом ледь не до самої води, то заглиблюючись у гущавину, де майже губилася під шаром опалих іржавих соснових голок. Пахло розігрітою корою, живицею і вологою поближньої Горині.

Серед цієї приємної летаргії волинського лісу, я мимоволі сповільнив крок, дослухаючись до навколишньої тиші, і майже забув куди прямую. Так, мовби світ раптом звузився лише до цього куточка природи довкола, залишивши біль, війну і нещастя десь поза своїми межами.

Коли стежка вивела до першої міської вулиці, я навіть мусив мотнути головою, наче кінь, аби повернути собі відчуття реальності й сьогодення. Далі прискорив крок, подавшись запилюженою дорогою, що тягнулася між двома рядами огорож до ринку.

Щойно почали траплятися перехожі, я прибрав злегка заклопотаного виду, мов гендляр, який поспішав кудись у справах. Для торгового міста це було звично, і я не привернув до себе жодної уваги. Ані містян, ані, на щастя, групи конармійців з їхнім дебелим командиром-кавказцем.

До ринкової корчми я прийшов за квадранс до зустрічі, але Кацман мене вже чекав. Мій резидент мав утомлений вигляд і сидів за столом понуро, наче смертник у камері. Час був передобідній, відвідувачів, крім нас, виявилось небагато, і ми, стишивши голос, могли спілкуватися вільно.

– Радий бачити, – щиро сказав я. – Чесно кажучи, вже не сподівався знову вас зустріти.

– Кацман також тішиться нашій зустрічі, – фотограф натягнуто усміхнувся й простягнув мені руку для привітання.

Я відповів потиском. З подивом відчув, що долоня цього чоловіка крижана, як шмат льоду. Тієї ж миті його гнітючий настрій передався мені. Я сів навпроти і непомітно перевірив зброю. Це було давньою звичкою, але щось мені підказувало, що сьогодні мій браунінг зайвим точно не буде.

– Кацман вас засмутив? – мій співрозмовник звів на мене важкий погляд, що проникав крізь його делікатні окуляри. – Кацману шкода.

– З вами все добре? – запитав я, хоч відчував, що питання ідіотське.

Його сіруваті губи знову смикнулись, зображаючи картонний усміх.

– У паскудні часи добре тільки негідникам, – відповів він.

Подумки я вирішив, що варто негайно встати й піти, надто вже дивною видавалася ця розмова, проте тієї ж миті нагодився корчмар, аби запитати, чого ми бажаємо.

– Карафку горілки, – відповів Кацман і, трохи подумавши, додав:

– Ще оселедця з цибулею і хліб.

Корчмар кивнув і подався у свою комірчину за шинквасом. Аби трохи заспокоїтись, я закурив. Кацман також. Ми обидвоє не знали, як почати розмову, але оскільки формально просив про зустріч я, тож мовив:

– Мене дуже втішила звістка, що ви також повернулися до Славути, – сказав йому. – Навіть дещо підбадьорила, бо останнім часом я перебував не в найкращому стані.

Кацман кивнув.

– Вигляд у вас і зараз, щиро кажучи, препаскудний, – зазначив він.

Із цим було важко не погодитись. Виходячи сьогодні з кімнати, я зазирнув у дзеркало. Від хвороби моє обличчя осунулось, губи досі були знекровлені, повіки набряклі. Якби такого суб’єкта я зустрів посеред міста, то найпевніше перейшов би на інший бік вулиці.

– Як вам повелося після того, як ми попрощалися? – провадив я розмову далі.

– Кацман повернувся до Житомира. Але краще б цього не робив, бо весь його маєток, переносна лабораторія на той час вже опинилася в інших руках. Більшовики присвоїли її собі і, звісна річ, про жодне відшкодування для бідного Кацмана не йшлося… Він лишився ні з чим. Пікантні картинки швидко розпродалися. Зароблених грошей вистачило якраз, аби дістатися сюди.

– А як з іншим ґешефтом?

Чоловік подивився на мене так, ніби ніколи не зізнавався, що торгує морфієм.

– Немає ніякого «іншого ґешефту», – відрубав фотограф сердитим тоном.

Коли корчмар приніс наше замовлення, ми мовчки випили і взялися до хліба та оселедців. Змащували тверді скоринки солоним рибним тлущем й розгризали їх, навсправжки ризикуючи поламати зуби. Ділили між собою піддатливу рибну плоть і соковиту цибулю. Далі знову пили, наче зустрілися тут лише для цього.

Коли їжі більше не лишилось, а останні краплі горілки ми порівну розлили на два келишки, мій співрозмовник глибоко зітхнув і несподівано продовжив:

– Червоні упіймали Кацмана й обіцяли повісити. Через морфій…

Від несподіваного здогаду в мене потемніло в очах. Трохи опанувавши себе, я запитав, знаючи, втім, відповідь:

– І чому не повісили?

Губи Кацмана затремтіли. Він вказав поглядом на корчмаря. Я обережно озирнувся й побачив, що той цілиться в мене з нагана. Решта завсідників також повернулися до нас й мовчки за нами спостерігали. Дехто також мав у руках зброю. У цій чортовій дірі був тільки ворог.

– Кацману дуже шкода… – прошепотів мій колишній резидент. – Кацман не хотів помирати.

Я вирівнявся за столом і взяв до рук свою чарку. Шкода, якщо випивка пропаде. Та вже коли відправив горілку до рота, хтось вперіщив мене ззаду по голові. Пам’ятаю, як від удару виплеснув усе Кацману в обличчя, а далі світ, мов у театрі, опустив переді мною темну завісу.

Коли до мене почала потроху повертатися свідомість, найперше, що я відчув, – це прохолоду. Здавалось, мене занурили у ванну з льодом. А посеред спекотного літа, треба визнати, таке вважалося б щедрою послугою. Якби було правдою…

Утім, вже за кілька секунд я усвідомив, що лежу насправді на вологій кам’яній підлозі, а згори в мої ще мутні очі врізаються гострі промені електричної лампи. Біля самого вуха почулися кроки важких черевиків, і сухий тріскучий голос промовив російською:

– Здається, він очуняв, командире.

– Добре. Вийди звідси, Козлов. Залиш нас наодинці, – наказали звідкілясь із глибини цього незнаного мені приміщення.

Черевики виконали наказ. Невидимі двері скрипнули завісами і глухо зачинились. Далі запанувала тиша.

Я розплющив очі й дочекався, доки остаточно відновиться зір. Нарешті за кілька хвилин почав бачити брудно-червону стіну й округлу аркоподібну стелю, а згодом – і розрізняти прямокутники дрібної цегли. Приміщення було схоже на яку-небудь середньовічну залу або погріб для вина.

Одразу під жарівкою стояв масивний стіл, за ним я побачив чоловіка у конармійській літній шинелі. З-під столу визирала пара начищених чобіт. Обличчя незнайомця видавалось приязним: було наділене суворими, але приємними рисами, засмагле і чисто поголене, на щоці виднівся місяцеподібний шрам. Світло-русе волосся акуратно зачесане на проділ. Таку зовнішність зазвичай мають у кіно різноманітного штибу герої або лицарі на ілюстраціях до дитячих книжок. На вигляд незнайомцеві було трохи за тридцять або навіть менше.

Він дочекався, доки я зведусь на лікті і сяду, притулившись до стіни, а далі промовив:

– Вітаю, пане Вістовичу. Як почуваєтесь?

Я здригнувся, почувши від нього своє справжнє прізвище. По цей бік Збруча я назвався ним лише раз: у Білій Церкві, коли відвідав квартиру пілотів. Тоді вдаватися до чергового псевдо не було змісту. На щодень же мав їх чимало.

Другим здивуванням було те, що невідомий без найменшого акценту і труднощів перейшов зі мною на українську. Вочевидь, аби підкреслити, що, крім справжнього прізвища, знає про мене ще багато.

Не дочекавшись відповіді, чоловік підвівся й повільним кроком підійшов. Зупинився приблизно на тому ж місці, де перед тим стояв Козлов.

– Ну ж бо, вставайте, – з цими словами він простягнув мені руку.

Коли я з його допомогою піднявся, він уважно придивився до мого обличчя, як це робить лікар під час боксерського поєдинку, коли один із бійців побував на настилі.

– А Козлов молодець, – сказав раптом незнайомець, закінчивши свою коротку інспекцію. – Жодної подряпинки, як я і просив…

Промовивши це, чоловік повернувся за стіл, одночасно поставивши напроти ще один стілець.

– Сідайте, – запросив він і, побачивши мою нерішучість, наполіг:

– Сідайте, сідайте. Ви ж ледь на ногах тримаєтесь. Крім того, нам треба спокійно поговорити, а якщо залишитесь там, мені доведеться кричати, як на стрільбищах, а це збіса незручно…

Я скорився й обережним кроком рушив до столу. Голова страшенно боліла, ноги ледве згинались у колінах, тому, сівши на запропоноване місце, відчув навіть полегшення.

– Нічого, скоро повернетесь до норми, – заспокоїв мене чоловік навпроти, наче і справді був у цьому переконаний.

– Хто ви? – важко промовив я.

Це були мої перші слова, промовлені в цьому могильному приміщенні. Військовий помовчав якусь мить, наче дослухаючись до відголосу мого питання.

– Спочатку волів би почути те саме від вас, – зазначив нарешті він.

– Я торговець вином. Моє ім’я…

– Ваше ім’я Адам Вістович, – перебив мене співрозмовник, – не треба мені дурнуватих псевдо. Прибережіть їх для когось іншого. І для іншого разу, якщо він буде!

Хвиля знервованості пробігла його благородним обличчям, але тієї ж миті чоловік опанував себе, і воно знову розгладилось.

– Мене можете називати Олексієм, – сказав він. – Вірите чи ні, але це моє справжнє ім’я.

Чоловік дістав папіросницю й запропонував цигарку. Я не відмовився, курити хотілося страшенно. Після цього він узяв куриво й собі. Далі витягнув з кишені сірники, черкнув і підніс вогонь знову спершу мені, а далі запалив сам. Така ґречність, втім, не видавалась награною. Рухи його були природними, як у людини, яка звикла шанувати етикет.

– Річ у тім, товаришу Вістович, що у санаторних покоях, де ви зупинились, ми знайшли ваш австрійський паспорт. Визнаю, сховали ви його дотепно: в металевій капсулі, яку помістили в пляшечку з кельнською водою, але й ми не в тім’я биті. Бачили хитрунів і не таких, – пояснив Олексій, видихаючи перший густий струмінь тютюнового диму. – Тож заперечувати справжнє ім’я для вас уже безглуздо. Пропоную минути цей етап нашої бесіди й перейти далі.

– А до моєї кімнати в санаторії вас провів розпорядник? – поцікавився я.

Співрозмовник ствердно кивнув.

– Не тримайте на нього зла, – сказав Олексій. – У бідолахи не було вибору. Ми, знаєте, вміємо бути переконливими…

Я набрав у легені більше нахабства ніж повітря й запитав:

– І на біса чекістам скромний торговець вином?

Чоловік засміявся.

– Ви мені починаєте подобатись, Вістовичу, їй-богу, – сказав він. – «Скромний торговець вином», це ж треба. Козлов! – гукнув він, повернувши голову вбік дверей.

Завіси знову заскрипіли, й досередини зайшов дебелий чорновусий конармієць з револьверною кобурою і кавказьким кинджалом на поясі. Нарешті я побачив того, чиї черевики скрипіли підошвами біля мого обличчя.

– Принеси вино, – наказав йому Олексій.

– Оту кислятину? – перепитав прибулий.

– Оту кислятину, – підтвердив командир. – Тільки не розбий по дорозі.

– Так точно-с!

– Бачили, який у нього погляд? – запитав мій співрозмовник, щойно двері за Козловим зачинилися. – А ручиська? Цього типа побоювались навіть кавказці. Я і сам поруч з ним почуваюся, м’яко кажучи, некомфортно. Надто часто бачив, як він ламає людям кості й перерізає горлянки. Виглядає це геть неестетично, але для перемоги робітничо-селянської революції допускається і не таке… І ви би, товаришу Вістович, у його руках заспівали б іншої.

Я змовчав, жадібно докурюючи свою цигарку. Однієї було мало, але попросити ще одну не наважувався.

– Не здогадуєтесь, де ми зараз? – продовжив Олексій. – Ви ж бо тривалий час провели у Славуті.

– Не здогадуюсь, – відповів.

Стіни, стеля й цегла справді небагато мені розповідали.

– Це винний погріб палацу Сангушків, – пояснив Олексій. – Точніше того, що лишилося від палацу. Повстала солдатня і тутешнє міське шумовиння після вбивства ненависного магната спершу знищили палацовий інтер’єр, разом із бібліотекою й колекцією картин, а потім цей люмпен-пролетаріат узявся руйнувати стіни. Спитаєте навіщо? З ненависті. Сліпої ненависті, яка підживлювалась їхнім невіглаством. Але вона, ця ненависть, прискорила наш прихід сюди. Це мутна вода, по якій іде вперед більшовицький човен.

– Дивно таке чути від вас, – зазначив я.

– Думали, я битиму себе в груди, стверджуючи, що в революції чисті руки? Аж ніяк. Руки в неї по лікті у крові. І це лише початок…

На моє щастя, він знову відкрив папіросницю й запропонував мені закурити.

– Я намагаюся бути щирим із вами, – сказав далі Олексій. – Чекаючи, ясна річ, того самого навзаєм…

Повернувся Козлов, тримаючи в руках темну запліснявілу пляшку, дві склянки й коркотяг. Вино поставив між нами посередині, склянки, наче кельнер, кожному підсунув до його краю, коркотяг простягнув начальнику. Далі виструнчився і дочекався наказу повернутися за двері.

– Що ж, пограймо у вашу гру, – мовив чекіст, обережно відкорковуючи пляшку. – Це вино зберігалося тут, у цьому погребі. Як ви почули, Козлов невисокої думки про знайдену колекцію. Йому, на жаль, дістались дві пляшки відмінної мальвазії…

Найсвітліший князь, Роман Сангушко, думаю, почастував би своїх гостей за якої-небудь урочистої нагоди. Ми з вами, у певному розумінні, і справді тут гостюємо, а повторний прихід на Волинь Революції – чудовий привід для учти. Згодні зі мною?

Закривши рукою напис на етикетці, Олексій наповнив дві чарки.

– Скуштуйте, – запросив він. – І, якщо вгадаєте сорт цього вина та його вік, одразу звідси зможете вийти на волю. Я не жартую… Виноторговцю таке завдання цілком до снаги, а для в’язня – гарний шанс повернути свободу.

– Навіщо вам ризикувати? – не повірив я.

– Бо я азартний гравець і люблю ризик, – відповів той. – На полі бою зазвичай немає місця для гри, і тільки мій фронт – це по-своєму ломберний стіл[156]. Я не рубаю шаблею поляків і петлюрівців. Я граю проти них.

Кілька секунд ми мовчали, дивлячись один одному в очі. У погляді мого співрозмовника справді прочитувався азарт. Його темні очі аж іскрилися від задоволення. Здавалось, він і справді сидів зараз не в сутеренах, а в якому-небудь клубі за партією у бридж або в пікет.

Я взяв склянку з вином і підніс її до губ. Пити не поспішав. Найперше, вдихнув його запах – пряний, насичений, злегка солодкавий. Колір трунок мав темно-червоний, майже кривавий. Я охоче спробував би його за інших обставин, у добрій львівській або віденській ресторації у товаристві гарної жінки… Трішки відпивши, я мимоволі заплющив очі. Мені пригадалася Бейла, яка полюбляла під добре вино давати волю своїй винахідливій фантазії. Ми змагалися хто з нас відіп’є рівно третину бокала або кому вдасться прочитати рядок із вечірньої газети, дивлячись на нього через пляшкове скло. Та частіше ми читали поезію. Кожен мав прочитати строфу, яка б починалася з літер, узятих з винної етикетки. Для Бейли це було легко, вона багато знала напам’ять. А я ж мусив діставати книжки з її бібліотеки й підшуковувати відповідну поезію в Петрарки, Овідія, Вергілія, Шиллера, Ґете чи рядки з п’єс Шекспіра.

– І що скажете? – повернув мене до реальності чоловік навпроти.

– Я не певен.

– Раджу перебрати в пам’яті лише благородні вина. У цьому погребі навряд чи тримали абищо, – сказав він.

Я відпив ще один ковток і дослухався, як делікатно трунок діє на мої притуплені хворобою смакові рецептори.

– Думаю, вино з Бордо, – припустив нарешті.

– Так, – відповів Олексій. – А точніше?

– Як на мене, це… Ротшильд[157]. Не інакше.

Чекіст помовчав, а потім кутики його рота смикнулись у посмішці.

– Вгадали, чорт забирай! – вигукнув він. – Це справді Ротшильд. Старий князь мав відмінний смак.

Я не зводив з нього погляду.

– Що ж, ідіть, – сказав він нарешті.

– Справді? – не повірив я.

– Так, ми ж домовились, – підтвердив чекіст. – Двері он там. Козлову скажете, що я вас відпустив. Звісно, він не повірить, зайде сюди, але я підтверджу.

Не зводячи з нього недовірливого погляду, я підвівся й обережно рушив до виходу, наче йшов по замінованому полю. Коли моя рука вже майже торкнулася клямки, позаду мене знову почувся голос Олексія:

– Стривайте, – сказав він тоном людини, яка раптом пригадала щось направду важливе. – Ми домовлялися, що ви назвете ще вік вина. Чи не так?

Я завмер.

– Авжеж, – відповів йому замогильним голосом.

– Отже…

– 1850-й, – сказав я навмання, знаючи, що й так не вгадаю.

Олексій скривив розчаровану гримасу й підвівся з-за столу.

– А ось тут, дорогий Вістовичу, варто було проявити кмітливість. Старий князь, затятий полонофіл, любив символічність у всьому… – сказав він. – І цю пляшку, думаю, відкоркував би 11 листопада 1918 року[158]. Якби дожив.

– Вино 1863 року…[159], – тихо промовив я.

– Атож.

Він випив зі своєї чарки і долив трохи мені.

– На сьогодні досить, – підсумував Олексій. – Маю надію, що переконав вас, по-перше, у тому, що не всі червоні такі звірі, як про нас розповідають. А по-друге, що ми можемо один одному довіряти. Адже можемо?

Я був втомлений розмовою і до того ж ще недостатньо здоровий, тому тільки безсило кивнув.

– До завтра, – попрощався він і вийшов, прихопивши пляшку.

Я повернувся до свого кутка під стіною і знову ліг, наче побитий пес. Ця не надто довга розмова чомусь мене страшенно втомила. Тому не минуло й хвилини, як я провалився у прірву сну.

Розбудив мене Козлов, безцеремонно копнувши у бік черевиком. Лють гарячою хвилею вдарила мені в голову, захотілося кинутись на нього й придушити, але, зціпивши зуби, я опанував себе. Ослаблений і голодний, я заледве чи мав би якісь шанси проти цього здорованя.

– Вставай, зараз командир прийде, – буркнув Козлов, свердлячи мене своїм ненависним поглядом.

Я скорився. Спочатку звівся на ноги, потім підійшов до столу й сів на свій стілець.

– Я б тебе прирізав, петлюрівська собако… – у потилицю мені промовив Козлов. Голос його був трохи стишений, але все ж виразний. – Не знаю, чому командир з тобою панькається.

Відчинилися двері, і зайшов Олексій. Дав знак моєму навіженому конвоїру вийти, а потім сів навпроти мене. Обличчя допитувача цього разу було напружене, губи стиснуті, очі звужені до щілин.

– Як спалось? – кинув він мені.

– Чудово.

Олексій гмикнув.

– Спілкувались із Козловим?

– Так, йому хочеться мене прирізати.

– Видно, не надто хочеться, якщо ви досі живі. Коли він щиро бажає комусь смерті, то не зважає на будь-які перешкоди. Навіть командир йому не завада, – зазначив Олексій.

– Що ж, дякую, що попередили. Пильнуватиму.

Допитувач закурив, цього разу мені не пропонуючи.

– Ми сьогодні говоритимемо більше по суті, Вістовичу, – сказав чекіст. – Буде менше, так би мовити, світоглядної філософії.

– Як вам завгодно.

Він уважно придивився до мене.

– Вам нічого не потрібно? – запитав раптом. – Нічого не хочете попросити?

– Про що ви? – питанням на питання відповів я.

Той знизав плечима.

– Бритву, щоб поголитися, чисту воду… Їжу, врешті-решт. Хочете їсти?

Он воно що. Йому треба, щоб я просив. Учора наливав мені дорогого вина, був приязним, а сьогодні змінив тактику.

– Хіба полонених не годують? – промовив я.

– Буває, що забувають.

– Якщо охляну від голоду, то навряд чи зможу підтримувати розмову.

– Ваша правда. Гаразд, Козлов щось вам пізніше принесе. Якщо, звісна річ, не зжере по дорозі.

Я уявив цю тварину з моєю їжею в руках, і до горла підступила нудота. На столі все ще стояло вчорашнє вино, тож я мимоволі вхопив склянку й одним ковтком випив.

– Поговоримо про 7-му ескадрилью, – мовби не помітивши моєї реакції, продовжив Олексій. – Давно з ними виходили на зв’язок?

– Я не виходжу з ними на зв’язок.

Це було чистою правдою, оскільки наше спілкування відбувалося в односторонньому порядку. Я лише передавав інформацію у штаб.

– Гаразд, уточню запитання: ви можете з ними зв’язатися?

– Ескадрилья відступає разом з усією армією. Доки це відбувається, жодного зв’язку бути не може.

– Однак як тільки відступ зупиниться, ви можете повернутися до старої моделі зв’язку?

– Не впевнений.

– Чому?

– Хіба Кацман не розповів чому?

Олексій витримав паузу, за цей час закинувши ногу на ногу.

– Сердитесь на нього? – запитав він. – Дарма. Цей чоловік переповнений жагою помсти, але витримки в нього значно менше, ніж у вас. Козлову було достатньо лише підвісити його за ноги й добре перевірити на міцність його суглоби, навіть їх не ламаючи, щоб той усе розповів. Усе, починаючи з вашого знайомства й аж до повітряної атаки американців на Чуднів… До речі, знаєте, чому він так дивакувато говорить про себе в третій особі?

– Гадки не маю.

– Це своєрідний спосіб відмежуватися від реальності, від теперішнього, від того, що старого ладу більше немає, від смерті дружини, від щоденного страху. Мовляв, все це відбувається не зі мною, а з кимось іншим. З іншим Кацманом. Звідси й ці фрази, на кшталт «Кацман радий вас бачити», «Кацман погоджується» чи «Кацману час іти». Цікавий випадок, скажу я вам.

– А що з ним буде тепер?

– Вас і справді це цікавить, Вістовичу?

– Інакше б не питав.

– Він нам іще знадобиться. Наразі житиме…

Під стіною пробіг велетенський щур, лише на секунду затримавшись, аби глипнути на людей. Гризун був розміром з невелику кішку. Шерсть його лискотіла, відбиваючи електричне світло.

– А хто ж видав самого Кацмана?

– Одна молодиця десь з-під Житомира звинуватила в убивстві свого коханця якогось мандрівного єврея. Червоноармійці, яким той продавав порнографію і морфій, швидко збагнули про кого мова.

До горла підкотився сухий клубок. Я важко ковтнув. Олексій тим часом пожбурив якомога далі від себе недопалок і запалив нову цигарку.

– Повторюю: чи повернетесь ви до старого способу зв’язку, як тільки відступ вашої армії припиниться? – сказав він.

– Можливо.

– Тобто якщо налагодиться телеграфний зв’язок?

– Так.

– Чудово.

Допитувач підвівся і якийсь час міряв мою в’язницю кроками.

– Перейдемо тепер до справи, – озвався він з кутка, в якому кілька хвилин тому зник щур. – Я готовий вас відпустити, Вістовичу. Не так, як учора. По-справжньому.

Я затамував подих.

– В обмін, звісно, на деяку послугу робітничо-селянській Червоній армії і персонально мені.

Допитувач знову опинився навпроти і, спершись руками на стіл, нахилився до мене. Обличчя його опинилося просто перед моїм.

– Ви передаватимете їм ті координати, які я сам вкажу, – промовив Олексій, викрешуючи кожне слово.

– І що їх чекатиме? Ваша артилерія?

– Ні, польова кухня…

Кинувши мені цей позбавлений веселощів жарт, допитувач рушив до дверей.

– Подумайте, – сказав він наостанок. – А я невдовзі повернуся.

Двері за ним зачинились.

VIII

Відень

31 жовтня 1920 року

Найхимернішим предметом у кабінеті начальника Staatspolizei була африканська бакаутова[160] статуетка племені Маконде[161], що стояла на краю столу поруч стіни. Вона зображала надміру худорляву жінку з велетенським кошиком на голові. Вістович мимоволі придивився до її обличчя, сподіваючись побачити на ньому вираз утоми й муки, проте жінка дивилась перед собою гордо та спокійно, ніби на голові замість важкої ноші в неї сидів невагомий метелик.

Ще до війни німецька преса писала про жорстокі племена колонізованих Камеруну і Занзібару, які нещадно вбивали європейських місіонерів, фермерів і вчителів, що намагалися принести на їхні дикі землі «світло цивілізації». Репортери запевняли, що інакшого виходу, аніж застосувати каральні методи, кайзер не мав. Унаслідок цього тисячі аборигенів було вбито, а до Європи солдати каральних експедицій привезли мільйони пам’яток: від дешевих дрібниць, як от намиста з мушель чи примітивної африканської зброї, до справжніх витворів тубільного мистецтва: статуеток, масок та музичних інструментів. Невдовзі все це осіло у приватних і музейних колекціях або прикрасило європейські помешкання та кабінети.

– Невдячна це справа, виконувати завдання бюро, яке вмирає, наче шмат льоду на сонці, – озвався Шобер.

Вони вже кілька хвилин тримали паузу. Кабінет укотре заволік тютюновий дим і висів тут, як портьєра.

– Я робив це не для Бюро, – відповів Вістович і відвів погляд від статуетки. – Вірите чи ні, але я по-справжньому вболіваю за ту землю. По один і по другий бік Збруча… Мені неоднаково, що з нею станеться. Як розпорядиться історія.

Шобер кивнув.

– Як розпорядиться історія ми знаємо, – сказав він. – Пілсудський знову розпочав перемовини з більшовиками. Вважатиму дивом, якщо українцям коли-небудь дістанеться бодай клапоть території. Мені шкода, Вістовичу.

Той знизав плечима.

– Справедливість померла разом зі старим світом, – сказав він. – Хоча й там вона траплялася нечасто.

– Повернімося до вашої розповіді, – після чергової паузи промовив Шобер. – Як довго ви перебували в полоні?

Вістович кинув погляд на вікно. На вулиці вже почало сіріти. Їхня розмова сьогодні тривала надміру довго. Чоловік потягнувся до склянки з водою і, відпивши, промовив:

– Два чи три тижні, можливо, більше. Хоч насправді мені видавалось, що все це триває лише один безкінечний день.

Вранці приходив Козлов, приносив якусь їжу. Утім, приносив її не мені, а всідався за стіл і жер у мене на очах. Потім виходив, лишаючи жалюгідні недоїдки. Чекісти хотіли, аби я доїдав те, що лишилось після нього, змагаючись при цьому зі щурами, які опинялися біля миски, щойно за Козловим зачинялися двері. Їм потрібно було, щоб я випрошував у них воду або по-тваринному злизував вологу зі стін. Не катуючи фізично, вони ламали мене зсередини. Такий метод значно дієвіший…

– Ви погодились на співпрацю? – запитав Шобер.

Вістович зітхнув. На якусь мить приклав долоні до обличчя, а коли опустив руки, ледь чутно відповів:

– Так.

Шобер відкинувся на спинку крісла, мовби йому раптом захотілося триматися від співрозмовника якнайдалі. Стомлене обличчя директора злегка скривилось, прибравши виразу здивування і навіть ворожості.

– Чи можу я уточнити в чому саме полягала ця співпраця? Що ви зробили для ЧК[162]? – продовжив він. – Точніше, що встигли зробити?

Оберкомісар німував, наче раптові спазми здавили йому горло. Шоберу навіть здалося, що зморшки на його обличчі несподівано стали глибшими, а в очах мовби погасло життя.

Не дочекавшись відповіді, директор звівся з-за столу.

– Не те щоб я вас засуджував, пане Вістовичу, – проговорив він, – бо не беруся стверджувати, що сам би таке витримав, але… Я втішений, що арештували ми вас недарма. Хочете мовчати – мовчіть. Але попереджаю: від завтра допит буде відбуватися інакше, і допитуватимуть вас так, як і заведено в таких випадках.

Директор наблизився до вішака, щоб узяти верхній одяг. Одягаючи плаща, крадькома зиркнув на Вістовича. Той і далі мовчки й нерухомо сидів на своєму місці, апатично дивлячись перед собою. Шобер надягнув капелюха й попрямував до дверей.

– За вами зараз зайдуть, – сказав він, беручись за дверну ручку. – Переведуть в інше місце.

– Що ж, я це заслужив, – озвався нарешті оберкомісар.

Шобер на секунду завмер, а потім знову обернувся до нього.

– Навряд вони вас зламали фізично, правда ж? Думаю, вам би вистачило сил витримати і голод, і приниження. Було щось іще, – сказав він.

– Чекісти пригрозили поширити в нашому тилу звістку про те, що я перейшов на їхній бік. Став тхором. А отже, частина невдач наших армій та добряча кількість солдатських смертей лежать на моїй совісті, – промовив Вістович. – Мій допитувач навіть демонстрував майбутні «докази»: мої фальшиві донесення, розписки про отримання російських грошей та іншу чортівню. Усе це опинилося б в руках польського або українського командування й однаково для мене означало б тільки одне – ганьбу і, якби я раптом повернувся, розстріл… А погодившись з ними на співпрацю, я отримував нехай примарний, але шанс.

Директор ще секунду затримався біля дверей, а тоді поволі рушив до вікна і прочинив його, впускаючи досередини свіже повітря й випускаючи назовні тютюновий серпанок.

– І тоді вас попросили передати повідомлення у штаб ескадрильї? – запитав він звідти.

– Так, з потрібними більшовикам координатами… Чесно зізнатись, я не надто переживав з цього приводу, бо ще у Львові ми з інженером Лібанським обговорили схожу ситуацію і домовились, що в такому випадку в повідомленні я напишу наприкінці «Тисну руку» замість звичного прощання. Це означатиме, що відправник у халепі…

– І вам вдалося це зробити?

– Так, але це не спрацювало.

– Що ви маєте на увазі?

– У Львові, куди прийшла телеграма, цього не зауважили. Можливо, біля апарату був не Самковський. Або ж моє повідомлення неточно передали у штаб ескадрильї, – пояснив Вістович. – У будь-якому разі пілоти вилетіли саме туди, куди я їх направив. За посередництва Олексія, звісна річ.

– І які були наслідки?

– Червона артилерія збила три літаки. Капітан Купер потрапив у полон… Про його подальшу долю я нічого не знаю, але найпевніше – це доля бранця людоїдів. Доброволець-американець та ще й офіцер – неабияка удача для них. І прекрасна мішень для їхньої ненависті.

– А ви впевнені, що більшовики не захотіли обміняти Купера на когось зі своїх полонених? – запитав Шобер.

– Це було б розумно, проте ідеологічно неправильно. Думаю, його піддали допиту, а коли вивідали все, що потрібно, жорстоко стратили. Він для них – уособлення всього буржуазного світу, класовий ворог, офіцер, який убивав їхніх товаришів. Такий не має права жити.

У той день мені принесли їжу й воду, і Козлов уже не напихався нею на моїх очах. Олексій був у доброму гуморі. Прийшов із шампанським (воно також було з запасів покійного Сангушка) та повідомив, що сьогодні в нього щасливий день. Завдяки мені його навіть нагородили. Тоді я й дізнався про полоненого.

За кілька днів Олексій знову доручив мені передати відомість у штаб ескадрильї. Як і минулого разу, поклав переді мною чистий аркуш паперу й олівець. «Пишіть, – наказав коротко».

«Після попередньої невдачі, вони, мабуть, щось запідозрили, – спробував я відвертітись». Але чекіст у відповідь тільки махнув рукою: «Не запідозрили. Така людська природа. В азарті війни навіть найтрагічніші випадки часто пояснюють просто невдалим днем або яким-небудь забобоном. Отож пишіть, Вістовичу».

– І ви вдруге мусили передати у штаб ціль для атаки? – запитав Шобер.

– Так, – відповів оберкомісар. – Я попросив, як зазвичай, телеграмою надіслати мені добірку вина. Проте цього разу вирішив ризикнути і вдався до хитрощів: дещо змінив координати, змістивши їх так, щоб ціллю атаки була Славута. А точніше – залишки палацу, який став моєю в’язницею.

– Були готові загинути? – промовив директор.

Вістович облизав сухі губи. Глибоко вдихнув і спробував угамувати дрібне тремтіння пальців.

– У вас є випивка? – трохи повагавшись, запитав він у Шобера.

– Маю трохи коньяку, – сказав той і знову зняв плаща й капелюха. Повісивши речі назад на вішак, директор дістав із шафи напівпорожню пляшку і дві склянки. Приніс їх до столу і налив співрозмовнику та собі. Вістович жадібно ковтнув випивку.

– Як ви, мабуть, розумієте, вибір у мене був невеликий, – сказав він після цього. – Моїм повідомленням і справді перестали би з часом вірити. Чекісти хотіли, щоби невдовзі я вирушив до своїх, але працював на червоних. Став їхнім агентом, вів подвійну гру. Про те, як вони збиралися контролювати мене й чим погрожували, я вже розповів… Тому зважитись на цю небезпечну хитрість – було єдине, що я міг. Молився тільки, щоби бомби, які я сам викликав собі на голову, вбили не тільки мене, а й добрячу зграю більшовиків.

– А той ваш допитувач не помітив підступу? Йому не спало на думку докладно перевірити числа у вашому повідомленні? – поцікавився Шобер.

– Звісно, він усе перевірив, – губи Вістовича раптом сіпнулись в усмішці, – причому ретельно й не раз.

– І не помітив, що там заховано вирок йому самому? Що ви підставляєте їх і себе під бомби?

– На щастя, ні.

– Як таке можливо?

– Можливо, якщо покликати на допомогу математику.

– Хай йому чорт, Вістовичу! Поясніть по-людськи!

– Налийте ще коньяку.

– А ви, бачу, втілення скромності… – гмикнув Шобер, проте слухняно налив йому наступну порцію алкоголю.

– Хтозна, може, це моя остання випивка, – відповів оберкомісар, знову підносячи коньяк до рота. – Одному Богові відомо, у чиїх руках я опинюся вже завтра. Адже розповідь моя добігає кінця…

– То що із цифрами? У який спосіб ви зашифрували справжні координати під носом у чекіста?

– Аби не втомлювати вас, розповім тільки загальний принцип, – почав Вістович. – Уявіть, що у вас, приміром, є число 9. Його можна записати багатьма способами: наприклад, як суму чисел 5 і 4 або 6 і 3. Або ж як різницю: 11–2 чи 30–21…

Між мною і телеграфістами у Львові існувала домовленість, що в особливо важливих і ризикованих випадках я буду записувати кожне число трохи інакше: наприклад ту саму дев’ятку подам як «1 + 1 = 7».

– Ви домовились з ними, що знак «=» має змінитись на «+», – здогадався Шобер.

– Саме так. А тепер я попрошу у вас також папір і олівець, – сказав оберкомісар.

Директор виконав його прохання.

– І що далі? – запитав він.

– Повернемось до нашої дев’ятки. Припустимо, це і є те число, яке я мушу зашифрувати на очах у чекістів. Воно може позначати будь-що: мінуту або секунду[163], довготи або широти. Звісно, я зараз говорю не про справжні координати, які передавав. Нагадую – це просто приклад.

Шобер кивнув.

– Отож на вимогу своїх тюремників, я мушу записати, приміром, «Діжка к’янті – 9». – Вістович зробив перший запис. – Слово «діжка» ми використовували завжди, якщо ціллю бомбардування було місце, а не рухомий транспорт: поїзди, вантажівки чи вози. Дев’ятку, як і було домовлено, записуємо в абсурдній математичній формі. Тоді виходить:

Діжка к’янті – 3 + 1 = 5

Далі, припустимо, у нас число 6. З ним проводимо ту саму операцію, але цього разу може йтися вже не про к’янті, а сильванер. Отже:

Діжка сильванеру – 2 + 1 = 3

– І що? – знизав плечима директор. – У чому хитрість?

– У тому, що є лише один спосіб, аби ці два математичні вирази стали коректними. Гаразд, лише один відповідний для мене спосіб…

– І який же?

– Додати до них змінну[164]. Тобто записати їх, як

3+x = 5 i 2 x + 1 = 3

І ми отримали рівняння. Як вони розв’язуються, думаю, ви пам’ятаєте… Це молодші класи гімназії.

Вістович швидко вивів на папері:

3 + x = 5 2 x + 1 = 3

x = 5–3 2 x = 2

x = 2 x = 1

– Таким чином, – підсумував заарештований, – справжня координата – 21. Решту чисел я зашифрував у той самий спосіб.

– Гаразд, але ж ви самі говорили, що дев’ятку й шістку можна записати ще інакше. Чому не підходить, скажімо 6 + 1 = 2 i 2 + 3 = 1? – запитав Шобер.

– Бо у виразах, які ви пропонуєте, як не підставляй змінну, вийде в результаті або дробове число або від’ємне, – пояснив оберкомісар. – Ані те, ані інше не годиться для позначення координат.

– Що ж, визнаю, це розумно, – мовив Шобер. – Однак поясніть, чому ви були переконані, що у Лемберзі вас зрозуміють? Адже перед цим там не помітили сигналу біди?

– Так, мого «тисну руку» не зауважили, і це дорого для усіх обійшлося, – кивнув Вістович.

Директор долив йому коньяку, але тепер і сам випив.

– Я вірив, що Лібанський помітить цю закономірність. Те, що кожен із виразів можна розв’язати в такий спосіб… Врешті-решт, він інженер. Та й Самковський – колишній студент математики. Люди з таким складом розуму, зазвичай, звертають пильну увагу на числа, навіть якщо при цьому помиляються у словах, – пояснив арештований.

– І що ж? Львів’яни розгадали ваше завдання? – з азартом запитав Шобер.

– Якнайкраще. За два дні авіація рознесла до бісової матері штаб чекістів у Славуті. Правда, рештки палацу при цьому також зрівнялися з землею.

– Але ж ви… Вам вдалося вижити, – директор подивився на співрозмовника з недовірою і водночас із прихованим страхом, ніби боявся, що той виявиться привидом.

Вістович вихилив третю чарку.

– Я прийшов до тями серед гори цегли й землі, – сказав він. – Велетенський камінь, що мав би розчавити мене, ніби комаху, завис усього за пів метра від моєї голови. А ще я побачив цього сучого сина Козлова. Точніше те, що від нього залишилось. Думаю, саме вигляд цього кривавого місива, що було колись більшовиком-садистом, повернув мені віру в Бога і додав сил та бажання жити. Із настанням темряви мені вдалося вилізти з-під завалу. Поранений, обдертий і знесилений, я все ж подався туди, де, на мою думку, був кордон. Чи принаймні те, що його нагадувало.

За місяць мені вдалося опинитися в Угорщині, звідки я зв’язався з полковником Ронґе. Він і допоміг мені повернутися до Відня.

Шобер знову підвівся й кілька хвилин міряв неспішними кроками свій кабінет.

– Чи правильно я розумію, що ви навмисне не повернулись до Лемберга? – запитав невдовзі він.

– Там мене чекав би арешт і трибунал, – відповів оберкомісар. – Наклепницькі документи чекістів уже на той час опинились у руках польських військових, – відповів Вістович. – Крім того, загибель Купера болісно сприйняв сам Пілсудський. Він кілька разів зустрічався з пілотами й добре знав їх усіх, а його цінував найбільше.

– Це тому у Варшаві так хочуть вашу голову?

– Так. І чи не дужче, ніж прагнуть її більшовики. Ті, завдяки Кацману, знають все про мою справжню діяльність під час війни.

Директор укотре підійшов до вікна, повернувся до нього спиною і задумливо роздивився звідти свій кабінет, ніби якимось дивом потрапив сюди вперше.

– Що ж, тепер я розумію все значно краще, – сказав Шобер. – Ви зараз не просто між молотом і ковадлом. Ви всередині ковальської печі, пане оберкомісаре.

– Нехай так, – погодився Вістович без жодної гіркоти в голосі, мовби йшлося не про його життя, а про шахову партію. – Кожному своє, хіба не правда, Herr Direktor? Я отримаю те, на що заслуговую. Може, вдасться, врешті-решт, спокутувати провину й заглушити голоси сумління всередині.

– Меріан Купер і Бейла Цайсель не дають вам спокою? – промовив Шобер.

– Двоє людей, чия доля залежала від мене.

– Що ж, – тихо сказав директор і тим самим повільним кроком, яким прогулювався по кабінету, підійшов до шафи. – Я, звісна річ, не знаю, де зараз Бейла. Хоч і сподіваюся, що її доля склалася добре. А от про вашого американця мені, здається, дещо відомо…

Директор дістав з кишені ключа і відімкнув ним дверцята. Вістович побачив, що всередині шафа щільно забита стосами паперів. Його співрозмовник зашурхотів ними, наче пес в осінньому листі.

– Ось! – переможно вигукнув він, прокопирсавшись там не менше десяти хвилин. – Знайшов…

Директор обернувся, тримаючи в руках списаний аркуш. Потім сів за стіл і поклав документ перед арештованим.

– Що це? – запитав Вістович.

– Ваше знеболювальне.

Оберкомісар напружив зір.

– Нічого не можу розібрати, – сказав він.

– І не дивно. Це рапорт нашого агента у Вільнюсі, тому текст зашифровано. Але в рапорті йдеться про те, що йому вдалося поспілкуватися з американцем, який втік з російського полону.

– І хто цей американець?

– Пілот 7-ї ескадрильї.

– А ім’я? – нетерпляче випалив оберкомісар.

Шобер примружив очі й вгледівся в документ, що на позір був лише хаотичним набором літер і чисел.

– Френсіс Мошер, – відповів він за мить.

Обличчя Вістовича смикнулось від болісного розчарування.

– Ви ж знаєте, що через мене збили іншого пілота, його звали…

– Стривайте, Вістовичу, – перебив директор. – Спочатку скажіть, чи відоме вам прізвище Мошер? Ви ж знали усіх летунів. Був серед них такий?

– Здається, ні.

– Отож-бо! І в полон за весь час потрапив тільки один…

– Ім’я вигадане, – від радощів у Вістовича затремтів голос.

– Безумовно. Гадаю, він навіть приховав своє офіцерське звання. Вдав із себе рядового, щоб червоні не вважали його класовим ворогом. А лише бідолахою-рекрутом.

– Хотілося би, щоб це було правдою.

– Гадаю, ви зможете зв’язатися з ним через посольство США, коли все закінчиться, – припустив директор.

– «Коли все закінчиться», – повторив Вістович. – А коли це станеться, пане директоре? Я розповів усе, як ви й хотіли. Тепер усе залежить від вас, чи не так?

Шобер мовчав. Потім знову підійшов до вішака, де висіли його плащ і капелюх. Узявши їх, він ще хвилину поміркував, а тоді промовив:

– Маєте рацію, оберкомісаре, треба ухвалити рішення. І вже завтра ввечері у міністерстві чекатимуть мого звіту. Тобто залишилась усього доба. Я не вірю, що в цій шаховій задачі є лише два можливі рішення: віддати вас полякам або росіянам. Не вірю, бо, як на мене, вони помилкові. Треба шукати третє, правильне. І якщо я не спробую це зробити, то до скону собі не пробачу. А ви, ясна річ, мусите мені допомогти.

– І що мені робити?

– Ми обидвоє сьогодні вийдемо звідси. Спершу я, а потім ви, через кілька хвилин, бо нам краще бути порізно. Проте завтра не пізніше сьомої ранку ви мусите прийти до мене додому. Наголошую, не сюди, а до мене на Куррентґассе. Вам зрозуміло?

– Ви знову готові мені повірити?

– А чому не мав би? Хіба сьогодні я про це пошкодував? Отож завтра…

– Я прийду.

Директор покрокував до дверей. Вже прочинивши їх, він затримався і, повернувшись до Вістовича, додав:

– Часто шахову задачу не вдається розв’язати тому, що ми враховуємо не всі фігури. Можливо, ми забули про когось, хто може допомогти. Подумайте…

За дверима, у порожній приймальні Шобер підійшов до телефонного апарата і, знявши слухавку, набрав п’ятизначний віденський номер. Чекаючи на відповідь, директор нетерпляче перебирав у кишені дрібні монети, мовби це могло прискорити когось на іншому боці дроту. Врешті, з того боку підняли слухавку.

– Пані Реннер? – якнайлюб’язніше проказав директор після привітання. – Чи вдома ваш чоловік? Ні, ні… Кликати не треба… Передайте, що я зараз приїду… Так, до вашого дому, якщо дозволите… Прошу вибачити, що турбую так пізно… Ні, все гаразд, нічого не сталося. Просто ми з паном канцлером перехилимо по чарчині… Думаю, він не проти. Авжеж! До зустрічі!

Канцлер прийняв його у своєму кабінеті, де панував напівбезлад і напівморок. На столі лежали абияк складені папери, два відкриті брульйони та пошарпаний план Відня. Усе це коронувала переповнена попільничка й акуратне, але брудне горнятко з-під кави на делікатному блюдечку. Поруч зі столом стояв торшер і відчайдушно виборював у темряви клапоть освітленого простору, куди потрапляли двоє чоловіків по різні боки стільниці та книжкова шафа за плечима Реннера.

– Не бажаєш чогось випити? – запитав канцлер, потираючи стомлено очі. Було, втім, зрозуміло, що Шоберу краще відмовитись. Прислуговувати гостеві Реннер не мав ані сил, ані бажання.

– Дякую. Годину тому пив коньяк. Гадаю, досить на сьогодні, – сказав директор.

– Мудро… А я, знаєш, ніколи не вмів зупинитись вчасно, – всміхнувся канцлер. – Дружина, щоправда, передала, що ти збирався перехилити зі мною чарку.

– Нехай так і думає.

– То що ж тебе привело насправді?

– А ти не здогадуєшся?

Реннер важко зітхнув.

– Уяви собі, я також цілий день думаю про того клятого Вістовича…

Шобер трохи помовчав, очікуючи, що співрозмовник продовжить фразу, але той тільки відвів погляд, спрямувавши його кудись у темну порожнечу, звідки долинав розмірений хід годинника.

– Я допитав його, – сказав натомість директор. – Точніше, він усе мені розповів. Бо на допит це було не схоже.

– І що ж? – Реннер пожвавішав.

– Зізнатися, мені все ще важко ухвалити рішення.

– Тоді я зроблю це за тебе, – несподівано твердо промовив канцлер. – Ми віддаємо його росіянам.

Шобер стрепенувся.

– Чому? – врешті видавив із себе, у нього раптово пересохло горло.

Директор, здавалося, сам не очікував, що доля Вістовича за ці дні стане для нього настільки небайдужою.

Реннер випрямився в кріслі, мов пасажир повітряної кулі, коли та несподівано почала спускатись. Нервово пожував губами й потягнувся за портсигаром.

– Бачиш, Йоганне, в австрійських кабінетах, як виявилось, чимало русофілів. І навіть відвертих прихильників теперішньої влади в Москві. Прихильників на найвищих рівнях…

– Але ж ти канцлер, чорт забирай! – несподівано навіть для самого себе випалив Шобер.

– Вже ні. Тобто не надовго… Я подаю у відставку.

Новина приголомшила гостя.

– Це ж як?

– А як зазвичай це робиться? – сварливо відповів Реннер.

– Зазвичай, це довга процедура.

– От від завтра я її й почну!

Шобер звівся на ноги. Тільки тепер чоловік відчув, що втома розлилася його тілом, наче сік усередині дерева. Було важко стояти, дивитись і навіть дихати. Хоч останнє – це радше через сперте повітря в кабінеті Реннера.

Господар звів на нього неспокійні запалені очі.

– Йдеш? – запитав він.

Директор кивнув.

– Йоганне, я не певен, що ці два твої рішення правильні. Зовсім не певен. Піти з посади в такий час, не оголошуючи наступника, – це майже зрадити країну. А віддати мого оберкомісара більшовикам – те саме, що затягнути петлю на його шиї. Варто було шукати інший варіант…

– Якби тобі погрожували ті, хто погрожував мені, ти вчинив би так само! – закричав раптом канцлер, також зриваючись на рівні ноги. – Сміливцем, урешті-решт, ти ніколи не був! Якби з твоєю родиною обіцяли зробити те саме, що і з моєю, ти б також зламався! Вістович вирушає в Росію! Крапка! І, знаєш, мені вже насрати на його долю… Хай забирають його звідси до чортової матері.

– Хто тобі погрожував? – якомога спокійніше запитав Шобер.

Важко дихаючи, Реннер мусив розв’язати краватку і розстебнути комір.

– Радянський посол, – здавленим голосом відповів Реннер. – У присутності своїх чекістів. Ти навіть не уявляєш, скільки в них тут агентів.

– Я шеф Державної поліції. Ти мусив розповісти все мені.

Канцлер підняв руку, жестом просячи того помовчати.

– Ти б нічого не зробив. Повір мені.

Шобер, не прощаючись, поволі пішов до дверей. Піти швидше – означало б продемонструвати образу, а її насправді не було. Залишитись – означало би погодитись із Реннером, а він був не згодний.

З кабінету Шобера, услід за директором, зачекавши пів години, вийшов оберкомісар Вістович. Черговий біля виходу його не спинив і навіть на нього не глянув. Очевидно, таким був наказ: дозволити оберкомісарові вийти з будівлі.

Вістович із насолодою вдихнув вологе вечірнє повітря і, прискоривши крок, рушив темною вулицею. За кілька хвилин чоловік зупинився біля вуличного вогню в металевій діжці, біля якого грілися візники фіакрів. Один із них спішно підійшов до нього.

– Мені на Рінґштрассе, – коротко мовив оберкомісар.

– А будинок? – перепитав візник. – Знаєте номер?

Оберкомісар сягнув рукою до внутрішньої кишені, звідки витягнув записник і, підставивши його під світло, знайшов там адресу салону капелюшків Емми Віґельбаум.

– Тридцятий, – сказав він.

– Зрозумів. Гайда, добродію.

Візник вказав рукою на свій фіакр.

Дорога тривала не більше десяти хвилин. Салон капелюшків «Віґельбаум», як і очікувалось, був зачинений, але Вістович упевнено натиснув ґудзик електричного дзвінка. Коли за хвилину ніхто не відповів, оберкомісар повторив цю процедуру і знову почекав. Так тривало доти, доки з іншого боку дверей не почулися спочатку кроки, а потім хриплий старечий голос:

– Якого біса? – долинуло до Вістовича.

– Мені потрібна фрау Віґельбаум, – відповів він.

– Ви здуріли? Салон зачинено! Тут тільки я, сторож…

Що ж, якби Емма і справді була всього лише власницею модної крамниці, Вістович би в це повірив. Але він добре знав, хто вона насправді, тому, озирнувшись, аби перевірити, чи не привернув забагато сторонньої уваги, промовив, трохи стишивши голос:

– Перекажіть їй, що до неї гості з Лемберга.

– Звідки? – не почув сторож.

– З Ґаліції, з Лемберга, – повторив оберкомісар.

Знову почулися кроки, які віддалялися кудись углиб приміщення. Після цього настала тиша. Вістович устиг нетерпляче викурити дві цигарки, перш ніж у дверях лунко клацнув замок і вони трохи відхилились досередини. У темному просторі з’явився силует жінки, що в одній руці тримала ліхтарик, а в іншій – револьвер.

– Якого дідька, Адаме? – почувся непривітний голос Емми. – Сюди не можна приходити в такий час.

– А якщо мені терміново знадобився капелюшок?

– Не блазнюй. Чого ти хочеш?

– Впусти досередини.

– Не можу.

– Там твої більшовицькі друзі?

– Не твоє діло хто.

Прибулий знову роззирнувся. Цього разу якось злодійкувато, наче збирався щось поцупити.

– Я хочу знати, що ти замислила. Для чого зблизилася з подружжям Шоберів, – тихо проказав Вістович.

– Нічого я не замислила. Вони мої друзі.

Навіть темрява не приховала скептичну посмішку на обличчі львів’янина.

– Гаразд, тоді я просто розповім йому, чим ти займалась до війни. Про всяк випадок. Про те, як ти шпиг…

– Помовч! – перебила вона і, сховавши револьвер, підступила до нього. У руках Емми залишився тільки ліхтар. – Гаразд, поговорімо. Але не тут… За рогом є кнайпа «Під святим Стефаном». Зустрінемось там за двадцять хвилин.

Вістович неохоче кивнув. Еммі заледве чи можна було вірити, але вибору не лишалось.

Жінка, втім, не підвела. Рівно за двадцять хвилин вона з’явилася у призначеному місці, у кнайпі, де він завбачливо зайняв для них столик. Одягнена була в теплий жакет, довгу спідницю й акуратний капелюшок. Руки були обтягнуті шкіряними рукавичками, на плечі висів невеликий ридикюль. Вістович підвівся їй на зустріч.

– Тільки не треба супитись, – одразу сказав він, побачивши кислу міну на її обличчі. – Ти сама була не проти, аби я завітав до твого салону.

– Хто ж знав, що ти припхаєшся ледь не серед ночі, – відповіла Емма. Голос її був усе ще різкий, але тепер без жовчі.

Надійшов кельнер, і вони замовили дві склянки ґьоссеру[165]. Не знімаючи рукавичок, Емма закурила.

– Жінка у кнайпі питиме пиво на рівні з чоловіком, – промовила вона, торкаючись вустами дерев’яної люфки. – Нечувано.

– Часи змінились, – констатував Вістович.

Емма уважно придивилась до нього й раптом усміхнулась.

– І люди також. Ти, приміром, змарнів, схуд, зробився набурмосеним, наче ведмідь… Не знаю, чи вдалося б мені зараз тебе звабити, як тоді?

«Вдалося б, – подумав оберкомісар, ковзаючи поглядом по її гарних вустах, виразних вилицях і зазираючи у глибочезні очі. – Люди, може, й змінюються, але їхні слабкості не зникають».

Мовби прочитавши його думки, Емма продовжила:

– Скільки років минуло, Адаме?

– Тринадцять, здається.

Вона також мовчки порахувала й кивнула на знак підтвердження.

– Не аж так зле нам було? Правда ж? – запитала Емма зовсім тихо.

– Якщо не зважати на те, що я був на волосинці від трибуналу.

– А мене могли покарати мої товариші. У нас були схожі обставини.

Вона розстебнула жакет і зручніше вмостилася на дерев’яному стільці. Дивлячись на неї, Вістович не вірив, що менш ніж пів години тому ця жінка ще тримала націлений на нього револьвер і говорила з ним тоном тюремного наглядача.

Кельнер приніс ґьоссер.

– Розкажи трохи про себе, – знову озвалась Емма. – Ти був на війні.

Він кивнув.

– На італійському фронті.

– А потім?

– Що потім?

– Я чула, опинився в полоні.

Відро зимної води, вилите в цю мить оберкомісару на голову, не спричинило би такого потрясіння, як її слова. Уся аура солодкої ностальгії, що досі оточувала цю жінку, луснула, наче мильна бульбашка.

– Звідки ти це знаєш? – запитав він.

– Розповідав Олексій. Альоша… Тільки не сердься, прошу. Адже він тебе не скривдив, як це роблять зазвичай, правда?

Вістович відпив, і склянка при цьому ледь не тріснула в його руках.

– Правда? – наполегливо перепитала Емма.

– Отже, ви знайомі.

– Були. Олексій загинув під час наступу Будьоного на Львів. Коли я дізналась про його смерть, то подумала, що твоє місто за тебе відомстило…

Вона помовчала хвилину, а потім знову продовжила:

– Він був непоганою людиною. З дворянської родини, інтеліґентний, начитаний, знав латину…

– То як став чекістом? – не втримавши питання, перебив її Вістович.

Емма стенула плечима.

– Думаєш, він один такий? Аристократ, який повірив у справедливість революції?

Вістович змовчав.

– Ні, не один… – відповіла вона сама собі.

– А тепер повернемось до головного, – сказав чоловік після паузи. – Яку долю приготовано Шоберу?

– Хіба тобі не однаково?

– Ні, якщо запитую.

Емма затягнулася папіросою і випустила тонкий прозорий струмінь диму.

– Ти йому не зарадиш, Адаме.

– Помиляєшся, – всміхнувся оберкомісар. – Просто з цієї кнайпи я зараз зателефоную йому і скажу, що до нього в довіру затерлась більшовицька агентка. А в одному салоні дамських капелюшків треба негайно влаштувати обшук. Крім того…

– Більше ні слова, – попередила Емма. – Для твого ж добра… Тобі взагалі краще подбати про себе, аніж про нього.

Вона перехилилася через стіл, майже наблизившись до нього, як для поцілунку.

– Про твій арешт я також знаю. А ще про нього знають тутешні агенти ЧК. І якщо раптом австрійська влада вирішить передати тебе Польщі, вони вб’ють тебе тут.

Емма відхилилася, сівши знову рівно, її тонкі нервові пальці обвили склянку з неторканим ґьоссером.

– А ще я дуже ризикую, попереджаючи тебе.

– То чому це робиш?

Жінка стенула плечима.

– Може, хочу повернути давній борг. Ти все ж таки не виказав мене тоді в Лемберзі.

Вістович зітхнув.

– Все марно, Еммо, – сказав він. – Ти ніяк не допомогла мені цією звісткою. Я й так знав, що ЧК рано чи пізно захоче звести зі мною рахунки…

Вона кинула на нього холодний погляд.

– Сучий егоїст, – промовили вуста, якими Вістович ще кілька хвилин тому милувався. – Я, між іншим, добряче ризикую, повідомляючи тобі це.

– Мені жаль.

Здавалось, тепер настала мить, коли обидвоє мали б підвестись і розійтися в різні боки, проте ані Емма, ані її співрозмовник не рушили з місця, мовби чекали когось третього, хто мав би підійти й сказати заключні слова замість них.

– Ну, гаразд, я маю ще дещо, – першою порушила мовчанку Емма і, загасивши папіросу, відкрила свій ридикюль. Звідти вона дістала елеґантний брульйон в оксамитовій оправі. Вістович мимоволі придивився до цієї зґрабної речі. Його завжди дивувало те, як хтось вміє зберігати свої записники цілими й охайними, тоді як його власні втрачають пристойний вигляд вже за тиждень користування.

Перегорнувши кілька сторінок, жінка розгорнула його на стрункому, акуратно пронумерованому спискові.

– Якщо і це не вартуватиме твого мовчання… – її голос ледь помітно затремтів.

Трохи повагавшись, Емма простягнула Вістовичу свого розгорнутого записника.

– Що це? – запитав він.

– Список усіх клієнток мого салону.

– І навіщо він мені?

– Переглянь…

Оберкомісар пробігся очима згори донизу. Почерк у Емми був такий же гарний, як і її нотатник. Своїми бездоганними рядами рівних літер вона могла би змагатися з найкращими каліграфістами.

– Все одно не розумію, – розвів руками Вістович.

– Невтямки, як ти міг бути найкращим сищиком Ґаліції, – промовила Емма.

– Але жодного з цих прізвищ я не знаю! – знервувався той.

– Переглянь імена.

Чоловік знову занурився у список і раптом заціпенів.

– Бейла, – промовив він. – Бейла… Гофман.

Емма з тріумфальною напівусмішкою на вустах, очевидно втішаючись його раптовою розгубленістю, запалила другу папіросу.

– Але ж… збігається тільки ім’я… Прізвище інше, – продовжив оберкомісар, хоча розумів, що в цю мить має щонайменше кумедний вигляд.

– По-твоєму, я не впізнала ту, за якою спостерігала в товаристві Лібанського? – мовила жінка. – Будь певен. Це твоя Бейла.

– Отже, вона у Відні.

– Тільки останні два тижні. Її чоловік… – тут Емма зумисне зробила паузу, начебто для того, аби ковтнути ґьоссеру. – …чоловік її торговий аташе, тож подружжя багато мандрує. У Відні, як я зрозуміла, збираються зупинитися на місяць-два. От пані Гофман і вирішила трохи оновити в мене свій гардероб.

– Що ж, спасибі, Еммо, – промовив Вістович, відчуваючи, як до горла в нього підступає важкий клубок. – Тепер я принаймні впевнений, що з нею все гаразд.

На хвилину йому здалося, що на обличчі жінки промайнуло співчуття.

– Цей шлюб її просто врятував, – пояснила вона. – Сам знаєш, що творилося у Львові два роки тому. Бейла, лише завдяки протекції майбутнього чоловіка, змогла вижити і вибратися з Галичини, а тепер і розпочати нове життя.

Вістович відвів погляд.

– Вона заслуговує на це, – сказав він.

– Влаштувати вам зустріч? – раптом запитала Емма.

Оберкомісар повернув їй записник і, трохи подумавши, заперечливо хитнув головою.

– Я маю час тільки до ранку. До того ж… – він дістав з кишені пулярес, аби заплатити за випивку. – Не хочу її тривожити.

Він підвівся.

– То як, ми домовились? – запитала Емма. – Не викажеш мене Шоберу?

– За умови, що його життю нічого не загрожує.

– Даю слово. Нам потрібно тільки, щоб він пішов з посади.

– І як ви це влаштуєте?

– Нам дещо відомо про його сина-художника.

– Що саме?

– Що він warmer Bruder[166], – незворушно промовила жінка. – Ти навіть не уявляєш, яка це пожива для бульварної преси…

Краєм ока Вістович уловив, як з-за протилежного столика підвелося двоє чоловіків. Вони начебто зібралися виходити з кнайпи, але він був переконаний, що вийдуть тільки після нього. Хоча б тому, що один із них не зводив з нього очей.

– Щодо Шобера, то це підло, Еммо, – сказав він.

– Але дієво, – відповіла вона. – За теперішніх часів, перебирати засобами не випадає.

Він одягнув плаща.

– Оті двоє проведуть мене додому? Чи до найближчої канави? – з усмішкою запитав він, кивнувши вбік незнайомців.

Жінка стенула плечима.

– Щиро кажучи, не знаю, – відповіла вона. – Але я, здається, про все тебе попередила.

Чоловік надягнув капелюха і востаннє вловив її погляд.

– Прощавай, Еммо, – сказав він їй.

– Прощавайте, дорогий комісаре Вістовичу, – стишено мовила жінка.

Львів’янин попрямував до виходу, і двоє невідомих, як він і передбачав, подалися за ним услід.

Чоловік пішов спочатку повільним кроком, а далі потроху почав прискорюватись. Дві тіні позаду незмінно дотримувались при цьому сталої дистанції, не збільшуючи її, хоч і не скорочуючи. Вістович не озирався, але добре відчував їхню присутність. По шкірі пробігли знайомі сироти. Так бувало завжди, коли небезпека буквально дихала йому в карк.

Трохи поміркувавши, оберкомісар спочатку рушив добре освітленою Рінґштрассе, але не пройшовши й сотні кроків, несподівано звернув праворуч у напрямку Шведського мосту[167].

Ліхтарів на вулицях, що вели до набережної, було значно менше, хідники під ногами нерівні та помережені дрібними ямами, і чоловік з приємністю дослухався, як переслідувачі позаду час від часу спіткаються, стишено при цьому лаючись. Сам же він чудово знав тутешню дорогу і не раз, будучи на службі, проходив тут по кілька разів за ніч.

Уже за п’ять хвилин у темряві почувся плюскітливий шепіт Дунаю, а в ніздрі вдарила важка річкова волога. Ще за мить попереду почав сіріти похилий бетонний берег, і з’явилося чорне хвилясте тіло води, над яким лиховісним привидом тягнувся туман.

Вістович упевнено закрокував уздовж Дунаю, ловлячи слухом кожний шурхіт за своєю спиною. Він знав, що його темний плащ майже зливається з бетонними плитами, які укріплюють берег, а тому втікач зараз майже невидимий для переслідувачів. Вони, як він, мусили йти зараз на слух.

Дорога врешті повела під міст, де Вістович зупинився, принишкнувши за громіздкою сирою опорою. Намагаючись вгамувати дихання, він слухав, як до нього наближаються двоє типів із кнайпи, і гарячково намагався спланувати свої подальші дії. Його браунінг залишився у конторі Staatspolizei, і якщо у них є зброя, то йому доведеться кепсько. А вона в них, без сумніву, є…

Тікати далі було марно: ці пси можуть ганятися за ним хоч усю ніч і по всьому місту. Кинутись до найближчого постерунку поліції? Але він офіційно заарештований, тож його у кращому випадку кинуть за ґрати. Це означало б остаточно поставити на собі хрест. Крім того, так він добряче підставить Шобера, який вдруге його відпустив.

Лишалось тільки одне. Коли важке дихання переслідувачів почулося зовсім близько, ледь не біля вуха, Вістович несподівано вийшов їм назустріч. У ту ж мить сірий овал обличчя одного з типів опинився просто перед ним, і поліціянт, не зволікаючи ні секунди, викинув уперед кулак. Незнайомець зойкнув і важко повалився на бетонну долівку. Утім, реакція другого не забарилася: той кинувся вперед, одночасно хапаючи Вістовича за горлянку й притискаючи до бетонної опори, за якою він ще хвилину тому ховався.

Хват був сталевий. Оберкомісар відчув, що задихається, як у зашморгу. Спроба зірвати з себе ці руки виявилась марною і тільки коштувала йому дорогоцінних зусиль. У скронях шалено застугоніло, а перед очима затягнуло червоною пеленою. «Вижив на двох війнах, а тепер задушать, як волоцюгу, – майнула думка в його зболеній голові. – Е, ні… Жити! Жити-и-и-и…»

– Жити, – прохрипів він просто в перекошене від люті обличчя душителя. Далі опустив руки і, востаннє стиснувши кулаки, завдав нападнику два короткі удари. Один у живіт, інший – по печінці.

Цей другий не вимагав надмірної сили, а тільки боксерської точності. Ще малим Вістович бачив, як навіть чималі бійці на рингу падали від цього непомітного, мовби випадкового удару. Він чудово пасував для завершення атаки: б’єш, приміром, лівий-правий-лівий, цілячись у голову, а коли суперник підіймає рукавиці, щоб захиститись, скорочуєш дистанцію і прикладаєшся до його незахищеного боку.

Пізніше, боксуючи у військовій академії, він і сам не раз вдавався до цього прийому, терпляче вичікуючи, доки супротивник необачно підніме руки.

Його душитель болісно смикнувся і застогнав, миттю послабивши хват. Відштовхнувши його, Вістович спазматично вдихнув повітря широко роззявленим ротом, і в цю мить скидався на чималого сома, якого рибалки тримали на дні човна. Намагаючись не зомліти та все ще шумно дихаючи, він поточився дорогою, що вела вгору до міста. Слід було забиратися звідси якомога далі, доки його переслідувачі не отямились.

Думка, як виявилось, була слушною: вже за кілька секунд позаду Вістовича гримнув постріл, а біля його вуха просвистіла куля. Це змусило чоловіка ринутись уперед з подвійною силою.

На дорозі його раптом засліпило автомобільне світло. Заціпенівши на секунду, поліціянт закрив очі рукою. Швидше б авто проїхало! Адже це чортове сяйво робить його ідеальною мішенню для тих, хто позаду.

Проте машина несподівано зупинилась просто поруч із ним. Дверцята відчинилися, і збіса знайомий голос наказав йому хутко залазити досередини. Лише опинившись на задньому сидінні, поліціянт зрозумів, що це був голос колишнього штабсвахмістра Алоїза Наґеля. Той сидів за кермом і гарячково пояснював щось іншому чоловікові праворуч від себе, одночасно намагаючись знову завести двигун, який раптом заглох. Коли пасажир озирнувся, Вістович упізнав Матвія Сташенка.

– Як ви… як ви мене знайшли? – запитав поліціянт.

Проте ніхто з них не відповів. Всі дивилися на дорогу, куди слідом за Вістовичем вибіг один із його переслідувачів. Очевидно той, хто перед цим стріляв, бо мав у руках зброю. Забачивши авто, він націлився просто в них і вистрілив. Куля пробила скло, проте водій і пасажири встигли пригнутися. Тієї ж миті двигун завівся, і машина стрімко понеслася просто на стрільця. Почувся глухий удар тіла об корпус авта. Незнайомець на добрих два метри злетів у повітря й гепнувся на дорогу. Автомобіль же, не зупиняючись, помчав убік Альзерґрунду[168].

За кілька хвилин, коли вони опинились достатньо далеко від Шведського мосту, Наґель сповільнив швидкість. Авто їхало тепер зовсім неквапом.

– То як ви мене знайшли? – повторив запитання Вістович.

Дихати він міг тепер вільно, проте шия страшенно боліла.

– Ну як, – стенув плечима колишній штабсвахмістр. – Коли вас забрали, я вирішив не сидіти склавши руки. Простежив трохи, розпитав, де бачили автомобіль, у якому вас повезли. Але, дивлюся, сам ради не дам, то й пішов до вашого земляка і кажу йому: «Кепські справи, брате. Кидати своїх не годиться… Придумаймо щось разом».

– Словом, стежили ми за вами аж до тієї кнайпи «Під святим Стефаном», – втрутився Матвій.

– Його була ідея, – уточнив Наґель. – Я казав: «Підійдемо, розпитаємо що до чого». А він: «Ні, краще простежити. Щось тут не так».

– Далі, думаю, здогадуєтесь, – продовжив Сташенко. – Виходите, бачу, а за вами ті два довбні.

Наґель врешті зупинив авто і, загасивши світло, закурив.

– Мусимо вирішити, куди далі, – сказав він.

– До мене, на Кольмаркт, – промовив Вістович.

– Не варто, – заперечив Сташенко. – Гадаю, там нас чекатимуть.

Поліціянт подумав про Владиславу, і серце його болісно стиснулось. Мов прочитавши його думки, Матвій сказав:

– За господиню не хвилюйтесь. Нікому не потрібно її кривдити. Немає потреби.

– Тоді на Куррентґассе, – сказав Вістович. – Я маю там з’явитися рано-вранці, але доведеться змінити плани.

– Це чиєсь помешкання? – запитав Наґель.

Той кивнув.

– Йоганна Шобера, директора віденської поліції.

Чоловіки попереду засміялись.

– Авжеж. Безпечнішого місця не придумати, – підсумував Матвій.

На Куррентґассе Вістович потиснув їм руки.

– Тепер я ваш боржник, – сказав він.

– Не мій, – заперечив Наґель. – Це я віддав свій борг.

– А мене якось повчите боксувати, – усміхнувся Сташенко. – Буду радий.

І вже коли оберкомісар вийшов з авто, Матвій додав:

– Повідомте нам, куди вирушаєте.

– Так, це важливо, – підтвердив водій.

– Обов’язково, – пообіцяв Вістович і рушив до знайомих дверей.

Господар дому, здавалося, зовсім не здивувався такою завчасною появою свого арештанта. Він з’явився рівно за квадранс після того, як камердинер провів гостя до вітальні. Тут уже горів камін, біля якого сиділи двоє озброєних поліціянтів. Побачивши Вістовича, вони тільки коротко кивнули йому на знак привітання й далі втупили погляди в заспокійливий танець вогню за кованими ґратами з рослинним орнаментом.

Шобер був спокійний. Вони з Вістовичем потиснули один одному руки, і директор запросив його до бібліотеки.

– Бажаєте чаю? – запитав він. – А може, чогось міцнішого?

Прибулий кивнув. Випити і справді би не завадило.

– Будете здивовані, але сьогодні я випадково знайшов у крамниці пляшку «Baczewski», – сказав він і витягнув трунок та чарки зі сховку у столі. – Вважаю, що це добрий знак, хоч здерли з мене втричі більшу ціну, ніж ця горілка коштувала до війни.

– Мені прикро, що довелося вас турбувати раніше визначеного часу, – зніяковіло промовив гість.

– Облиште, – відмахнувся Шобер. – Я був готовий до такого розвитку подій. Ви ж бачите, у моєму домі озброєні охоронці.

– А де ваша дружина?

– Поїхала в Лінц, до доньки. Давно збиралася її навідати.

Господар наповнив чарки. Обидвоє випили за один раз і трохи помовчали.

– Мені вас нічим потішити, пане Вістовичу, – неохоче порушив мовчанку Шобер. – Канцлер ухвалив рішення на користь Росії. Вас віддають більшовикам.

– Тоді це поминки, – засміявся той. – І день відповідний: 31 жовтня. Завтра починаються задушні дні.

– Лишіть свій бісів чорний гумор… Краще скажіть мені ось що: куди б ви подалися, якби раптом змогли вибратися за межі Австрії?

– У Німеччину, – трохи подумавши, відповів оберкомісар.

– У вас там є впливові друзі?

– Не знаю, наскільки вони впливові зараз… Вони з кайзерської розвідки і колись мені заборгували.

– Хто саме?

– Майор Фішер, наприклад.

Шобер кивнув.

– Уже полковник, до речі. І ще при посаді.

Він вказав на телефонічний апарат біля вікна і продовжив:

– Отже, вип’ємо ще по одній чарці, а потім зателефонуємо в Берлін і повідомимо полковнику, що зараз найкращий час вам віддячити. Кращого, думаю, вже не буде. Після дзвінка негайно їдемо з Відня. Зупинимось на певний час у моєму будинку в Гальштаті[169]. Там вас не шукатимуть. Та й мене також…

На високогір’ї Альп сніг, зазвичай, з’являється вже у вересні, а до листопада снігова ковдра рясно вкриває підніжжя гір, а відтак і маленькі села та крихітні гірські міста такі, як Гальштат. Чиясь невидима рука, здавалось, дивом зуміла втиснути його зґрабні дерев’яні будиночки, кілька кам’яниць та дві церкви (католицьку й протестантську) на єдиний рівний клаптик поверхні між скелястим хребтом і мальовничим озером, що живилося водоспадами й водами неширокої, зате стрімкої річки Траун.

Ще не так давно дістатися сюди можна було тільки човном. Населення жило переважно з добування гірської солі, яку робітники на плечах, у велетенських кошиках зносили донизу, щоб відправити озером на продаж. Лише наприкінці минулого століття, після численних невдалих спроб, інженери зуміли прокласти сюди дорогу. А перед Великою війною – збудувати вузькоколійну залізницю.

Ці інженерні потуги лишили на скелястому альпійському тілі численні шрами: ялові або недобудовані тунелі, розлами, спричинені вибухами будівельного динаміту, або й цілі провалля, які не задумував Господь, коли створював Зальцкаммерґут.

Уже два дні після приїзду сюди Вістович використовував усе передобіддя, щоб прогулятися тутешніми околицями. Часу у другій половині дня не було – темніло у цій порі напрочуд швидко.

Шобер лишався у своєму будинку, сидів за столом перед друкарською машинкою, курив, пив бренді й час від часу вистукував на ній речення-два. Зазвичай усі його творчі потуги цим і завершувались. Тоді він щось нервово нотував у записнику, закреслював написане і починав писати знову. Могло здатися, що всі його віденські проблеми залишилися у Відні. А Вістович просто дав йому привід вибратися на певний час зі столиці.

Звісна річ, це було не так. Він знав, що з відставкою Реннера чимало зміниться. Відень перетвориться на киплячий котел, у який, після повернення, доведеться пірнути і йому самому. Крім того, він буде змушений пояснювати новому канцлеру, куди подівся заарештований оберкомісар, і як тепер бути з двома амбасадами, польською та радянською, які вимагатимуть пояснень в австрійської влади.

«Але це буде потім, – казав він собі і ставив у «Ремінгтон»[170] чистий аркуш паперу. – А поки трохи свободи…»

Вістович у цей час брав на плече стару лефошівку[171] і йшов на прогулянку. Якщо погода була ясна і не сніжило, йому вдавалося піднятись доволі високо в гори, звідки проглядався казковий альпійський краєвид.

Ці свої кількагодинні мандри він подумки називав прогулянками з власним сумлінням і пам’яттю. Вони говорили з ним, коли навколо панувала велична тиша. Напередодні свого від’їзду до Німеччини, коли днина видалась напрочуд погожою, і він зумів піднятися як ніколи високо, чоловік спробував востаннє підсумувати ці внутрішні діалоги. Вже завтра вони з Шобером збираються виїхати до Зальцбурґа, там він сяде в поїзд до Мюнхена, а звідти – до Берліна, де його зустріне полковник Фішер. Як добре, що той не забув, скільки разів комісар із Лемберга допомагав прусській розвідці.

Умостившись на камені, Вістович, примруживши очі, кілька хвилин милувався горою Дахштайн, що височіла над рештою, мов шахова королева, вбрана в корону з округлих скель. Морозяне повітря приємно пощипувало шкіру і, здавалось, от‑от задзвенить, мов кришталь.

Він пригадав Бейлу, якій не зумів допомогти у важкий час, а тому це зробив інший. Отой торговий аташе Гофман, якому вона тепер належить. Який виборов право називатися її чоловіком. Який, мабуть, втратив голову від кохання, і Вістович добре його розуміє. А ще він йому заздрить і готовий убити з рушниці, яку стискає зараз у руках. Та, поміж тим, насамперед йому вдячний… Бейла жива, і це – найважливіше.

Далі пам’ять і сумління нагадали йому Владиславу. Бідолаха віддала йому стільки теплоти й турботи, а він не знайшов способу навіть попрощатися. Щоправда, він залишив Шоберу чималу суму грошей і попросив передати їй. Тих коштів мало би вистачити на кілька місяців, доки жінка шукатиме нового постояльця.

Цікаво, що вона зробить із речами, які він залишив у кімнаті? Віднесе у поліцію? Знищить? Продасть? Віддасть у Карітас[172]?

Та найбільшою мукою зараз було думати про таємницю, яку розповіла йому Емма, і яку він пообіцяв зберегти: брудний підлий метод, до якого збираються вдатися більшовицькі посіпаки, щоб прибрати з посади Шобера. А може, й далі шантажувати його навіть після цього.

«Ти мав би повідомити його про все, – говорило сумління. – Це було б чесно щодо людини, яка тебе врятувала. Слово, дане Еммі, – ніщо в порівнянні з крахом його кар’єри».

«Може й так, але що це змінить? – виправдовувався подумки Вістович. – Навіть якщо я розповім йому? Що це змінить? Що він встигне зробити? Завчасно піде з посади? Відречеться від сина? Аж ніяк».

Він підвівся й попрямував до покинутого тунелю, крізь який не раз проходив на інший бік гірського хребта. Вже біля самого входу пам’ять нагадала йому про Меріана Купера. Летуна-сміливця, який втрапив через нього у полон.

– Але ж він вижив, – промовив чоловік уголос. – Він вижив! Я більше не мушу себе картати, чорт забирай!

Опинившись у темній пащі тунелю, Вістович рушив уже повільніше. Після яскравого гірського сонця, що відбивалося від снігового шару й немилосердно сліпило очі, його зір погано сприйняв майже цілковиту темряву з цяткою світла вдалині. Він знав, що тунель тягнеться приблизно триста кроків, які доведеться пройти навпомацки, але з іншого боку краєвид ще розкішніший. Завтра він поїде звідси, тож варто побачити його востаннє.

Зненацька десь на середині дороги світло попереду потускніло. А зовні долинуло диявольське ревіння.

«Буря, – подумав оберкомісар. – Пощастило сховатися тут…»

Він притулився плечем до стіни і чекав. Погода в Альпах змінювалася різко, часом і оком не змигнеш, як замість ясного сонця небо затягували свинцеві хмари. Бувало, щоправда, і навпаки. Треба набратися терпіння і просто почекати. Єдине, що його по-справжньому непокоїло – чи не засипле снігом стежку, якою він сюди піднявся. Бо якщо так станеться, то спускатися цими стрімкими схилами буде вкрай важко.

Раптом звідтіля, куди він ішов, почулися ледь виразні кроки. Вістович спершу вирішив, що йому вчувається, або ж то був лише відзвук бурі, проте слідом за кроками попереду замиготіло світло ліхтаря.

Йому нагадався важкий сон, що переслідував його не одну ніч, і серце стислося від важкого передчуття.

Виставивши перед собою рушницю, Вістович дочекався, доки постать перед ним стане виразною. Тепер він вже міг розгледіти чоловіка у похідній куртці і з шарфом довкола шиї. Обличчя його поки що лишалося у темряві. Ліва рука тримала ліхтар, права – була схована в кишені.

«Може, такий самий мандрівник, як і я», – подумав оберкомісар, але зброї не опустив.

Незнайомець, втім, не зупинився, а продовжував наближатися, попри те, що бачив націлену на нього лефошівку.

– Стій! – наказав йому Вістович.

Той не реагував.

– Стій! Хто ти?

Палець його ліг на рушничний гачок.

– Думав, сховаєшся від нас? – озвався нарешті невідомий. – Думав, утечеш від більшовицького гніву? Уникнеш кари за те, що, мов щур, вивідував таємниці в нашому тилу? Ні.

Знайомий голос! До біса знайомий голос, бо той, хто зараз промовляв до Вістовича, здався йому підозрілим ще тоді, коли вони вперше зустрілись у «Боксерському клубі». Тільки цю підозру чоловік заховав глибоко в собі, аж доки зовсім про неї не забув. А так не можна! Фаховий поліціянт не припускається таких помилок. Він завжди мусить прислухатися до інтуїції. Це було його золоте правило, яке він порушив.

Чоловік підійшов ближче, і Вістович тепер чітко бачив обличчя Сташенка.

– Стій! – востаннє наказав він йому, проте одразу ж вистрілив.

Відголос пострілу ще гуляв тунелем, коли обличчя нападника, перекошене від люті, опинилося просто перед ним, а біля горла Вістович відчув холодний дотик ножа, що вже розтинав йому шкіру.

Все, як у сні.

Епілог

Лондон

Осінь 1922 року

Двадцятирічна Кетрін Спаркс, позаштатна кореспондентка мистецького часопису «The London Magazine», картала себе за те, що прийшла на зустріч майже на сорок хвилин раніше домовленого часу. Падав холодний вересневий дощ, і їй нічого не залишалося, як зайти до ресторації готелю «Коринтія», у якому їй призначив зустріч Вальтер Стерлінґ, австрійський автор, чия книга «Шпигун з Ґаліції» нещодавно побачила світ у видавництві Джорджа Ньюнеса[173]. Що робити стільки часу в цьому помпезному приміщенні, трохи меншому за лондонський собор святого Павла, вона не знала, втім, тинятися в таку погоду по вулиці було б дурістю, вже не кажучи про те, що існував ризик добряче застудитись.

– Доброго дня, міс! – приязно звернувся до неї метрдотель і простягнув руку в бездоганно білій рукавичці, щоб узяти її парасолю.

Дівчина відповіла на привітання.

– У вас замовлено столик?

– Гадаю так, але… Чи дозволите мені просто почекати? Я, на жаль, прийшла завчасно.

Метрдотель співчутливо кивнув.

– Дозвольте запропонувати вам чаю.

– Чаю неодмінно! – почувся збоку чоловічий голос, у якому вловлювався ледь помітний акцент. – І трохи бренді, як на мене, також не завадить…

Обидвоє повернулися до мовця й побачили перед собою міцного сивуватого чоловіка в темно-коричневому гарнітурі.

– О, ви, мабуть, містер Стерлінґ! – радісно вигукнула дівчина.

– Саме так.

– Даруйте, я прийшла раніше і… – вона зніяковіло розвела руками.

– Ми з вами маємо схожу звичку. Я також усе життя боюся запізнитися.

Метрдотель нагадав про себе делікатним «кхм» і запропонував провести їх до вільного столика. Потім записав замовлення і поспішно відійшов, залишивши їх самих.

– Як вам наша лондонська погода? – запитала Кетрін, аби якось заповнити незручну паузу.

– Мало чим відрізняється від віденської. У нас також дощить, – відповів Стерлінґ.

– Ніколи не була у Відні.

Журналістка поклала на стіл свого записника, однак з-поміж його сторінок тієї ж миті на скатертину висипалась ціла купа записок на окремих клаптиках паперу.

– Даруйте, – невідомо чому вибачилась вона. – Якщо чесно, то це мій перший великий матеріал, і я трохи нервуюся.

Австрієць кивнув.

– Що ж, а я написав книжку, про яку Сомерсет Моем[174] відгукнувся, як про найгірший серед найкращих цьогорічних дебютів. Тож підстави нервуватися маємо обоє, – сказав він.

Вони засміялись, напруження розвіялося, і Кетрін почала розмову ще до того, як принесли чай:

– Чи правда, що ви були змушені вибрати собі літературний псевдонім, бо в Австрії займаєте важливу державну посаду? – запитала вона.

– Займав, – уточнив той. – Рік тому довелося подати у відставку.

– Отже, тепер ви можете назвати своє справжнє ім’я та прізвище?

– Йоганн Шобер. Хоча Вальтер Стерлінґ мені подобається більше.

Кетрін вправно вивела це ім’я на чистій сторінці свого нотатника і вже за мить знову звела на нього свій пильний погляд. Австрійцеві вона нагадувала його доньку: таке ж бліде обличчя, виразні темні очі й неслухняні кучері.

– Якщо ви вже почали розкривати карти, містере Стерлінґ (з вашого дозволу я продовжу вас так називати), може, зізнаєтесь: герой вашого роману справжній? Чи він – просто плід авторської фантазії? Цей галичанин Адам Вістович?

Стерлінґ помовчав.

– Уже й сам не знаю, – сказав він після паузи. – Пам’ять часом стирає межі між реальним і вигаданим. Особливо, письменницька пам’ять. Особливо, коли йдеться про немолодого автора.

– І все ж?

Чоловік зітхнув.

– Він – моя вигадка, міс Кетрін. Гадаю, так буде краще…

– Це тішить, бо в романі нещасливий фінал. Не хотілося би, щоб та моторошна загибель у горах виявилася справжньою…

Вони проговорили ще майже дві години, аж доки Кетрін спохопилася і поглянула на годинник.

– Мушу бігти, – перелякано сказала вона. – Редактор мене вб’є…

Стерлінґ підвівся й ґалантно провів її до виходу. Потім розрахувався й поволі піднявся до себе в номер.

Тут він сів у крісло і, підтягнувши до себе портсигар та попільничку, з приємністю закурив. На столику лежали непрочитані свіжі газети та акуратно складений квиток на пароплав до Гамбурга. Усі справи, які стосувалися його книжки, він залагодив і завтра збирався залишити Лондон.

Поруч з квитком лежав лист у сіруватому конверті американської пошти. Його принесли сьогодні вранці і, на відміну від газет, Шобер-Стерлінґ прочитав його від початку до кінця вже двічі. Докуривши свою цигарку, австрієць знову взяв його до рук і витягнув з конверта складеного вчетверо листа, написаного німецькою:

Дорогий Йоганне!

Маю надію, що ви отримаєте цей лист! Я надсилаю його згідно з нашою телеграфною домовленістю, на адресу видавництва з проханням-приміткою переслати в готель, де ви зупинитесь.

Одразу ж поспішаю повідомити: книжку я прочитав! Ба більше, вчора побачив її також у двох тутешніх книгарнях. Думаю, мине трохи часу і вам, вельмишановний авторе, доведеться готуватися до подорожі за океан! Буду радий зустріти вас тут, у країні, яка два роки тому стала мені домівкою.

Ще про книгу: читаючи, я раз у раз зупинявся, і не міг повірити, що все описане відбулося насправді. Ви додали тільки дещицю вигадки, решта – правда.

Крім моєї смерті, звісна річ. Тут ви трохи передали куті меду, бо в тому поєдинку в Альпах переміг я, а не сучий син Сташенко.

Утім, так навіть краще. Нехай ті, хто полюють на мене, хоча би якийсь час вважають, що я помер.

І ще, можливо, сумніваюся в тому, чи справді мене так до нестями любили всі ті жінки, і чи в дійсності я п’ю так багато алкоголю, як ви описуєте? Лишаю це на вашій совісті! І перше, і друге, кажуть, додає літературному герою привабливості. Деякого, так би мовити, шарму.

Хочу водночас подякувати за ту делікатність, з якою ви описали історію з Бейлою. Знаєте, я досі не можу забути цю жінку… І вже навіть з цим змирився. Бо це те саме, що намагатися забути про зубний біль. Різниця тільки в тому, що біль рано чи пізно минає, а почуття, як виявилось, ні.

Ми бачилися з Бейлою пів року тому, коли вони з чоловіком відвідували Нью-Йорк. Я натрапив на кілька прізвищ Гофман у діловому дайджесті й вирішив навмання перевірити, кому вони належать. Пощастило після четвертої спроби – видно, професійні якості ще при мені.

У них прегарна донечка, дуже схожа на свою матір.

З Бейлою вдалося перекинутися кількома словами і навіть обмінятися адресами. Я написав уже три листи і все ще чекаю на відповідь. Проте, чесно кажучи, не надто вірю, що дочекаюся.

Та до біса меланхолію! Чи пам’ятаєте ви, Йоганне, як я, власне, опинився у США? У Берліні, за вашою порадою, подався до американської амбасади, де попросив зв’язати мене з Меріаном Купером. Понад усе мені хотілося переконатися, що він живий і не тримає на мене зла. Колишній пілот відписав мені менше ніж за місяць, а потім запросив до себе.

А зараз, якщо раптом читаєте цього листа стоячи, вам краще сісти. Знаєте, чим займається тепер наш капітан? Знімає кіно! Я не жартую. У Штатах з’являється понад десяток фільмів щороку. А довжелезні черги до кінотеатрів вишиковуються за кілька годин до сеансу.

Меріан каже, що сінема – це не тільки мистецтво, але і вигідний бізнес. І я схильний йому вірити.

Мене, до речі, наш капітан Купер призначив консультантом. Моє завдання полягає в тому, щоби стежити, аби актори правильно тримали зброю в кадрі й не повбивали один одного навіть з бутафорських револьверів. А оскільки батальних сцен він знімає багато, то без роботи я не сиджу.

У цілому, як бачите, у мене все склалося непогано.

От тільки страшенно скучив за Львовом.

Усе би віддав, щоб кілька кроків ступити площею Ринок.

На цьому прощаюся, сподіваючись, однак, на Вашу швидку відповідь. Вміння чекати ніколи не було моєю чеснотою. Цьому мистецтву я не навчився і, схоже, вже не навчусь.

Міцно обіймаю!

Щиро ваш,

Адам Вістович

Примітки

1

«Gebrüder Thonet» – легендарна австрійська фірма-виробник меблів, заснована у XIX ст.

2

«Junghans» – давня марка швейцарських годинників.

3

Herr Bundeskanzler (нім.) – пан канцлер.

4

Мова про Сен-Жерменський мирний договір, укладений 10 вересня 1919 року між державами-переможцями Першої світової війни та державами, які виникли на руїнах імперій, що програли. Австрії, серед іншого, було заборонено мати військову авіацію.

5

Reserviert (нім.) – заброньовано.

6

«Rémy Martin» – марка французького коньяку.

7

Юзеф Пілсудський (1867–1935) – польський політичний та військовий діяч. Маршал. Перший президент відродженої Речі Посполитої.

8

Альянти – держави-переможниці Першої світової війни. Тут мова про США та Британську імперію.

9

HK – Stelle (Hauptkundschaftstelle, також Evidenzbüro) – управління військової розвідки й контррозвідки спочатку Австрії, а потім – Австро-Угорської імперії.

10

Конфідент – агент.

11

Herr Ober (нім.) – пане старший – застаріла форма звертання до офіціанта.

12

В лютому 1918 року в місті Катор (узбережжя Адріатичного моря) на крейсері «Святий Георг» ВМС Австро-Угорщини відбувся заколот моряків, переважно слов’ян за національністю. Згодом до них приєдналися ще кілька десятків суден. Головною вимогою заколотників був мир із Радянською Росією. Повстання було швидко придушене за допомогою підводного флоту та прибережних військ Австро-Угорщини.

13

«Союз Спартака» – ліва марксистська організація, що діяла в той час у Німеччині.

14

Staatspolizei – секретна служба Австрії, державна поліція.

15

Genossen (нім.) – товариші.

16

Праворадикальна, націоналістична організація, що діяла в післявоєнній Австрії.

17

Карл І (1887–1922) – останній імператор Австро-Угорщини.

18

Hofrat – радник двору. Один з найвищих цивільних чинів.

19

Бруліон, брульйон – записник.

20

«London. George Newnes Ltd» – британське видавництво, засноване в 1891 році. З 1892 до 1905 року видало знамениту серію романів Артура Конан Дойля про пригоди Шерлока Голмса.

21

Кольмаркт – одна з центральних вулиць Відня.

22

Staatsbahnhof (пізніше – Ostbahnhof) – один із давніх залізничних вокзалів Відня. Тепер не існує.

23

28 червня 1914 року в Сараєво сербський анархіст Гаврило Принцип убив наступника австро-угорського престолу, ерцгерцога Франца Фердинанда та його дружину, що стало приводом до початку Першої світової війни.

24

«Хрест за військові заслуги» – офіцерська бойова нагорода в австро-угорському війську. Існували три ступені. Третій був найвищим.

25

Zugkommandant – командувач «цуґом» – військовим формуванням, у якому близько 40 осіб.

26

Манліхер – гвинтівка виробництва фабрики Steyr-Mannlicher, що перебувала на озброєнні армії Австро-Угорщини.

27

Місто в Італії. В жовтні 1917 року в битві під Капоретто війська Австро-Угорщини та Німеччини завдали нищівної поразки італійській армії.

28

Кайзерка – Kaiserbrötchen (нім.) – округла булочка з характерним «листовим» візерунком.

29

«Maronen! Geröstete Maronen!» (нім.) – Каштани! Смажені каштани!

30

Чумний стовп – архітектурний релігійний пам’ятник у Внутрішньому місті, зведений у XVII столітті як знак вшанування жертв епідемії чуми.

31

Штабсвахмістр – кавалерійське або жандармське звання унтерофіцерського складу в австро-угорському війську.

32

Ja, klar (нім.) – Так, звичайно.

33

Серія битв Першої світової війни, що відбулись в Італії, в долині річки Ізонцо у 1915–1917 рр.

34

Офіцерське звання у німецькомовних арміях.

35

Українська Галицька Армія (УГА) – військо ЗУНР (Західноукраїнської Народної Республіки). Діяла з 1918 до 1921 року.

36

«Сокіл» – спортивне товариство, засноване 1894 року у Львові.

37

Йдеться про україно-польську війну 1918–1919 рр.

38

Йдеться про польсько-радянську війну 1919–1920 рр., де на стороні поляків воювали українці.

39

На Штернґассе в час оповіді знаходилась одна з віденських в’язниць.

40

Браунінг – загальна назва пістолетів бельгійського виробника Fabrique Nationale d’Armes de Guerre. Популярна зброя кінця XIX – першої половини XX століття.

41

Фельдфебель – військове звання унтерофіцерського складу.

42

Іннере-штадт – Внутрішнє місто – центральний район Відня.

43

Бертільйонаж – метод антропометричного опису і каталогізації даних злочинців, названий на честь французького криміналіста Альфонса Бертільйона (1853–1914).

44

Дактилоскопія – розділ криміналістики, який займається ідентифікацією людей за відбитками пальців.

45

Шоттенрінґ – вулиця, на якій у час розповіді знаходилась Дирекція віденської поліції.

46

Рудольфсгайм – 15-й район Відня.

47

Львівський театр, який заснував граф Станіслав Скарбек. Діяв з 1842 до 1900 року.

48

«Атляс» – одна з найстаріших львівських кав’ярень. Діє донині.

49

Пфеніг – розмінна монета, становила одну соту частину марки.

50

Мелонік – тип круглого капелюха.

51

Alasz (пол.) – кминний лікер.

52

Йдеться про один із сортів горілки, який виробляла знаменита Львівська лікеро-горілчана фабрика «Baczewski», заснована в 1810 році. Діяла до 1939 року.

53

Тепер – вулиця Князя Романа.

54

Галицьке Намісництво – орган виконавчої влади в Королівстві Ґаліції та Лодомерії.

55

Морґ – давня міра площі, становить близько 0,3 га.

56

Тепер – парк ім. Івана Франка.

57

Колєйка (діал.) – черга.

58

Льоди (діал.) – морозиво.

59

Маруни (діал.) – каштани.

60

Личаківська рогатка (також Бродівська, Винниківська) – теперішнє перехрестя вулиці Личаківської з вул. Пасічною.

61

Тепер вул. Миколи Лисенка.

62

Атрамент (діал.) – чорнило.

63

Ян ІІІ Собеський (1629–1696) – король Речі Посполитої.

64

Тепер вулиця Ставропігійська.

65

Тепер вулиця Івана Федорова.

66

У грецькій міфології, німфи, що стерегли яблука вічної молодості.

67

Тепер вулиця Вітовського.

68

Тепер вулиця Джохара Дудаєва.

69

Тепер пл. Адама Міцкевича.

70

Chauffeur (франц.) – водій.

71

Гелер – монета, одна сота крони.

72

«Voise» – один із львівських тогочасних ресторанів, названий за прізвищем власника Якоба Вуазе.

73

Йдеться про в’язницю у Львові, яку розміщено в колишньому монастирі св. Бригіди. Діє донині.

74

Тепер вулиця Городоцька.

75

Estrade (франц.) – сцена.

76

Йозеф Армін (нім. Josef Armin) – (1858–1925) – австрійський та угорський співак, композитор та театральний режисер. Гастролював у Львові та в Галичині, де мав спільну концертну програму з місцевим співочим дуетом сестер Анни й Катріни Рідер. Анна надалі стала його дружиною.

77

Експозитура – тут – поліційний відділок.

78

Чако – формений головний убір.

79

Пульман – тип спальних вагонів та вагонів-ресторанів, які виробляла американська компанія «Pullman» у XIX та в першій половині XX ст.

80

Бреслау – тепер Вроцлав.

81

Тепер – Карлові Вари.

82

Тепер ЛНУ ім. Івана Франка.

83

«Webley» – модель британського револьвера, що виготовлялася з 1887 до 1963 року.

84

Суфіт – стеля.

85

Der Vogel (нім.) – пташка.

86

Тепер вулиця Листопадового Чину.

87

Ц. к. – цісарсько-королівської.

88

Есери – партія соціалістів-революціонерів. Заснована в 1903 році. Діяла до 1940 року.

89

Ласкаво просимо! (нім.)

90

Цимес – щось надзвичайно добре, гарне, приємне. Тут: Все буде чудово (діал.).

91

«Плеєль» – французька фабрика фортепіано, яку 1807 року заснував композитор Іґнац Плеєль (1757–1831) у Парижі.

92

Гербата (діал.) – чай.

93

«Античний менует» (франц.) – фортепіанна п’єса Моріса Равеля, написана 1905 року.

94

Одна з найстаріших вілл Трускавця, збудована у другій половині XIX ст.

95

Марка фотоапаратів німецької фірми C. P. Goerz, яка існувала від 1886 до 1926 року.

96

Законодавчий орган Королівства Ґаліції і Лодомерії.

97

Один із львівських театрів, який розташовувався у пасажі Германів. Ані театр, ані пасаж не збереглися.

98

Тепер – вулиця Академіка Богомольця.

99

«Загальний адресовий покажчик будинків, а також комерційних та торгових об’єктів Столичного Королівського міста Львова».

100

«Рітц» – мережа фешенебельних готелів, перший з яких було відкрито в Парижі 1898 року.

101

Abteilung III b – військова розвідка Німецької імперії.

102

Тепер – вулиця Леся Мартовича.

103

Тепер – вулиця Василя Стефаника.

104

Тепер – площа Михайла Грушевського.

105

Мова про події українсько-польської війни (1918–1919 рр.), де ключовою битвою була битва за Львів.

106

Світ – це село (нім.).

107

За біблійною легендою, пророка Йону проковтнув кит, і той провів у його череві три дні й три ночі. Згодом, за Господнім велінням, Йона зумів звідти вибратись.

108

Пулярес (діал.) – гаманець.

109

Ґрабен – одна з центральних і найстаріших вулиць Відня.

110

«Справа Дрейфуса» – один з найгучніших шпигунських скандалів кінця XIX початку XX століття.

111

Антон Денікін (1872–1947) – російський військовий діяч, один з очільників Білого руху, що мав за ціль відновлення царизму в Росії.

112

Симон Петлюра (1879–1926) – український військовий та політичний діяч. Головний отаман військ УНР.

113

Мова про Петра Франка (1890–1941) – українського науковця, пілота УГА, письменника. Сина Івана Франка.

114

Herr Oberst (нім.) – пане полковнику.

115

Herr Kommissar (нім.) – пане комісаре.

116

Доброго ранку, пане! Ласкаво просимо до Львова! (нім.).

117

Марнське таксі (фр.).

118

Йдеться про ніч 22 листопада 1918 року, коли українська армія залишила Львів. Місто остаточно зайняли поляки.

119

Від польського Naczelnik Państwa. Керівник Польської Держави. Тут мова про Пілсудського.

120

Фрагмент польськомовного маршу, популярного у Львові з 1914 року, з часу перших сутичок військ Австро-Угорщини з російськими. Таксист наспівує його так званим «львівським балаком», локальною польською з поєднанням української фонетики. Той самий фрагмент в оригіналі:

Wojny z Moskwą przyszły czasy,

pójdziem w pola, pójdziem w lasy.

Pośród wojennej odmęty

świt Ojczyzny rozpoczęty

У вільному перекладі:

Час війни з Москвою нині,

Йдем в ліси, йдемо в долини,

Серед битви хуртовини

Засвітає Батьківщина.

121

Корзо – центральна частина міста, прогулянкова зона.

122

Тепер – театр ім. Марії Заньковецької.

123

Тепер – частина вулиці Лесі Українки.

124

Один з найстаріших торгових центрів у Відні, заснований ще в 1879 році. Згодом виникла ціла мережа.

125

Тепер – вулиця Січових Стрільців.

126

Йдеться про ренесансну кам’яницю на площі Ринок з багатим зовнішнім оздобленням. Фасад будинку зберігає стійкий характерний чорний колір.

127

Тепер – проспект Свободи.

128

Тепер – вулиця Володимира Гнатюка.

129

Штамтіш – окремий стіл у кнайпі, зазвичай призначений для постійних клієнтів.

130

Escadrille De Lafayette (фр.) – ескадрилья ВПС Франції, сформована в 1916 році з американських пілотів-добровольців.

131

Старе львівське летовище, що діяло з 1914 до 1929 року. Нині не існує.

132

Моделі аеропланів, що перебували на озброєнні австро-угорської та німецької військової авіації.

133

Тадеуш Костюшко (1746–1817) – польський військовий діяч, учасник Американської революції.

134

Österreichische Flugzeugfabrik – австрійська авіабудівельна фабрика, що діяла в період з 1915 до 1928 року.

135

У період «Наполеонівських воєн» французи двічі захоплювали Відень – в 1805 та 1809 роках.

136

Легіоністи – учасники «Польських легіонів», добровольчого військового об’єднання поляків, що боролось за відновлення Польської Держави.

137

Чеслав Мончинський (1881–1935) – польський військовий діяч, полковник, комендант Львова під час листопадових подій 1918 року.

138

«Heimat» – марка німецьких цигарок. Одна з найстаріших.

139

Йозеф Кшиштоф Лешнєвский (1867–1921) – польський військовий діяч, військовий міністр 1919–1921 рр.

140

Тепер – Львівський театр опери та балету ім. Соломії Крушельницької

141

У час оповіді, приблизно на місці теперішнього пам’ятника Шевченкові, стояв чималий кінний пам’ятник королю Яну Собеському. В 1949 його перенесли до Варшави, а пізніше – до Ґданська, де він знаходиться досі.

142

Double barrel (англ.) – подвійна бочка – одна з фігур пілотажу.

143

Пасаж Міколяша – торговий пасаж, що з’єднував вулицю Миколая Коперника з теперішньою вулицею Миколи Вороного. Зруйнований під час німецького бомбардування 1939 року.

144

Nice to meet you! (англ.) – Приємно познайомитись!

145

Військовий блок, що протистояв країнам Антанти в Першій світовій війні. Складався з Німеччини, Австро-Угорщини, Оттоманської імперії та Болгарського царства.

146

Мова про зенітну гармату Ландера, калібру 76 мм, яку використовували в період 1915–1945 рр.

147

Комбриг – військове звання в Червоній армії. Командир бригади.

148

Фрунзівка – формений головний убір червоноармійця. Суконна шапка у формі шолома.

149

Верста – близько 1 кілометра.

150

Galizische Carl Ludwig-Bahn (нім.) – Галицька залізниця ім. Карла Людвіґа Приватна залізниця, збудована в період 1856–1861 роки. В 1891 році перейшла у власність Австрійської державної залізниці.

151

Мандарин – китайський вельможа, чиновник.

152

Шаньдун – китайська провінція. У час оповіді – спірна територія між Китаєм та Японією.

153

Ansaldo A‑1 Balilla – італійські винищувачі, що були на озброєнні ВПС Польщі.

154

Поляки у той час дісталися кордонів давньої Речі Посполитої (1772 року). Решта українських територій до складу цієї держави не входила.

155

Семен Будьоний (1883–1973) – радянський полководець, маршал.

156

Стіл для азартних ігор, переважно картярських.

157

Château Lafite-Rothschild – славетна марка французьких вин.

158

11 листопада 1918 року – дата проголошення Незалежності Польщі.

159

1863 рік – час Січневого повстання на територіях давньої Речі Посполитої, підконтрольних Росії.

160

Бакаут – тропічна і субтропічна деревина.

161

Йдеться про один із народів Південно-Східної Африки.

162

ЧК або ВЧК – Всероссийская чрезвычайная комиссия (рос.) – орган державної безпеки Радянської Росії (1917–1922 рр.).

163

Мова про одиниці вимірювання кута. Застосовуються для позначення географічних координат.

164

Змінна – в математиці – величина, значення якої може змінюватися.

165

Gösser Bier – одна з найдавніших марок австрійського пива.

166

Warmer Bruder (нім.) – дослівно «теплий брат», гей.

167

Шведський міст – один з віденських мостів через Дунай.

168

Альзерґрунд – один із округів Відня.

169

Гальштат – місто у Верхній Австрії. Історична область Зальцкаммерґут.

170

«Ремінгтон» – марка друкарської машинки, відома з 70-х років XIX ст.

171

Лефошівка – французька двоствольна мисливська рушниця виробництва фабрики Казимира Лефоше (1802–1850 рр.).

172

Карітас – міжнародна благодійна організація, заснована в 1890 році у Фрайбурзі, в Німеччині.

173

Сер Джордж Ньюнес (1851–1910) – англійський видавець і редактор, «батько» популярної журналістики.

174

Вільям Сомерсет Моем (1874–1965) – англійський письменник, дипломат. У часи Першої світової війни служив агентом британських спецслужб.

Content

Богдан Коломійчук
300 МИЛЬ НА СХІД
2021

І

ІІ

III

IV

V

VI

VII

VIII

Епілог

Примітки