Лаура Есківель

Пишемо нову історію. Як перестати бути жертвою за 12 занять

Перше заняття. Хто розповідає мою історію?

Історія — це не випадок, це варіант.

Байард Растін

Усім людям подобається слухати казки, і найбільше — в дитинстві. Діти можуть слухати ту саму казку знову і знову, чудово знаючи, як буде розгортатися розповідь, і не дозволяють жодним чином змінювати фінал. Точне знання того, що станеться з героями казки, дає їм відчуття безпеки, бо гарантує, що майбутнє не є невідомим, чи непередбачуваним, що воно не лякає. Їм подобається знати, що герой виходить переможцем, що злодіїв так чи інакше буде покарано, а порядок — відновлено.

Коли ми виростаємо, то розуміємо, що речі так не працюють. Світ непередбачуваний. Ніхто з нас не може бути впевненим у тому, що станеться наступного дня, і ми постійно відчуваємо, що не керуємо своєю долею. Можливо тому в моменти кризи ми безнадійно шукаємо вихід, рішення, вказаний шлях, як ті герої казок, які ми слухали в дитинстві. Якийсь напис. Якийсь голос, що скаже: «Сюди». Щось або когось, хто нам допоможе, адже ми не бачимо рішення наших проблем. Було б добре, якби ми усвідомили, що, на відміну від дитячих казок, в яких хтось уже вирішив долю головних героїв, ми все-таки маємо голос в нашій особистій, сімейній та національній історії.

Якщо хтось і пише історію міст — то це їхні мешканці. Те, що ми не свідомі цього, що ми про це забули або нас переконали у нездатності змінити курс подій, це інша справа. Правда в тому, що лише ми пишемо нашу історію. Ми, і ніхто, крім нас.

Цієї миті я майже чую, як ви говорите: «Так, звісно!» Я не відповідаю ані за вселенське лихо, ні за смерті в місті Хуарес, ані за корупцію, ні за війни, ні за голод, ні за глобальне потепління. І ви маєте рацію. Ніхто при здоровому глузді не міг би обрати більш хибний шлях. Питання ось в чому: урядові високопосадовці чи керівники міжнародних корпорацій, які ухвалюють рішення, що впливають на переважну частину населення планети, знаходяться при здоровому глузді? З моєї точки зору і з точки зору багатьох інших людей, відповідь була б — ні. То чому ми дозволяємо, щоб ці люди займали керівні посади? Ймовірно, відповіді були б такими: бо ці рішення нас не стосуються, бо вони вислизають з-під нашого контролю, бо з нами ніхто не зв’язується, наші керівники нас не чують, не поважають наш голос, ми для них не існуємо. Інакше кажучи, ми є жертвами чергового уряду і світової економічної системи, які вже давно вирішили перетворити нас на звичайних споживачів або на дешеву робочу силу.

Але це виглядає так, ніби події трапляються самі по собі, «поза» нами. Це ніби з нами відбуваються жахливі речі, які ми жодним чином не можемо попередити. Це так, наче ми атомізовані, відокремлені, від’єднані одне від одного. Це так, ніби ми не є частиною іншого порядку, вищого за економічний. Порядку, де немає нічого передбаченого, крім безмежного поля можливостей, які змінюються щохвилини відповідно до нашої манери мислення, відчуття та дії.

Розгортаючи журнали та переглядаючи новини по телебаченню, я відчуваю, що більшість ведучих та коментаторів розповідають лише половину. Вони неначе залишилися на початку: «Якось було собі одне містечко, де щодня знаходили десятки тіл з відрубаними головами». Будь-яка дитина запитає в цей момент: а далі що? Розповідь на цьому закінчується? О, так, який антикульмінаційний фінал!

Щодня нам продають історії, де, здається, немає діючих осіб, які ухвалювали б рішення проти насильства, злочинності, корупції, безкарності. Так, ніби не було влади народу, ніби єдині, хто діє, як їм заманеться — це злочинці. Ніби й нас тут не було. Ніби історія відбувалася в часі і просторі, далеких від наших. Ніби в кожній родині, на кожній території, в кожній країні мали б неминуче повторюватися акти насильства, болю, страждання. Нікому не подобається, коли його б’ють, катують, експлуатують, обманюють, зраджують, обкрадають і не дають гідно жити, однак, як не абсурдно це прозвучить, такі речі — щоденне меню. З погляду драматургії обов’язковим питанням було б, чому герої наших особистих, сімейних та національних історій ухвалюють рішення, наперед знаючи, що вони завдають болю? Навіщо приймають несправедливі правила поведінки хижацької та суїцидальної економічної системи? Якщо злочинці успішно створюють різноманітні та ефективні мережі наркотрафіку, чому ми не можемо створити мережі солідарної допомоги, міжнародного обміну, які б функціонували так само ефективно? Відповідь більш ніж очевидна, скаже дехто з вас. Бо всі ці кримінальні організації роздають гроші. За гроші можна купити як волю селянина, так і волю президента. Наслідки неважливі. Байдуже, скільки людей помре і скільки страждатиме. Важить лише те, скільки грошей потрапить до кишені. Що ж, визнаючи цей факт переконливим, вважаю, що звідси й слід почати, аналізуючи, чому ми вважаємо гроші найвищою цінністю, чому виявляємо таку м’якість, піддаючись їхнім капризам. Прямуючи шляхом грошей, ми прийдемо до джерела корупції, а вона приведе нас до соціальної організації, що функціонує на основі єдиної думки: спочатку — це я, потім — це я, і далі — знову я. Це в своїй основі і є ідея, яка пропагує економічну систему, що ґрунтується на екстремальному індивідуалізмі. Давайте поглянемо, наскільки ми почуваємося відокремленими від інших.

1. Ви чули про ефект метелика? Вважаєте, що він існує?

2. Якби за кілометр від вашого дому вибухнула атомна бомба, на вас би це вплинуло?

3. Чи вважаєте ви, що землетрус в Азії може спровокувати цунамі на американському континенті?

4. Ви вважаєте, що вияв ласки може спричинити поширення хвилі ніжності?

5. Коли зникає один вид тварин, скільки екосистем це вражає?

6. На скількох людей впливає одне порушення?

7. Скільки людей помирають від одного вбивства? (я маю на увазі вплив, який одне вбивство чинить на емоційний стан членів сім’ї загиблого).

8. На скількох живих істот впливає один витік нафти?

Як бачите, наші дії впливають на довколишнє середовище і людей, так само, як і дії інших впливають на наші життя. Багато хто з нас жив донині, лише зазнаючи впливу рішень інших людей на своє життя. Рішень, що були ухвалені без жодної думки про те, чи вони впливатимуть, чи ні, на долі мільйонів людей. Світова криза, яка нас поглинула, змушує брати справу до власних рук і рішуче діяти, щоб змінити нашу історію.

Перший крок, який ми маємо зробити, щоб перетворитися на творців своєї власної історії — це ясно усвідомлювати, що саме ми хотіли б змінити. Ми не можемо погодитися з ідеєю, що хтось уже все за нас вирішив, і нам залишається тільки підкорятися наказам. Якщо ми поглянемо довкола, то побачимо, що в усьому світі є люди, які хотіли б щось змінити, однак вони не завжди знають, якою дорогою піти. Для всіх цих людей я написала цю книгу, засновану на курсі особистої драматургії, який я з успіхом провела у своїй країні. Більш за все — це запрошення до дії. Щоб ми не залишалися осторонь, коли нас ігнорують, або в ролі «Сплячої красуні», яка існує, не існуючи, яка слухає і не чує, яка бере участь, не беручи участі. Її присутність демонстративно пасивна, летаргічна, неспроможна. Нас хтось найняв грати цю роль? Хтось із вас погодився її грати? Чи ви просто належите до групи тих, хто подав у відставку, вважаючи, що жалюгідне існування, пекельний шлюб, уряд убивць та крадіїв — це той хрест, який ви маєте нести до кінця свого життя?

Якщо це так, не хвилюйтеся. Сподіваюся, що вправи, представлені в цьому підручнику, допоможуть вам змінити думку і дадуть необхідні елементи для чіткого розуміння того, хто ви є, що вам насправді потрібно і як ви можете цього досягнути.

Упродовж практичної вправи — написання нової історії, ми усвідомимо всі обов’язки, які покладені на нас «цивілізованим світом», де ми буцім-то живемо, і котрим, як нам здається, ми мусимо підкорятися, хоча насправді ці обов’язки були створені не для кращого самопочуття — ані нашого, ані інших людей.

Ми дізнаємося, якими є бар’єри, що утримують нас ув’язненими і не дозволяють нам взяти віжки своєї долі у власні руки. Світ, який інші змінюють відповідно до власного зиску — це в’язниця для більшості людей, і, якщо ви маєте бажання втекти з неї, ми з’ясуємо, де вихід.

Єдине, про що я хотіла б вас попередити, перш ніж продовжити — цей підручник був задуманий, щоб зорієнтувати вас у тому, як написати історію. Нову історію. Історію, яку до цього ніхто не писав і яку маємо написати лише ми. До сьогодні ми грали тільки ролі рабів, найманих працівників, але настав час, коли ми мусимо стати творцями своїх власних ролей. Почнемо з того, що будемо героями. Це дає нам владу вирішувати, в якому напрямку йти. Потім маємо написати все на папері. Письмова вправа обов’язкова. Вам слід брати участь в ній активно і абсолютно чесно. Ніхто не буде вас оцінювати. Ніхто не буде вас судити. Ніхто вас не виправлятиме. Не хвилюйтеся. Найбільше, що може трапитися — ви зустрінетеся із самим собою, і, якщо вам це вдасться, це принесе вам надзвичайну користь.

Читаючи питання в тексті, ви, можливо, відчуєте спокусу відповісти на них подумки. Однак це вам зовсім не допоможе. Напишіть, будь ласка. Написавши, ви себе зрозумієте!

Перед тим, як продовжити, я хочу вибачитися. Цей підручник називається, «Як написати нову історію і перестати бути жертвою за 12 занять». Маю вам сказати, що підзаголовок — це абсолютна брехня. Для того, щоб перестати бути жертвою, потрібно значно більше, аніж дванадцять занять. Вибачте, але якщо я сказала б вам це раніше, ви ніколи не захотіли б навіть спробувати. Отже, я перепросила. А тепер — уперед!

Друге заняття. Що ми хочемо змінити?

Цей крок не дуже важкий. Майже всі на світі знають, чого вони не хочуть. Що їм не подобається. Що заважає їхньому розвитку та доброму самопочуттю. Що викликає у них біль та змушує страждати.

Складніше усвідомити, чого ми хочемо. Та навіть усвідомлюючи це, ми можемо прожити все життя у безрезультатних спробах досягнути бажаного. Одна з найпоширеніших помилок — це спроба отримати те, чого ми хочемо, намагаючись змінити інших. Приміром, багато жінок-жертв домашнього насильства сподіваються, що їхні чоловіки раптом зміняться за одну ніч і почнуть приносити їм квіти, водити до кіно, виявляти розуміння та теплоту. Таким чином ці жінки можуть змарнувати ціле життя, отримуючи удари та образи, і нічого не міняючи. Якщо ми будемо покладати нашу віру в зміни на рішення інших, у нас ніколи не буде можливості побачити те, на що ми так чекали. Лише сама людина, а не хтось сторонній, може змінити стан речей. Ця внутрішня зміна, якою б незначною вона не була, автоматично відіб’ється на зовнішньому світі. Бо все, що знаходиться всередині, знаходиться і назовні, а все, що знаходиться зверху, знаходиться і знизу.

Давайте відповімо на такі питання:

1. Що саме, на вашу думку, має функціонувати інакше? (У вашій родині, у вашій школі, у вашій роботі, у вашому співтоваристві, у вашій країні, на вашому континенті, на планеті?..)

2. Чи ті зміни, яких ви прагнете, залежать ще від когось? Наприклад, якщо одна людина захотіла б покінчити з корупцією, чи змогла б вона цього досягнути? Скільки людей мусили би взяти в цьому участь, для того, аби подібна зміна відбулася?

Як ви, напевне, помітили, рішення великих корпорацій, верхівки влади, релігійних установ, Міжнародного валютного фонду або будь-якої іншої установи знаходяться поза межами нашого впливу. Ми можемо демонструвати нашу незгоду з їхніми рішеннями. Можемо обурюватися. Можемо створювати громадські організації, які б діяли в інтересах більшості, однак навіть в такому разі перемога нам не гарантована. Не лише через насильницьку та агресивну реакцію, до якої можуть вдатися можновладці, щоб захистити свої інтереси, але й тому, що зміни, аби бути справжніми, мають супроводжуватися оновленими соціальними структурами. Речі самі по собі не зміняться, якщо тільки ми не почнемо думати разом, діяти та працювати в інший спосіб. Ганді казав: «Все змінюється, коли людина перестає повторювати одне й теж».

Це найбільший і найскладніший виклик. Те, що одна людина робить — результат того, про що вона думає. Тому вкрай необхідно проаналізувати: чому ми думаємо так, як ми думаємо? Чому діємо так, як діємо? Чому живемо, так як живемо? І найголовніше, чи ми цілком усвідомлюємо, що наша форма дії та мислення повністю змінює функціонування суспільства, в якому ми живемо?

Недостатньо хотіти чого-небудь, для того щоб це відбулося. Багато революцій надихалися автентичним бажанням змін, та, не зважаючи на це, коли політичні діячі — їхні натхненники — приходили до влади, вони повторювали всі помилки своїх попередників.

Деякі песимісти, перефразовуючи аргентинського композитора Дісепола, могли б сказати, «світ був та залишається дурницею...». Однак, хоча мені дуже подобається це танго, я відмовляюся стверджувати, що світ не має зцілення. Звісно, має. Для того, щоб обґрунтувати свій оптимізм, я стверджую, що існує ефективний спосіб змінити речі: звертатися прямо до причин, а не до наслідків.

Зі школи ми знаємо, що сила дії дорівнює силі протидії. Уявлення, що Всесвіт існує, як велика машина, запрограмована реагувати у той чи інший спосіб, відповідало б механічному погляду на історію, який ми не будемо розглядати в цій главі. Ми розглянемо те, що буде стосуватися законів, які керують чи не керують нашим життям (один із них — закон причини та наслідку), взявши при цьому до уваги, що, будучи тим, ким ми є, і діючи так, як ми діємо, ми не змогли отримати те, чого прагнемо. Щоб досягнути інших результатів, нам доведеться змінити спосіб мислення та дії.

За кожною проблемою, що зустрічається у нашому житті, стоїть певне повторення неправильних дій. Якщо ми їх визначимо, стане дуже легко уникнути їх повтору в теперішньому, і закріпити це так, щоб цього ефекту не було і в майбутньому. Логічно, як гадаєте?

Пропоную планування цієї зміни розділити на три акти, як у традиційній драматичній структурі. В першому акті ви маєте виявити свої проблеми, в другому — зустрітися з ними, і в третьому — представити своє рішення. Ідея в цьому. Байдуже, що рішення, до якого ви прийдете, лише віртуальне. Важливо, щоби ви знайшли можливе рішення для того, що вас хвилює. Відповідь, яку ви отримаєте, рано чи пізно відіб’ється на зовнішньому світі.

Будь ласка, визначте:

1. Ситуація, в якій ви зараз знаходитеся і яку бажаєте змінити, була викликана чи створена дією або рішеннями інших людей?

2. За цією логікою, ваші дії та рішення могли б змінити життя інших, чи не так? (Пам’ятайте, що те, що функціонує в один бік, так само функціонує і в зворотній).

3. Якщо є певна реакція на кожну дію, це відбувається, бо ми живемо у взаємопов’язаному світі, де частини, інтегровані в одне ціле, зберігають зв’язки між собою та відповідають на отримані стимули. Якби це було інакше, «велика машина світу» не змогла б функціонувати, чи не так?

4. Ви вважаєте, що хтось в минулому завдав вам непоправної шкоди?

5. І ви комусь завдали непоправної шкоди?

6. Чи означає це, що ви, як людина, є лише наслідком якоїсь причини, що мала місце в минулому, але продовжується в теперішньому?

7. Ви вважаєте можливим, що, якщо існує той, хто завдав вам шкоди, існує також і той, хто здатен вас вилікувати?

8. Якщо це так, це доводило б, що шкода, якої, на вашу думку, завдали вам, або завдали ви, не є постійною? Чи є?

Якщо ми були б лише довготривалим ефектом минулого, ми не мали б можливості нічого зробити, щоб змінити сьогодення, і не було б жодної користі в цій вправі з особистої драматургії. Однак, а якщо ми є чимось більшим, ніж просто шестерня в машині, котра діє за вічними та незмінними правилами?

А якщо...? Це питання, яке відкриває цілий світ можливостей. Світ, який ми знаємо, зникає, і перед нашими очима виникають нові ситуації, персонажі, рішення. І кожна нова можливість провокує ефект доміно, в якому старі структури падають перед новими.

Якщо ми порівняємо структуру, яка підтримує будівлю, зі структурою, яка підтримує людину, ми побачимо, що в обох випадках минуле залишило тріщини. Якщо було завдано дуже великої шкоди, ми ризикуємо впасти. Найбільш слушним рішенням у цьому випадку було б знести будинок і потім його відбудувати. На порожній ділянці можна зробити нове планування кімнат, побудувати міцніші колони та укріпити фундамент. Якщо ми були б здатні сприймати себе, як витвір мистецтва, ми, безумовно, без жодних коливань зруйнували б старі стіни, які нас обмежували і приховували наш справжній образ, і побудували б нові.

Третє заняття. Як змінити малюнок?

Коли ми думаємо про «а якщо...», ми можемо уявити себе в дії і перетворитися на акторів, які використовують творчий потенціал для того, щоб перемалювати, змінити порядок, провести реорганізацію.

Робота з трансформації, яка нагально необхідна в нашому світі, не може бути виконана ані лише за широкої соціальної участі, ані за допомогою зміни урядів, щоб привести до влади інших, трохи кращих. Необхідно, щоб ця робота супроводжувалася внутрішніми змінами. Є два способи реалізувати зміни: стримування та трансформація. Суворістю можна ввести в дію нові закони та жорсткіші покарання для злочинців, вивести військо на вулиці задля спроби гарантувати мир, але ці способи не обов’язково принесуть якісь постійні результати. Справжні зміни відбудуться того дня, коли люди перестануть чинити неправильно за власними переконаннями, а не через страх репресій. Для цього потрібні внутрішні зміни людей, які перейдуть у зміну свідомості. І ця нова манера думати відіб’ється у новій манері поведінки і, нарешті, життя.

Для того, щоб діяти інакше, ніж ми звикли, слід проаналізувати нашу попередню поведінку. Ми робимо багато речей автоматично і повторюємо їх щодня, не усвідомлюючи, що ми робимо. Неконтрольовані звички перетворюються на потреби. Такі потреби не є необхідними для життя, тому, по суті, це не потреби, а неправильний вибір. Це усвідомлення допоможе нам знову повернутися до вибору, виправити його, організувати нашу щоденну діяльність інакше. Спосіб, в який ми реорганізуємо інформацію про нас самих, і стане різницею між тим, як ми живемо, і тим, як би ми хотіли жити. Для того, щоб реорганізуватися, я раджу вам уявити себе в драматичній структурі.

Реорганізація, акт гри з різноманітними можливостями, зміна ролей та ситуацій багато в чому пов’язані з драматургією. В драматичній творчості є архетипні персонажі, які діють у визначеній ситуації і здатні вибирати між однією чи кількома можливостями. Вибрати — це відмовитися. Коли хтось обирає одну можливість — інша автоматично зникає, але зникає повністю чи існує й далі десь у паралельному світі — це ми розглянемо трохи згодом.

У цьому занятті ми побачимо, як зміна напрямку наших персонажів призведе до того, що історія змінить свій напрямок разом з ними. Однак якщо вони вирішать повернутися і обрати знову, то завжди зможуть це зробити, бо та можливість, від якої певної миті вони відмовляються, завжди залишається відкритою, не помирає. Наприклад, якась утопія, яку хтось колись уявив, існує в колективному уявленні, хоча ніхто ніколи не реалізовував її в житті. Якщо хтось зможе її реалізувати, якщо вибере її, як спосіб життя, вона стане реальністю. Це ми створюємо наш світ своїм вибором. І тут я знову чую від вас: «Ні, я ніколи не обрав би такий нечесний світ!» Я знаю, тому ви й взяли цей підручник до рук. Ви не згодні з правилами гри і хочете їх змінити, однак для того, щоб це зробити, слід усвідомити, що мимоволі ми стаємо частиною історії, якій інші нададуть найбільш прийнятну для них форму.

Коли я запитую: «Ким ви хотіли стати, коли були дитиною?», дехто відповідає: «Я хотіла бути медиком, чи антропологом, чи танцівницею, чи ким завгодно, однак не змогла, бо мені не дозволяли, або — тому що обставини повели мене іншим шляхом». Правда в тому, що існують зовнішні фактори, які можуть завадити особистому зросту. Однозначно, один із них — це неолібералізм, економічна модель, яка вирішує долю мільйонів людей. Це так, ніби на адміністративних нарадах великих компаній, які дотримуються кожного слова цієї доктрини, ухвалюють такі рішення: «Проінформуйте президента Мексики, що йому слід відмовитися від політики допомоги селу, бо це змусить селян залишити свою землю та об’єднатися на неформальному ринку, а нам потрібно більше дешевої робочої сили, щоб збільшити своє багатство!»; або «Нам треба змінити харчові звички населення, щоби люди потовстішали, а ми потім продавали їм засоби для схуднення»; або «Що ви думаєте? Виробники спиртних напоїв бідкаються, що вживання алкоголю зменшилося, тож спробуємо посилити сімейну дезінтеграцію; нам потрібно більше депресивних людей, які шукатимуть вихід саме в пияцтві», або «нам треба, щоби більшість публічних шкіл були жахливими, а приватних —дорогими, для того щоб мільйони молодих людей залишалися поза системою освіти. Це дозволить нам мати у своєму розпорядженні безліч людей, які не зможуть заробити на життя інакше, аніж ставши найманими вбивцями або перевізниками наркотиків, і які через свою юність не привертатимуть уваги»; або «Нам потрібні корумповані політики, амбіційні урядовці, самотні люди, покинуті, безпомічні, безталанні, що оплесками зустрінуть ті крихти допомоги, які ми зволимо їм дати». Це здається божевіллям, проте я гарантую, що ці думки складають частину їхньої темної стратегії.

Виробники зброї, приміром, мають абсолютну ясність щодо стратегії продажу. Вони знають — для того, аби їхній бізнес був успішним, їм потрібно продавати багато зброї, а для цього є абсолютно необхідним існування на світі багатьох ворогів, багатьох зон конфліктів, і багатьох людей, які хотіли б купувати пістолети. І коли ж саме ми вступаємо в цю історію? Коли починаємо думати, що, лише купуючи зброю, можемо гарантувати свою безпеку. Уже за мить ми станемо героями сценарію, який вони нам напишуть, бо ми живемо в поєднаному світі, де все, що впливає на одну частину, впливає й на всі інші, бо те, що допомагає одній частині, допомагає всьому. Що більше людей поділятимуть цю думку про єдність, то швидше відбудуться зміни, яких ми прагнемо для більшості. І навпаки, що більше людей житимуть з обмеженим, індивідуалістичним, ізолюючим поглядом на життя, то важче їм буде відчути, що проблеми, з якими ми стикаємося щодня, розпочалися саме з моменту створення атомізованого Всесвіту. Пропоную вам проаналізувати ті наслідки, які ідея розділення породжує в наших життях.

1. Чи вважаєте ви економічний стан своєї родини важливішим, аніж стан усього суспільства, в якому ми живемо? Якщо так, то чому?

2. Ви погодилися б працювати на атомній станції, де є ризик аварії, лише тому, що вам за це добре платять?

3. Ви вважаєте, що ваша особиста безпека зворотно-пропорційна рівню добробуту, якого може досягнути ваш сусід?

4. Якби ваші сусіди мали б гарний дім, гарну роботу, соціальний захист і доступ до освіти та мистецтва, чи мали б ви потребу їздити в броньованих машинах та захищати вашу особисту власність сигналізацією, відеокамерами безпеки і охоронцями?

5. Економічна система, в якій ми функціонуємо, формує багато соціальних відмінностей. Ви справді вважаєте, що той факт, що деякі люди мають більше грошей та власності, аніж інші, провокує заздрість, ревнощі та образи?

6. Чи безконтрольне накопичення ресурсів в руках небагатьох не залишає без можливостей розвитку мільйони людей?

7. Що таке конкуренція для вас?

З дитинства нас виховують для того, щоб конкурувати. Ми маємо бути кращими, тріумфувати, прагнути досконалості. Для того, щоб конкурувати, ми маємо бути самотніми. Конкурувати з іншими.

І цей інший може зробити так, що ми втратимо позитивну оцінку, захоплення або повагу інших. Однак навіть коли інший — це людина, яку ми цінуємо, і з якою ділимося нашими почуттями, нам важко зрозуміти, що ми не втрачаємо те, що віддаємо. Багато людей вважає, що втрачає свою любов, коли віддає її. Той сусід, який одразу бачить себе знищеним актом фінансової солідарності і робить послугу своєму другу, глибоко в душі відчуває, що втратив те, що дав, і очікує отримати щось натомість. Це, на мій погляд — причина корупції, яка близько пов’язано з ідеєю роз’єднання. Якби людина не вимагала послуг за те, що дає іншим, а навпаки, була би переконана, що це вона щось отримує, вона однозначно була би іншою. Працівники ДАІ, які вдають, що не помічають порушень мотоцикліста, не очікували б отримати за це гроші. Не буду наводити ще приклади, бо їх багато, і вони зачіпають нас усіх; повторюю, ми живемо у взаємозалежному світі, де поділяємо набагато більше думок, ніж ми можемо собі уявити (зважаючи на те, що наші розуми є абсолютно пов’язані і мають здатність передавати й отримувати інформацію).

Нові науковці, такі, як Руперт Шелдрейк, дискутують на тему, як цей постійний обмін інформацією утворює те, що могло б вважатися генами колективної інформації — бо чим ще є генетика, якщо не інформацією, котра залишається. На клітинному рівні наша генетична спадковість організує матерію, визначає колір нашої шкіри, наших очей, схильність до тієї чи іншої хвороби і всі функції нашого організму загалом. Функції розподіляються. Системи створюються. Можна сказати, що життя — це організована система, яка існує, координовано реагуючи проти хаосу. З плином часу будь-який порядок схиляється до безладу, бо ідея, яка створила матерію, втрачає силу і зникає. Як казав Бодлер, якщо люди є творцями Всесвіту, то вони можуть спричинити і його руйнацію. Ми — активна частина космосу. Ми не маємо залишати його поза увагою. Уся енергія Всесвіту знаходиться в постійній трансформації, і завжди залишається відкритою можливість, що внаслідок змін між окремими частинами Всесвіту буде створено новий порядок. Порядок і хаос, граючи дружно, створюють надзвичайно творче поле із можливістю утворення нової форми життя на основі реорганізованої системи.

Форма організації матерії багато в чому нагадує геометрію та математику. Так, як створюються дистанції та координати між двома точками, так створюються і плани, що представляють життєві проекти. Кожен із них має лінію часу, але її шлях перехрещується з іншими лініями. І всі ми утворюємо красиві геометричні фігури. Це наче гігантський калейдоскоп, який змінює колір та форму, коли одна з його частин рухається в просторі.

У цьому процесі реорганізації люди відіграють суспільно важливу роль, бо функціонують у той самий спосіб, що й клітини у людському організмі. Як клітини створюють тканини, орган або складний механізм, так і ми створюємо соціальні групи та розвиваємо різні форми співіснування, поділяємо та відтворюємо різні форми мислення, які підтримуємо тою ж мірою, якою ми вважаємо їх корисними для нас. І на основі цих генів колективної інформації ми регулюємо нашу поведінку, організуємо співтовариства, до яких належимо, плануємо функціонування наших міст та обираємо наших керівників.

Цієї миті світ ігнорує потреби мільйонів та мільйонів громадян і дозволяє 1 % діяти проти 99 % інших. Чому? Чому таке трапляється? Які сигнали чи яку інформацію ми передаємо одне одному, що вони дозволяють подібне соціальне розшарування та втілення неправильної економічної системи? Загалом ми робимо щось, що не є абсолютно правильним. Погодьтеся зі мною — вже час пригадати, що ми всі по самісінькі вуха занурені в ту саму проблему, і можемо вирішити її лише разом. Деякі ситуації потребують більше часу для їхнього аналізу, однак найважливіше — проаналізувати те, як саме ми беремо участь в цьому хаосі.

Ми вважаємо, або нас у цьому переконують, що ми відповідаємо перед суспільством лише за наші дії, а не за наші емоції та думки. Проте все це впливає на світ однаково. Наші думки — це енергія у русі; було би легковажно вважати, що вони залишаються замкненими в нашій голові. Думки та емоції виходять за межі своїх носіїв і освітлюють або забруднюють навколишній простір у невидимій формі. Можливо, на них не зважають, тому що їх не видно, але вони, безумовно, відіграють визначальну роль у людській поведінці, бо вони взаємопов’язані. Люди дуже добре розуміють зв’язки у сфері економіки. Вони знають, що, коли падає одна біржа, вона тягне за собою інші. Саме тому починається паніка, коли біржа в Нью-Йорку опиняється внизу, але ніхто не зважає, коли збільшується або зменшується кількість депресивних людей довкола. Якого інвестора цікавить біль людей? Який банкір турбується про сум? Який рекламний агент втрачає сон, думаючи про ріст хвилі самогубств серед підлітків через безпорадність?

Усе, що не має матеріальної життєвої форми, їх не цікавить. Думки невидимі, але вони рухаються, як сказав би Галілей. Подорожують, поділяються, трансформуються і набувають присутності у тій формі, якою ми спілкуємося з іншими. Як ми працюємо. Як споживаємо. Як накопичуємо. Як ділимося. Як працюємо. Як святкуємо. Як кохаємо.

Це сказано не для того, щоб здивувати вас кількістю поведінкових штампів, які ми повторюємо, не зважаючи на те, що вони є руйнівними. Якщо ми зауважимо, що порядок та безлад постійно підгодовують одне одного, і що напруження між цими двома протилежними силами створює надзвичайно креативне поле, ми можемо отримати користь, яку фантазія дає нам для того, аби вилікувати наші емоції, і абсолютно вільно написати нашу нову історію.

Четверте заняття. Перший акт: визначення. Як і звідки почати?

Будь-яка історія розгортається в часі. Як і життя, вона має початок і кінець. Народжується та помирає. Між моментами, в які ми народжуємося та помираємо, у нас є мета, цілі, мрії, бажання, місії, які ми маємо виконати. Коли чийсь час добігає кінця, ми відчуваємо, що з ним помирають усі його цілі, і ми сприймаємо це, як щось дуже болісне. Також, коли помирає літня людина, родина приймає цю втрату легше, ніж коли помирає хтось молодий. Поміж жалкувань, породжених передчасною смертю, часто можна почути фрази типу: «Як же так, він же мав стільки всього зробити!» або «Як шкода, у нього все життя було попереду». Це відчуття суму, яке виникає, коли щось не може бути здійснене, використовується в кіно, для того щоб створювати напруження.

Напруження — це сумнів, який відчуває глядач щодо можливостей головного героя досягнути своєї мети. Якщо він її досягне, глядачі залишаться з відчуттям миру, а якщо ні, з відчуттям розчарування. Якщо все йде не так, як ми сподівалися, це нам болить, завжди болить, тому ми супроводжуємо головного героя, зближуємося, ідентифікуємося з ним, перетворюємо його мрії та надії на свої, підкорюючись підсвідомому бажанню перемогти смерть, тріумфувати над часом — бо ми вважаємо, що це може трапитися з будь з ким з нас, що ми не можемо померти, не зробивши багато чого запланованого.

Зважаючи на те, що ідея часу обов’язково веде за собою ідею смерті, опишіть, що ви хотіли б, щоб жило у вашій історії.

1. Які ідеї ви хочете залишити живими?

2. Які традиції та практики, на вашу думку, мають померти, зникнути?

3. У кого має бути влада вирішувати, що мусить жити, а що померти у вас самих?

На основі своїх відповідей визначте, де б ви хотіли, щоб починалася ваша історія. Звідкіля вона, на вашу думку, має починатися, і де б ви хотіли, щоб вона закінчилася. Ви будете визначати, чи хочете показати, як народжується або як помирає проект «життя». Якщо хочете поговорити про те, як він помирає, то момент, коли цей проект агонізує, може стати початком. Звідти ми можемо повернутися та проаналізувати умови, які призвели його до смерті. Або можете почати з моменту, коли існування когось чи чогось наражається на ризик, і потім можете нам показати, як його врятувати. Вирішувати вам.

Наступний крок — написати біографію головного героя вашої історії. Моя порада — це маєте бути ви самі. Хочу вам нагадати, що це курс персональної драматургії. Якщо з якоїсь причини вам буде складно зануритися до свого внутрішнього світу, ви можете створити уявного персонажа, який вас представлятиме.

Вам слід фундаментально написати те, що вас визначає. Я пропоную, щоб ви написали на папері все те, чим, як ви вважаєте, ви є. Не має значення, що це неправильна концепція. Ми розглянемо це далі.

Після того, як ви проаналізуєте самих себе або персонажа, який вас представляє, вам обов’язково слід буде провести аналіз вашого минулого, для того, щоб отримати дані, які допоможуть вам зрозуміти, чому ваш персонаж діє так чи інакше, звідки беруться ваші страхи та невпевненості, і коли у вашій свідомості укорінилася ідея, що неможливо змінити реальність, в якій ви живете. Для цього я пропоную вам відповісти на такі питання:

1. Як ви вважаєте, хто в минулому прийняв неправильне рішення, яке абсолютно змінило ваше сьогодення?

2. На вашу думку, що стало причиною, яка призвела до того, що ці люди почали діяти проти вас?

3. Яким було ваше перше враження, коли ви їх побачили?

4. Якими були слова або образи, що вас приваблювали або навпаки, відштовхували від цих людей?

5. Які сигнали не спрямували до вас, які наміри від вас приховали, або, можливо, на що ви просто не звернули уваги?

6. Був якийсь сигнал небезпеки, який ви проігнорували?

7. Який біль, розчарування, сум вас супроводжували відтоді?

8. Чи відчуваєте ви, що людина, якою ви були до цього моменту, зникла повністю?

9. Чи можна сказати, що хтось вбив ту людину, якою ви були?

10. Чи смерть — це кінець людської сутності?

11. Скільки ще разів, крім цього болючого акту, ви опинялися у подібних ситуаціях?

12. Скільки разів, самі цього не усвідомлюючи, ви знаходили вбивцю, який міг би з вами покінчити (особисто, емоційно, професійно чи політично)?

Коли є підозра «вбивства», детективи у фільмах проводять повне розслідування. Що ж, вам доведеться зробити те саме. І цілком ймовірно, на вас очікуватиме приємний сюрприз — що та зникла людина насправді не була ані мертва, ані на якомусь святкуванні, а швидше в летаргічному стані, і що цілком можливо привести її до тями і повернути в сьогодення. У цьому випадку вам довелося б наново поміркувати над тим фактом, що сталося вбивство, яке забрало чиєсь життя, бо однозначно — це неправда. Прийняти думку про те, що хтось занапастив наше життя, означало б прийняти думку, що ми відчували чиюсь милість —Вселенського Бога, чи як би ви хотіли його назвати — та через цей незабутній, непростимий акт нас відокремлять і завжди відрізнятимуть від інших, тих, які продовжують відчувати милість. Бути відокремленими та не такими, як усі, можливо лише тоді, коли ми самі так вважаємо. Біль від втрати самого себе призводить до думки, що нас можуть зрозуміти лише ті люди, які відчували подібне. Але таким чином ми затверджуємо своє віддалення, шукаємо товариства тих, хто страждає, тобто приречених жити поза милістю. Однак не можна говорити про єдність на основі відокремлення.

Я пропоную присвятити якомога більше часу цьому моменту. Що детальніше ви опишете цю частину минулого, то кращим в результаті буде текст вашої нової історії. Ви можете повернутися в минуле набагато раніше і уявити, ким ви були перед тим, як народилися. Звідки ви були? Чи могли спостерігати за вашими майбутніми батьками? Якою була їхня щоденна діяльність до та після вашого народження? Уся ця вправа — абсолютна спекуляція, але я вас запевняю, що вона буде для вас дуже корисною.

Потім опишіть умови, в яких ви народилися. Яким був фінансовий та емоційний стан вашої родини, коли ви народилися? Хто святкував ваше народження? Кому воно не подобалося і чому?

Нарешті ми всі тут і від нас буде залежати, чи стане наше перебування тут легким та приємним, чи буде глибоко болісним. Зрозуміло, що ми ніколи не знайдемо рішення наших проблем, якщо будемо думати та діяти на основі відокремлення, а не єдності. Зважаючи на взаємозалежність, яка існує між нами та силами космосу, наше внутрішнє особисте перетворення автоматично піде і на загальну користь. І перше питання, яке ми маємо поставити для того, щоб прийняти нашу відповідальність, як агента зміни: я жертва чи не жертва обставин?

Щоб вас заспокоїти, я хотіла б вам сказати, що ми всі певною мірою є жертвами обставин. Скільки емігрантів добровільно залишають свою країну і скільки роблять це під тиском фінансової необхідності? Скільки майстрів перетворюються на робітників за власною волею? Скільки селян за власним переконанням перестають вирощувати кукурудзу і починають вирощувати марихуану? У більшості випадків є хтось чи щось, що визначило нашу долю.

Одна з форм відновлення контролю — це зробити так, щоб у нас самих померло те, чого ми не хочемо передавати майбутнім поколінням . Це — тверде рішення назавжди покінчити з тим, чого ми не бажаємо. Убивство змінює. Змінює назавжди. Потрібна сміливість для того, щоб припинити насильство, біль, агресію, брехню, зради, які ми зберігаємо всередині себе. Набагато легше до знемоги повторювати болісні історії, виправдовуючись: «Я стільки б’юся, бо в дитинстві мене багато били»; або «Я бабій, тому що таким був мій батько.» Це як жарт про п’яницю, котрий обіцяє своїй дружині покинути пити, однак за місяць повертається додому п’яний, як чіп. Дружина його питає: «А де ж та людина, яка запевняла, що більше не буде пити?» А чоловік їй відповідає: «А це вже інша людина прийшла».

На шляху, яким ми йдемо, щоб перестати бути жертвою, може зустрітися чимало перешкод. А в процесі руху може виявитися, що ми не хочемо більше змінюватися. Існує багато ролей і, як показує ця вправа, «персонажів», яких ми бачимо, але не хочемо позбуватися, бо закохуємося в них. Це може бути роль покинутої жінки або слухняного сина, жорстокого чоловіка або маніпулятивної бабусі. Це може бути зразковий громадянин, офісний працівник на пенсії або вічний опозиціонер. Існують темні персонажі, які не так добре виглядають, і не є дуже розумними, як-от корумповані лідери, які зраджують своїх виборців, але будуть і надалі представляти нас, доки існуватимуть «актори», які актом колективного самогубства переобиратимуть їх раз у раз. З іншого боку, існують ролі більш суперечливі та привабливі, приміром, «рятівники». Вони мають більш позитивний образ, діють у випадку несправедливості. Допомога, надана ними, настільки цінується суспільством, що може так статися, що самі «рятівники» не захочуть, аби стан речей покращився, бо який сенс матимуть їхні життя, якщо люди перестануть їх потребувати?

Яким би — негативним чи позитивним — не був образ, який ми представляємо щодня, ми маємо його в серці і нам боляче його залишати. Змінюватися — це втрачати свою ідентичність, а це жахливо, тому перед нами постає велике питання «Якщо я не є тим, ким я є, тоді хто я є?» Який жах!

Однак уявімо собі, що це зовсім не так у нашому випадку, — ми однозначно вирішили змінитися. Якщо ми ясно уявляємо, чого ми не хочемо, нам залишається тільки визначити, чого ми хочемо і чому. Потім нам потрібно буде проаналізувати, як ми збираємося цього досягнути. Нарешті виникає найважливіший сумнів: у чому полягає найбільша перешкода, яка виникає на нашому шляху і не дає нам рухатися вперед? І саме тоді ми стикаємося зі СТРАХОМ. Саме так, зі СТРАХОМ, великими літерами. З цією силою протидії, яка вже неодноразово була нашим ворогом. Лише страх може паралізувати людину, яка, парадоксально, живе у Всесвіті, що знаходиться у постійному русі.

П’яте заняття. Чого я боюся?

Страх можна відчути лише в часі. У часі речі мають свій кінець, і ця ідея нас тероризує. Страх емоційної втрати. Страх відчуження. Страх старості. Страх болю і всі страхи, які тільки можна собі уявити, приховуються в єдиному страху: страху смерті і її еквіваленті — втрати.

Важливо знати, чого ми боїмося, бо цей страх визначає, що робить наш персонаж, а що припиняє робити. Той, хто боїться висоти, ніколи не стане альпіністом, а той, хто боїться води, ніколи не стане моряком. Страх визначає наші пріоритети в навчанні, у нашому професійному житті, в тому, як ми будуємо стосунки з іншими і як вибираємо свою другу половину. Страх також впливає на виборчі процеси, і на пріоритети в ставленні до того чи іншого кандидата, чи в лояльності до тієї чи іншої партії. Скажи мені, чого ти боїшся і я тобі скажу, хто ти.

Керівники на верхівці влади розуміють це дуже добре і розробили стратегії контролю населення, засновану на страху. Що більше страху, то більше контролю. Думка, яка панує у свідомості затероризованого населення — це думка про уразливість. Негайно прозвучить голосний голос керівника, який буде грати роль «рятівника». У своїх промовах він пропагуватиме демократію, проголосить свободу народам та право націй на самовизначення, але, головне, реалізує всі ці дії, спрямовані на встановлення «миру та спокою», за допомогою збройних сил. Армія пройде вулицями і найдивніше те, що значна частина населення аплодуватиме цим діям, бо вважатиме їх корисними для власної «безпеки».

Подібне встановлення влади настільки успішне, що нині ним користуються не лише керівники, але й кримінальні угрупування, які перетворюють населення на заручників своїх битв за владу. Страх, що вибухне бомба, страх викрадень і агресії викликає певну ізоляцію та стримування.

Навіть керманичі тих націй, які вважаються «вільними», знаючи, що неможливо контролювати волю мільйонів людей, вдаються до створення страхів, щоб утримувати цих людей обмеженими. Запевняють свій народ, що в нього є свобода подорожувати, куди завгодно, але одночасно попереджають про небезпеки, які очікують під час відвідин країни, переповненої фанатиками, комуністами та терористами. Крім того, нагадують населенню про можливість зараження різними хворобами, бо весь світ повен вірусів та паразитів. Називають себе країнами, де панує свобода думки, але поширюють расистські гасла та ідеї дискримінації, які породжують ненависть і роз’єднання між громадянами, для того, аби ті не могли зорганізуватися. Індіанці, чорні, євреї, араби, іммігранти, сигарети, СНІД, вірус грипу H1N1, гомосексуальний шлюб являють собою ворогів, яких треба знищити і від яких бездоганні уряди мають «захищатися».

Ризик втратити життя змушує людей зачинятися у своїх домівках. Якщо ми ніколи не вийдемо за межі свого середовища, то не зрозуміємо, що існують інші пейзажі, інші запахи, інші форми танцю, кохання, свята життя та смерті. Існують інші кути зору, під якими можна дивитися на світ. Інші способи обробляти землю і розподіляти продукти, які вона щедро нам дарує. Однозначно існують інші способи готувати і присмачувати їжу. Кожне слово, яке ми чуємо, кожен образ, який ми бачимо, будь-яка діяльність, якою ми займаємося, нас збагачує. Ми навчаємося відповідно до того, що бачимо, відчуваємо, усвідомлюємо. Можна навчити ненавидіти або любити. Цінувати або сміятися над культурними виявами всього світу. Поважати права людей або плювати на них. Піклуватися про землю, як про живу істоту, або забруднювати її.

На жаль, діти нашої епохи навчаються через страх. Вони знають змалечку, що їх можуть вкрасти, вбити, експлуатувати, використати для торгівлі наркотиками. Що треба берегтися від усього та від усіх. Я іноді запитую себе: як з такою величезною кількістю успадкованих страхів будуть жити наступні покоління, якщо ми не покажемо їм шлях подолання цих страхів? Ефективним би був особистий приклад. Ми маємо розповісти їм про те, як самі подолали ці страхи. Поговоримо про наші страхи без жодного страху. Поглянемо їм в обличчя. Вивчимо їх. Покажемо їх світу, щоб залишити відкритою можливість зміни.

Почнемо з того, що напишемо про наш головний страх:

1. Яким чином цей страх проявляється у вашому житті?

2. Це страх, набутий вами в родині протягом поколінь?

3. Це страх, набутий внаслідок травматичних подій?

4. Який ефект справляє цей страх на вас, коли ви його відчуваєте? Він вас паралізує? У вас з’являється бажання втекти? Панічна атака? Ви відчуваєте поразку?

5. Ви вважаєте, що це неможливо проконтролювати?

6. Ви отримували психологічну або психіатричну допомогу для того, щоб його подолати?

Детально опишіть все те, що вам відомо про свій головний страх. Коли ви це зробите, ви зрозумієте — те, що ви вважали своїм справжнім страхом, насправді було лише одним рівнем, який ховався в більшому страху, як у російській мотрійці маленька лялька захована в більшій. Страхи ховаються один в одному, щоби в самій глибині приховати думку, яка їх живить. Немає жодної емоції, яка б не супроводжувалася думкою, і жодної думки, яка б не супроводжувалася відповідною емоцією. Тому так важливо з’ясувати, в чому полягає думка, яка підтримує страх. Якщо ми зможемо з’ясувати її причину і потім її змінити, страх автоматично зникне.

Наприклад, зріла актриса боїться старості. Чому? Бо вона чудово знає, що переважну більшість продюсерів, особливо тих, які працюють з телесеріалами, цікавлять молодість та фізична краса, а не талант. Походження її страху очевидне. Якщо вона постарішає, їй більше не даватимуть головних ролей в теленовелах. Переконання, що єдина річ, яка важлива в її особистості — це зовнішність, змусить її вдатися до послуг пластичної хірургії — щоб спробувати зберегти молодий вигляд, який забезпечить їй роботу. Але насправді важить не кількість зморшок на обличчі, а її здатність до акторської гри. Здатність, на яку може суттєво вплинути ботокс. Однак страх, який приховується за страхом старості — той, що люди її не побачать, не будуть захоплюватися нею, перестануть її любити. Зі старінням вона приречена на забуття. Для цієї актриси старість означає втрату чогось більшого, ніж просто фізичної зовнішності. Вона означає смерть.

І як не відчувати страх смерті у світі, який, здається, створений для того, щоб ми усі померли? У світі, де панує закон джунглів. Де ми бачимо, що для виживання когось одного інший має померти. Де велика риба з’їдає маленьку. Де лише найсильніший виживає. Де наше життя залежить від того, що ми можемо протиставити вірусам, бактеріям і хворобам.

Дарвін сказав «Виживає не найсильніший, не найрозумніший вид, а той, що найбільше пристосований до змін». Змінювати нашу форму мислення — це той крок, який ми маємо обов’язково зробити.

Якщо ми правильно проаналізуємо цей страх, то побачимо, що поза життєвим циклом є енергія, яка не помирає, яка не має ані початку, ані кінця, яка лише трансформується. Ми все те, що залишається. Усвідомлення цього факту може допомогти нам подолати страх смерті. І ми з полегшенням усвідомимо, що ми — щось більше, аніж просто тіло з терміном дії. Якщо думки — це енергія руху, якщо наше фізичне тіло — це земля, повітря, вогонь та вода, яка тече і знаходиться в постійному русі та коловороті, тоді це неправда, що ми є розрізнені та приречені на смерть.

Ми залишимось у повітрі, яким будемо дихати, в пам’яті води, у вогні очищення, в земному пилу. Ми будемо відроджуватися у кожній квітці, кожній цибулині, в кожному насінні, у звуках водоспаду, річковій течії, в емоціях першого поцілунку, в першому ударі серця під час вагітності, у танці, у вітру.

Якби ми тільки могли не забувати, що земля — вона для всіх, що вода для всіх і повітря для всіх. Що ми поділяємо загальну долю і обов’язково залишаємося у Всесвіті, в тій чи іншій формі. Страх не бути присутнім в часі — абсурдний, бо коли ви припините бути лише тілом, яке хтось визначив і начепив на нього етикетку, тоді ви знову відвоюєте свою правдиву ідентичність та свободу. Як перестати бути тим, ким ви не хочете бути, і стати тим, ким хочете? Як рухатися від точки, де ви знаходитеся, до точки, де ви хочете знаходитися?

Відкриваючи для себе, хто ви є, що вас мотивує і які бар’єри стоять на вашому шляху.

Шосте заняття. Хто є я?

Вважаю, що існую,

коли бачу написаним своє ім’я.

Опісля, я забуваю про те, що написано, і не настільки існую,

Існування — моя остання думка .

Шукаю просвітленого невігластва, як ліків,

бо в забутті втрачаю концепцію, свідомість та думку.

Отже, виникає нова Реальність мене,

просвітленого, серед абсолютного невігластва.

Усе нове, навіть моє написане ім’я.

Поема: Написане ім’я Хакобо Грінберг-Зильбербаум, Національний Інститут з Досліджень Свідомості, 1991.

Дуже багато часу минуло відтоді, коли на Палаці в Дельфах була написана порада бога Аполлона: «Пізнай самого себе». Набути подібні знання — це одна з тих речей, над якими доводиться багато працювати. Перш за все, ми вважаємо себе матеріальним тілом. А де знаходяться емоції, думки, пам’ять та кохання? І якщо вони не є матерією, то існують в дії над матерією. Сучасна наука нам каже, що матерія рухається так, як рухається розум.

Те, що ми бачимо, про що думаємо, що пам’ятаємо, про що мріємо, перетворюється на реальність. І таким чином, ми є тим, що ми думаємо, що пам’ятаємо, про що спілкуємося, що кохаємо.

І коли я кажу, що ми є, я маю на увазі весь світ. Ми ніколи ані думаємо самі, ані мріємо самі. Ми ніколи не набуваємо жодного досвіду, який би на квантовому рівні не поділяли інші люди.

Хакобо Грінберг-Зилбербаум, відомий нейрофізіолог з Автономного Університету Мехіко, провів у 1993 та 1994 роках лабораторні досліди, спрямовані на те, щоби довести, що свідомість — це не локальне явище, що вона існує поза межами тіла і має зв’язок із усім. Для того, щоб це довести, він насамперед запросив двох людей, які мали б разом медитувати, щоб встановити беззвучне спілкування поза часом. Уже доведено, що медитація допомагає появі більш когерентних[1] хвиль думки, і продукує кращу розумову синхронізацію. Потім він попрохав одного з волонтерів увійти в Клітку Фарадея. Це тип клітки або металевої кабіни, яку 1836 року спроектував Фарадей для нейтралізації статичного електричного поля, бо в середині кабіни електричне поле дорівнювало нулю. Принцип функціонування цієї кабіни нині використовується для того, щоб захищати літаки від блискавок під час польоту. В середині клітки не циркулюють електричні хвилі. Електричний заряд через неї не проходить. Тому мозок людини, яка знаходилася в цій клітці, був ізольований від будь-яких стимулів із зовнішнього світу. Кожен з учасників був приєднаний до енцефалографа для вимірювання їхньої мозкової активності. Якоїсь миті на одного із учасників, що виконував роль випромінювача світла, направляли світло, яке його мозок, як машина, реєстрував. Інший учасник, що знаходився в сусідній клітці, також реєстрував цей стимул, хоча обмін інформацією між ними був неможливим. Після Хакобо Грінберга нейропсихіатр Пітер Фенвік повторив експеримент в Англії, за трохи інакшою процедурою, але зі схожими результатами. Ще пізніше Леанна Стендіш із університету Бастир в Сіетлі зробила ті самі висновки, що і її колеги. Це показує, що передача інформації від мозку до мозку відбувається без жодного електромагнітного зв’язку між ними. І наша свідомість знаходиться поза часом та простором, незалежно від «відстані» між тілами.

Це означає, що наш мозок має здатність отримувати величезну кількість інформації, яку ми не усвідомлюємо. І було би добре запитати себе, чи є різниця між свідомим та несвідомим життям? Ми фізично представляємо те, що відбувається на невидимому рівні? Те, чого ми не знаємо? Ми — свідома суміш розуму, духу та матерії? Скільки дій в нашому житті ми реалізуємо, не усвідомлюючи їх? Чи ми вже мали повну свідомість, перебуваючи в лоні матері? Що відчуває істота, яка ще не має повністю сформованого тіла? Який діапазон хвилі звуку вона здатна відчути? З якою кількістю інформації народжується? З іншого боку, якщо свідомість не формується локально, хто перший може відчути її пульс? Серце матері чи Всесвіту? Чи обох?

Цікаво, що, хоча сучасна наука запровадила нові концепції щодо того, хто ми є, і показала нам, наскільки ілюзорним може бути наше тіло, ми продовжуємо сприймати його, як щось певне.

Ми не лише базуємо наші судження на тих, хто нас оточує, але й на тому, що відбувається в світі наших відчуттів, які однозначно є обмеженими, бо ми часто плутаємо те, що ми робимо, із тим, хто ми є. Коли у своєму офісі я питаю людей «Хто ви?», вони зазвичай відповідають: «Я — домашня господарка, інженер, професор, доктор, бакалавр». В інших випадках люди плутають ідентичність із власністю, і дозволяють, щоб прибуток їх визначав. «Я багатий, в боргах, бідний, бізнесмен, отримую зарплату, нещасний мільйонер». Однак насправді, хто ми? Що таке людина? Те, вона що їсть, те, що думає? Те, що робить? Те, що говорить? Можна почати це дослідження, відповівши на такі питання:

1. Що викликає у вас обурення?

2. Що викликає сум?

3. Що примушує вас сміятися?

4. З якими типом друзів ви співіснуєте?

5. Який тип розмов підтримуєте з ними?

6. Що викликає у вас співчуття?

7. Які у вас розваги?

8. Скільки часу ви присвячуєте самому собі?

9. Скільки часу ви здатні залишатися в тиші?

10. Вам подобається самотність?

11. Спробуйте описати, ким ви є?

Ми не є унікальними та неповторними. Ми є всі і все. Наприклад, кажуть, що людина є те, що вона їсть. Для багатьох із нас їжа також є культурним та національним показником, однак що трапиться, якщо ми поїдемо до Китаю і протягом п’яти років будемо їсти лише продукти тієї землі? Ми станемо китайцями? У нашій крові, в наших клітинах, в нашому волоссі, в наших нігтях, в нашому запаху будуть присутніми певні хімічні елементи, які ми отримали через харчування, засноване на китайській їжі, однак ми жодним чином не можемо стверджувати, що калій, магній чи залізо в нашій крові — китайські. То що змушує нас заявляти, що ми є те, що ми їмо? Бажання приналежності. Вибір. Любов до рідної землі, до матері. Об’єктивно кажучи, національність заперечує універсальність.

Для тих, кому складно визначити, хто вони, я також пропоную ще дещо. Підемо з кінця до початку. В попередній частині ми визначили, де починається ваша історія і де ви хотіли б, щоби вона закінчилася. Ми можемо сказати, що кінець, який ви визначаєте, як мету, представлятиме ваші бажання. Бажання дуже багато говорять про людину. Наприклад, якщо жінка має величезні імплантовані груди, це говорить нам, що вона може вважати себе сексуальним об’єктом. Є ті, котрі віддали б усе, аби стати кінозіркою, мільйонером номер один або дружиною принца. Є ті, котрі, навпаки, хотіли б рятувати рідкісних тварин, боротися з руйнуванням навколишнього середовища і рятувати вуличних дітлахів. За кожним із цих особистих бажань стоїть інший тип мислення, а з відповідного типу мислення випливають відповідні дії. Я пропоную вам ставитися до своїх думок, зважаючи на те, що вони нададуть матерії форму.

Матерія, з якої ми створені, проходить через різні стадії від народження до смерті. Це вводить нас до часово-просторової концепції. У часі ми зірка, або камінь, або квітка, або тіло. Потім ми перетворимося на щось іще. Чиїх настанов ми при цьому дотримуємося? Є універсальний план творчості чи ми беремо в ній участь завдяки потужній силі мислення, яка є ніщо інше, як енергія в русі?

Наскільки ми усвідомлюємо власні думки?

Наскільки ми усвідомлюємо думки, які поділяємо колективно?

Ми те, що ми повторюємо, і повторюємо, щоб не забути?

Як сильно ми мріємо про те, щоб бути кимось іншим?

Якщо ми правильно розуміємо, товстий може скинути зайву вагу і стати худим. Курець може кинути курити. Однак ці зміни не постійні. Товстий може знову погладшати, а курець знову закурити. Що сталося? Вони вже змінилися? Ні, вони не змінилися. Вони тимчасово змінили свої звички, але зовсім не торкнулися думки, яка провокувала їх нервово їсти або курити. Цей приклад яскраво ілюструє, що ми не лише тіло, але тіло, пов’язане з розумом, який постійно надсилає інформацію до кожної клітини, що відповідає його наказам. Товстун, який хотів схуднути, але знову потовстішав, можливо, ніколи не хотів схуднути, і в цьому полягала прихована думка, що заважала процесу і надсилала накази тілу, яке не знало, як реагувати.

Якщо ми не можемо усвідомити наші індивідуальні та колективні думки, то можемо відкрити їх, проаналізувавши ефекти, які вони мають у нашому тілі. Людина — це відбиток власних думок, так само, як суспільство, в якому ми живемо — відбиток колективних думок.

Думки — це відбиток, образ, те, що ми уявляємо про самих себе або про світ, однак це ще й образ, який ми самі створюємо. Як саме? Пропоную вам перейти до наступної частини.

Сьоме заняття. Ми всі кінорежисери

Я впевнена, що, коли ви писали свою біографію, ви бачили велику кількість образів. Серії образів пройшли перед вашими очима так само ясно, як і того дня, коли вони з’явилися. Образи в послідовності, в дії, як у фільмах, і саме це дає мені підстави стверджувати, що всі люди — кінорежисери. День у день ми спостерігаємо за навколишньою реальністю, зосереджуючи увагу на тих подіях, які ми вважаємо доречними, і ловимо їх поглядом. Потім ми редагуємо їх та зберігаємо в пам’яті. Ми можемо похвалитися вражаючою особистою фільмотекою. Ми пам’ятаємо події із великою точністю, і кожен архівний образ, який ми маємо, може викликати у сьогоденні ефект, аналогічний тому, який викликав, будучи вперше сфотографованим. Незважаючи на це, оригінальні образи зникають, і проектувати їх знову нас змушує бажання відчути таку саму емоцію, якою вона була спочатку.

Ми впевнені, що бачимо факти такими, якими вони є, що пам’ять зберігає минуле і це минуле визначає сьогодення, і тому сьогодення є ніщо інше, як прямий наслідок цих подій, не зважаючи на те, що вони більше не існують. Крім того, останні наукові дослідження показують: те, що ми вважаємо реальністю — це проекція. Ми бачимо те, у що віримо. Бачимо відповідно до світу наших переконань; інакше кажучи, те, що ми бачимо, перетворюється на підтвердження того, ким ми хочемо бути.

Один близький друг розповів мені, що одного дощового полудня, виходячи з магазину, побачив безхатченка, який спав під дверима. На ньому була лише одна шкарпетка та порвана сорочка. Було дуже холодно і тому друг, не вагаючись, зняв із себе піджак і накрив ним безпритульного. Друг жив усього в кількох кварталах звідти і тому не боявся намокнути. Вдома він міг би прийняти гарячий душ, і проблему було б вирішено. Та як же він здивувався, коли дістався додому і згадав, що ключі від дому залишилися в кишені піджака. Друг вирішив за ними повернутися. На той момент він був мокрий, як хлющ, його сорочка прилипла до тіла. Він нахилився над безпритульним, який спав собі далі, і почав шукати ключі. Несподівано він відчув погляд на своїй потилиці, озирнувся і зустрівся зі строгим, докірливим поглядом людини, яка суворо його засуджувала. Зовнішній вигляд мого друга був зовсім не презентабельним, волосся обліпило обличчя і він тремтів від холоду. Він піднявся та спробував пояснити цьому чоловіку, що відбувається, однак незнайомець, побачивши, що той піднімається, зі страху накивав п’ятами. Він однозначно подумав: «Якщо цей чоловік із таким холодним розрахунком грабує цього нещасного, то що він здатний зробити мені?!». І певний того, що він побачив, він, вочевидь, прийшов додому і сказав своїй дружині: «Ти не повіриш, що я сьогодні бачив. Чоловік обкрадав бідного безхатченка. Немає більше моралі! В якому світі ми живемо?».

Цей чоловік із одного образу створив свій власний фільм. В той момент і з тими даними ніхто, напевно, не зміг би переконати його, що він помиляється. Він зробив фотографію події і відредагував її, разом з іншими подіями, які належать до його особистого архіву, і показав, що несправедливість та брак гуманності керують світом. Тому судити — це дуже делікатна справа. У нас не завжди є достатньо даних, для того, щоб це робити. Залежно від того, що ми бачимо, чи перестаємо бачити, наша думка про факти може радикально змінюватися. Як у садах дзен, які були створені для того, щоб ніхто не міг повністю охопити їх поглядом. Те, що спостерігає людина, залежить від її позиції. Іноді це буде камінь, іноді — паз, але ніхто не може сказати, що бачить те саме, що й сусід, а тим більше, що його погляд єдино вірний.

Чи могли б ви сказати, відповідно до свого сприйняття, скільки паличок ви бачите? Три? Вибачте, та я вас розчарую. Їх дві. Це чудовий приклад того, як оптичні ілюзії можуть переконати нас у тому, чого не існує. Ми не можемо ґрунтувати наші знання про речі або людей на тих образах, які ми уявляємо, бо вони не завжди правдиві.

В документальному фільмі «Незавершений фільм» кінорежисера Яеля Херсонські ми бачимо сцени з іншого документального фільму 1942 року. Це незавершений фільм нацистської пропаганди, метою якого було виправдати винищення євреїв. Для того, щоб його створити, у Варшавському гетто знімали багато сцен, які представляли євреїв, як нечуйний і нікчемний народ, який практикує обрізання дітей у жахливих антисанітарних умовах. Єдиною метою цього фільму було, щоб люди, побачивши ці кадри, не заперечували проти знищення євреїв. Документальний фільм Херсонські показує, як робився цей фільм. Нацисти обирали євреїв, що не були в дуже поганій фізичній формі, як акторів. Їм давали розкішний одяг і фільмували, як вони їдять в елегантних ресторанах, для того, щоб люди бачили, як добре євреям ведеться в гетто. Також були сцени розкішних похоронів, де все було фальшивим. Камера ніколи не знімала людей, які помирали від голоду, не знімала трупи, які лежали на вулицях просто неба. Цей «документальний» фільм хотіли показати німецькому народу, але його так ніколи і не закінчили. Якби його показали, люди, швидше за все, відреагували б, як і очікувалося: допомагали би планам знищення євреїв. Кінорежисер Херсонські отримав абсолютно протилежний ефект, продемонструвавши публіці всі сцени: і ті, які планувалося показати, і ті, котрі показувати не збиралися. І стало цілком зрозуміло, як нацисти компілювали ці кадри з пропагандистською метою.

Що ми можемо сказати стосовно сучасності? Телевізійні канали беруть участь у президентських кампаніях та маніпулюють інформацією заради підтримки певного кандидата. Нам не показують увесь фільм, щоб ми могли зробити власні висновки; нам дають побачити лише те, що відповідає їхнім інтересам. Саме тому існує така велика кількість помічників, які працюють з іміджем, так званих іміджмейкерів — бо вони знають, який вплив має образ на публіку і планують публічні кампанії, засновані на цьому, так, наче імідж важливіший за особистість.

Ну що ж, перед тим, як прийняти виклик і написати вашу особисту історію, вам абсолютно необхідно переглянути ті образи, які ви самі відзняли та зберегли. Образи, що представляють ту концепцію, яку ви маєте про себе або про суспільство, в якому живете. Отже, питання не в тому, як я буду розповідати свою історію, а в тому, яку історію я хочу розповісти, яким я бачу світ, який хочу відтворити, що саме хочу спроектувати і чому.

Коли ми ділимося тим, що бачимо, коли повторюємо історію, розповідаємо, що сталося, ми певною мірою увічнюємо щось в колективній пам’яті. Це «щось» стане реальністю тією мірою, якою ми будемо це повторювати, незважаючи на те, що це ілюзорна реальність. Наше власне тіло — таке реальне і тверде, створене з клітин, атомів, частинок, квантів, що рухаються зі швидкістю, у мільйони разів більшою за ту, яку можуть помітити наші очі, і, не зважаючи на це, ми його відчуваємо, як компактне, як таке, що зберігає постійну форму та об’єм. Життя так нагадує фільми! Фільм складається з двадцяти чотирьох кадрів, показаних за одну секунду, і з двадцяти чотирьох темних просторів, які з’являються щоразу, коли один кадр поступається місцем наступному. Але наш мозок не може сприймати сорок вісім кадрів руху та відпочинку за секунду, тому ми бачимо постійний рух там, де його немає.

Ми всі створені з маленьких частинок пульсуючого, вібруючого, танцюючого світла, аж доки хтось на нас подивиться та заморозить в часі через своє сприйняття. Той образ, яким ми є для когось, залишається у тій свідомості, хоча ми й надалі є світлом у русі. Те, ким ми були мить тому, вже змінилося, однак ніхто цього не помічає; усі продовжують сприймати нас, як фотографію в архіві. І ця проблема полягає не в ілюзорному характері фотографії, яку з нас зроблять. Ні. Проблема в кількості фотографій, які ми зберігаємо в нашій пам’яті, хоча насправді вони нас не репрезентують. Більшість людей зберігають ті фотографії, які їх знецінюють. Чому, хоча вони нам шкодять, ми й надалі проектуємо їх раз у раз? Який сенс їх увічнювати?

Упродовж усіх цих років, коли я мала надзвичайну нагоду допомагати сценаристам, я багато разів стикалася зі сценаріями, що намагалися увічнити історії терору. Якщо ми поглянемо на газетні кінопрограми, то побачимо, що більшість фільмів доводять: люди уразливі, справедливість ніколи не перемагає, кохання не існує, смерть і біль — це наша доля, в світі немає нікого, кому можна було б довіряти, зрада на кожному кроці, і трагедія готова постукати в наші двері. Виглядає знайомо? Це тому, що фільми — відбиток нашої реальності, чи наша реальність передає те, що є у фільмах? Хто справжній творець? Справжній кінорежисер? Скажіть, щоб його звільнити! Який брак уяви!

Безперечно, існує прямий зв’язок між тим, що ми бачимо, що думаємо, що відчуваємо та тим, ким ми є.

Виходячи з цього, будь ласка, дайте відповідь:

1. Що ви робите перш за все, коли прокидаєтеся?

2. Ви дивитеся телевізор, щоб дізнатися вчорашні новини?

3. Ви звикли дивитися в дзеркало, щоб побачити, чи змарніли за ніч?

4. Ви стаєте на ваги і шкодуєте, що так багато їли напередодні?

5. Читаєте газету і одразу впадаєте в депресію?

6. У вас є хтось, кого ви можете звинуватити і на кого можете покласти всю відповідальність та спрямувати весь свій гнів за те, що відбувається?

7. На що ви перетворюєтеся, коли навколо бачите винних?

8. Як ви почуваєтеся, занурившись у світ, де правлять смерть та насилля?

Результат, який ми отримаємо за допомогою цієї вправи, є прозорим прикладом того, як ми отримуємо нашу щоденну порцію болю. Наші дії дають можливість раз у раз відчувати те, що могло би бути ознакою наших емоційних вад.

Восьме заняття. Емоційні залежності

Емоційні залежності — це інша перешкода, яку нам слід подолати на шляху нашого перетворення. Ми до глибокої втоми повторювали, що нам потрібно припинити певні дії. Це проведе межу між «до» і «після». Наприклад, алкоголіки, які виходять з клініки реабілітації, мають змінити свої звички. Порвати з деякими друзями, якщо це потрібно, бо інакше вони можуть знову повернутися до алкоголізму.

Полишити старі звички важко. Це виклик. Найбільше — тому, що, кинувши глибоко вкорінену звичку, ми раптово пригнічуємо емоцію, яку вона викликала, і цим позбавляємо наш організм хімічних елементів, які він отримував, переживаючи цю емоцію.

Молодь чудовий цьому приклад. Кожен день вони бачать все більше і більше образів насильства. У відеоіграх, у фільмах, у телевізійних серіалах, у школі, в громадському транспорті, на футбольних стадіонах і навіть на святах, які вони відвідують! Отже, що відбувається? Вони стають залежними від субстанцій, які виробляє їхнє тіло. Багато досліджень показують, що рівні адреналіну, кортізолу та серотоніну суттєво змінюються, коли люди постійно відкриті до ситуацій надмірного насильства. Це може бути домашнє насильство, або те, якого зазнають мешканці конфліктних зон або територій, контрольованих терористами та наркотрафікантами. Постійне зіткнення із ризикованими ситуаціями збільшує вміст адреналіну в крові. Наше тіло зазвичай має певну норму адреналіну, однак, коли вона тривалий час перевищується, тіло починає сприймати, як норму, саме цей підвищений вміст. Інакше кажучи, стає залежним від цієї хімічної субстанції.

Зростання рівня адреналіну відбувається на тлі зменшення виробництва серотоніну. Серотонін — це субстанція, яка інформує нас про загальний стан організму і заважає нам діяти імпульсивно та агресивно. Коли рівень серотоніну зменшується, а адреналіну збільшується, ми не повинні дивуватися, що збільшуються насильницькі реакції. Або що ми шукаємо дріб’язкові ситуації для того, щоб спрямувати на них свій гнів. Або що ми хочемо зберегти в пам’яті моменти, коли ми були принижені, спаплюжені або залякані.

Зазвичай людина воліє зосереджувати свою увагу на образах, які відповідають її емоційним потребам. Наприклад, еколог гуляє парком та бачить дві можливості: підійти і послухати, як чоловік грає на скрипці, і розслабитися, або зосередитися на людині, яка акуратно збирає собаче лайно. Його інтерес до навколишнього середовища, напевно, змусить його спостерігати за господарем собаки. Якщо рівень адреналіну цього дня у нього був високим і на додачу собака покакала, а господар не прибрав лайно, швидше за все, еколог розгнівається і сердито приверне до цього увагу. Він навіть може без попередження перейти від словесної перепалки до ударів.

І не тільки це. Він переглядатиме «фільм» із собакою, що какає, і його безвідповідального господаря під час сесії «світ — це лайно». Таким чином він зможе почуватися жахливо обуреним завжди, коли він цього бажатиме.

В іншому випадку це може бути жінка, яка дуже сумує, однак хоче почуватися ще гірше і все більше заглиблюється у свої спогади, з твердою метою знайти те, що змусить її почуватися ще більш нещасною. У неї в розпорядженні безмежна кількість депресивних фільмів, бо вона провела життя, збираючи їх. У неї є фільм, де вона побачила свого коханого, який цілував іншу. Є день, коли одна дівчина вкрала в неї солодощі, а вчителька її не захистила. Або день, коли їй простягнули руку в метро лише для того, щоб вкрасти її гаманець. Якщо цієї миті її коханий прийде з коробкою шоколаду в подарунок, вона зустріне його без особливого ентузіазму. Якщо коханий запитає її: «Що з тобою?», вона йому скаже: «Я сумую». «І чому?». «Бо не можу забути того дня, коли ти сказав мені, що я сама гіркота». Дискусія, яка розпочнеться після цієї відповіді, швидше за все, призведе до втрати коханого, але натомість у неї буде новий фільм для того, щоб проводити час, почуваючи себе ще більш депресивно. Вона могла б узяти шоколад, подякувати за нього поцілунком і провести чудовий вечір, який би надовго запам’ятався, в компанії свого коханого, однак віддала перевагу переживанню образів минулого.

Ми всі зберігаємо болючі образи. Добре те, що всі ми можемо наново їх відредагувати. Ви всі можете реорганізувати образи, які пам’ятаєте, для того, щоб вони дали вам кращі емоції. Повторення історій безпомічності та підкорення пов’язано з продовженням, яке ми надаємо своїм думкам та емоціям.

1. Який образ з тих, що ви зберігаєте в пам’яті, викликає у вас найбільше болю?

2. Яку емоцію він у вас викликає?

3. Якого образу ви соромитися?

4. Який образ вас принижує?

5. Які образи викликають у вас почуття меншовартості?

6. Вас колись катували?

7. Вас колись ґвалтували?

8. Хтось із вашої родини, кого ви любили, помер насильницькою смертю?

9. Ви уявляли в деталях біль, який відчували?

10. Ви були свідком різанини?

11. Ви пережили геноцид?

А тепер дайте відповідь, від яких із цих образів ви хочете позбавитися, а які хочете зберегти за будь-яку ціну?

Будуть ті, хто захоче захистити ці образи, аргументуючи — само собою, дуже справедливо — що не слід забувати те, що сталося. Що непотрібно забувати ні про різанини, ні про геноциди, ні про смерті, бо це історична пам’ять.

Ця книга жодним чином не намагається примиритися з ганебними епізодами, жертвами яких було цивільне населення протягом людської історії, або проігнорувати їх. Відповідальні за ці акти мають бути покарані, а ми зобов’язані запобігти їхньому повторенню. Переписати нашу особисту історію — не означає звільнити когось від відповідальності за скоєні помилки, чи стерти з пам’яті все те, що нас глибоко ранило; радше йдеться про те, щоби подібні події більше не визначали наше сьогодення. Саме цього слід уникати. Якщо хтось нас покинув, це не означає, що ми маємо бути навічно затавровані, як «покинуті». Залишаючи це «тавро» на чолі, ми забираємо у себе свободу бути тим, ким хочемо. Ідея цього підручника полягає в тому, щоб дати необхідні засоби для звільнення тієї частини енергії, яка похована в минулому; щоб ви змогли повернути її в сьогодення і спроектувати на майбутнє з новою силою, без ланцюгів, без етикеток, без якорів.

Заплющіть на хвилинку очі і подумайте про той момент, коли стали жертвою глибокого приниження. Де знаходиться та емоція, яку пробуджує цей спогад? Я впевнена, що на рівні серця. Повторіть вправу, переживаючи момент, коли ви відчули велику любов. Де знаходиться ця емоція? Знову-таки на рівні серця. З тією різницею, що одна нас пригнічує, а інша звільняє. Різні дослідження показують, що першим органом, на який впливає депресія, є серце. Воно починає битися повільніше, не так сильно, і тому надсилає менше крові до мозку. Однак, коли людина відчуває пристрасть, все тече. Серце б’ється твердо. Очі блищать. Все тіло розслабляється. Відмінність між депресивною та пристрасною людиною дуже помітна. Тому в цей критичний час, коли нам так необхідно аналізувати і приймати фундаментальні рішення, ми не можемо дозволити собі розкіш залишатися в депресії. Нам потрібно, щоб кров із силою прибувала до мозку. Мені не потрібно нагадувати, що трапляється, коли цей орган залишається без подачі крові. Тому так важливо рятувати одне одного. Якщо ми позбавимося стану жертви, ми зможемо отримати нове обличчя, наше справжнє обличчя, таке, що зможе стати дзеркалом для інших, допоможе їм відкрити, що ми є чимось більшим, ніж хворе, зранене, тортуроване, ображене тіло.

Якщо ми зможемо трансформувати образи нашої пам’яті так, щоб вони робили нас сильнішими, а не ослабляли, візуалізація цих образів дасть нам нові емоції, а ці нові емоції дозволять проаналізувати все те, що заважає нашому розвитку, і допоможуть поглянути на сьогодення адекватно.

Кілька місяців тому я мала можливість взяти участь в асамблеї обурених Wall Street. У них не було мікрофону, і для того, щоб люди, які були далеко, почули про що говорять промовці, вони вдавалися до техніки повторення. Кожна фраза, яку вимовляв промовець, повторювалася публікою вголос з середини кола назовні. Немовби це було гучне відлуння. І неважливо було, наскільки далеко хтось знаходився: все було чудово чути. Це змусило мене подумати про повідомлення, які ми надсилаємо, і які через їхнє повторення стають реальністю. Що я хочу, щоб інші про мене чули? Що я хочу, щоб про мене пам’ятали? Що хочу, щоб знали про мене? Пережитий жах чи кохання, яке мене переповнює?

Якось я спробувала допомогти одному дорогому другу написати нову історію. Він потерпав від жорстокого поводження в дитинстві. Він став дуже роздратованим дорослим і постійно впадав у депресію. В одній з частин процесу я попросила, щоб він мені розповів якийсь момент, коли він був щасливим. Ідея полягала в тому, щоб затвердити цю емоцію замість глибокого суму. Однак мій друг не лише не зміг пригадати жодного моменту, коли він був щасливим, він навіть не зміг пригадати жодного моменту миру та спокою. Що робити в таких випадках? Вдатися до уяви. Якщо у вас не було образів, які вас звеличують, уявіть їх. Якщо ваш батько ніколи вас не визнавав, якщо не дав вам свого імені і ви жили зі стигмою сина-байстрюка, уявіть собі, що він приймає вас з розкритими обіймами, коли ви народжуєтеся, обіймає вас та дивиться на вас із гордістю. Дехто з вас скаже: «Ні, ні цей батько не заслуговує на те, щоб ми його приймали». Так, але ви це робите не для нього, ви робите це для себе. Що ви мусите чітко усвідомити — погляд спостерігача визначає те, що спостерігається. Чи це реально, чи ні. Чи це відбулося, чи ні. І те, що ми бачимо, поєднує нас з емоцією, яка може або вилікувати, або поранити нас. Якщо ви хочете і надалі жити з образом байстрюка, це ваше рішення, але спробуйте уявити кращу роль. І ця нова ідентичність принесе вам нові емоції, нові думки, нові форми життя, які є набагато здоровішими. Уявляючи, ми створюємо нову реальність. Вірити — це творити. Хоча ви в це не вірите, щасливий світ можна уявити та створити.

В сьомому занятті ми сказали, що людське око сприймає двадцять чотири кадри в секунду. Наш мозок сприймає кадри один за одним, і створюється враження, що вони рухаються в часі, однак між кожним кадром, який ми здатні сприйняти, є момент, який сприйняти неможливо. Це той момент, який використовується в рекламі, щоб надсилати підсвідомі повідомлення. Наші очі не можуть їх побачити. Це інформація, яку сприймає наше інше «я». Енергетичне, а не фізичне «я». Уявімо собі, що відбувається в тому часі, який наші очі не сприймають! Що там відбувається? Що живе в цій паралельній реальності?

Фізика описує властивість, яка називається дуальністю матерії. Одна частка — це одночасно тіло та хвиля (енергія). Ми тіло та енергія, які діють скоординовано. Феномен розгортання часу був продемонстрований квантовою фізикою.

І що спільного в цьому з курсом особистої драматургії? Багато чого. Якщо певної миті наше фізичне тіло зазнало шкоди чи агресії, це не означає, що наше енергетичне тіло було також поранене. Воно залишилося недоторканим тоді, коли наші очі його не бачили. Ким ми були до того, як нас ударили? До того, як ми скоїли помилку і одружилися з не з тією людиною? До того, як зрадили нашу віру в кохання? Ми не змінилися, однак зараз не відчуваємо цього, бо ми привласнили особистість, яка це заперечує! Інакше кажучи, те, ким ви були перед травматичною подією, у вашому житті не помирає. Це продовжує існувати між пульсацією та пульсацією, між зблиском та зблиском, невідчутне для нашого ока, проте яскраво живе. Ми можемо сказати, що існують дві можливості відчути одну й ту саму людину — в її ролі жертви або в пульсуючому світлі, вільну, синхронну з ритмічними вібраціями космосу. Це світло, яке тепер може перетворитися на вічне, і якщо воно змінюється, ми відразу про це дізнаємося.

Те саме відбувається з країною. Є, наприклад, видима та невидима Мексика. Та, що зникає з нашого життя, має дух, сповнений величі, щедрості, освітлення, кохання. В цій країні немає ані безкарності, ані корупції, ані соціального розшарування, ані дискримінації, ані насильства, ані голоду. Дух знаходиться там неушкодженим, очікуючи, поки ми перетворимо його на реальність. А як? Діями, що походять з оновленого бачення. І як цього досягнути? Побачивши те, чого донині ніхто нам не показував: те, що ми — світло!

Але як ми можемо цього досягнути, якщо наше фізичне тіло залишатиметься в полоні образу минулого? Звільняючись від цього зв’язку та встановлюючи нову синтонію (співзвучність з оточенням). Наше енергетичне тіло на це запрограмоване. Воно здатне отримати з необмеженого поля можливостей ту вібрацію, той пульс, що може звільнити наше фізичне тіло від травми, однак потребує нашої допомоги. Ми можемо співпрацювати з енергетичним тілом, переглядаючи наші старі зв’язки із травматичними образами, і, зрештою, залишитися лише з тими, які насправді важливі, і вимикати неважливі. Загалом, це і є та вправа, яку я вам раджу, і яка полягає в тому, щоб відредагувати образи, які визначають вас негативно, і замінити їх іншими, які повернуть вам вашу цінність. Ви вже, напевно, відчули, що цей крок нелегко зробити свідомо, але хочу вам сказати, що у нас є інший, дуже ефективний засіб змінити нейронні зв’язки: мрії!

Узагалі, обмін інформацією між фізичним та енергетичним тілом відбувається, коли ми спимо. Франсіс Крік, науковець, який отримав Нобелівську премію за відкриття молекулярної структури ДНК, представив 1983 року, у співпраці з Граем Мічісоном, одним зі своїх колег, суперечливу теорію щодо снів. Обидва науковці стверджують, що ми спимо, щоби забути. Їхні висновки базуються на тому факті, що наш мозок працює як машина, яка утворює зв’язки. В нормальних ситуаціях мозок отримує інформацію, обробляє і аналізує її перед тим, як дати відповідь. Цей процес змінюється під час травматичної події, бо ми почуваємо себе змушеними реагувати одразу: сприймати небезпеку чи тікати. Є час лише для цього. Тож мозок реагує інстинктивно, одразу переходячи до дії і залишаючи аналіз фактів на потім. Через це є речі, які відбулися, але ми їх не пам’ятаємо. Це так, немовби ми ніколи їх не реєстрували, але несподівано запах, смак або звук поєднує нас з минулим і ми все чітко пригадуємо.

Усі, хто коли-небудь працював з комп’ютером, були в ситуації, коли апарат «зависає», і неможливо ані відправити, ані отримати інформацію. Це те саме, що відбувається, коли ми переживаємо травматичну подію. Ми «зависаємо» і залишаємося в минулому. Інформація, яку ми маємо в пам’яті, або в комп’ютерах на диску, нікуди не зникає, однак у нас немає до неї доступу, що, своєю чергою, веде нас до встановлення помилкових зв’язків і обсесивного їх повторення. Для відновлення доступу потрібне звільнення, слід вийти із синтонії з травматичною подією. Іншими словами, перепрограмувати наш центр «емоції-думки-пам’ять».

Те, як швидко рухаються наші очі, коли ми спимо, напевно, допомагає візуалізувати цю нову інформацію. Так діє параболічна антенна, яка, змінюючи позицію, синтонізує різні сигнали сателітів.

Якщо те, якими ми себе уявляємо в реальності, пов’язане з минулим, тоді те, якими ми повинні бути в майбутньому, пов’язане із тим, що ми бачимо, що робимо, що відчуваємо, що думаємо в сьогоденні, чи не так? Яка була б різниця між минулим та майбутнім, якщо й надалі думати, чути та реагувати у той самий спосіб? Мріймо! Однозначно мріймо!

Під час сну людина встановлює зв’язки випадкових образів, які, доки ми мріємо, здаються повністю реальними. Деякі примушують нас сміятися, інші — лякають, ще якісь будуть здаватися нам абсолютно божевільними, однак ми не маємо жодних сумнівів в їхній справжності. І лише коли ми прокидаємося, то з полегшенням розуміємо, що це був лише сон. Та якими ілюзорними не здавалися б образи, які ми бачимо у снах, пов’язуючи їх один з одним, ми створюємо нову реальність. Зміна світу починається у нашій свідомості.

Мріймо! Робити це обов’язково для того, щоб встановити правильніші зв’язки. Мріймо уві сні чи наяву. Удень чи вночі — мріймо. Слова, звуки, образи, які з’являться в нашій свідомості, коли ми мріємо, допоможуть встановити нові зв’язки, які, своєю чергою, допоможуть нам синтонізувати нові емоції. Зміна нашого емоційного стану дає нагоду спостерігати нові можливості, синтонізувати інформацію, зручнішу для того, щоб поглянути в лице нашого сьогодення.

Коли ми залишаємося в полоні одного образу або однієї згадки, неможливо створити нові зв’язки. Наприклад, якщо A+B=C, і ця літера є подією, яку ми хочемо забути, марно було б намагатися отримати нову інформацію, бо результат завжди буде однаковий. Може бути Z+J=C або N+P=C. Наш мозок обсесивно поєднуватиметься із травматичною подією, з якою продовжує бути синтонізованим, і казатиме, що сума двох факторів — це «C». Це постійне повторення матиме шкідливі ефекти для нашого організму і нашої поведінки. Коли людина в депресії, її серце скорочується повільніше і перестає адекватно подавати кров до мозку. Для правильного функціонування нашому мозку потрібна правильна подача крові. Важливі рішення, які ми маємо ухвалити на даний момент, гостро потребують, аби наш мозок створив правильні зв’язки.

Шукаймо нові можливості, нові синтонії. Мріймо про те, щоб бути новими людьми, які живуть у кращому світі. Кожна емоція, яку ми бачимо, провокуватиме нову емоцію-думку. І кожна з них відбиватиметься на громаді. Будьте певні, що кожен вибір, який ми робимо, індивідуально чи колективно, матеріалізується в майбутньому, рано чи пізно.

Урядові вибори є одним із прикладів того, як це працює. Шляхом президентських виборів кожні шість років ми разом визначаємо наші мрії. Прикро, що часто страх та матеріальна потреба голосують замість нас. Яку повагу ми будемо мати до урядовців, якщо продаємо наш голос за милостиню? Чи люди, які таке чинять, вважають, що можуть отримати щось гідне взамін? Вони не розуміють, що страх та фінансова залежність, які змусили їх голосувати за корумповану партію, були спровоковані тією самою корумпованою партією, щоб і надалі контролювати нас. Вони, ті, що постійно при владі, добре знають основний закон політики: що більше хтось потребує допомоги, то більше поступок робитиме для того, щоб її отримати, і вони користуються цими зв’язками, щоб перебувати при владі. Саме так руйнується людська воля, перетворенням людей на товар, який продається та купується. Лише глибоко хворі люди — з емоційної точки зору — можуть голосувати за політичну партію, яка їх знецінює і не робить нічого, окрім як паплюжить їх права. Яке аж настільки хибне переконання змушує нас голосувати за найгірших кандидатів? Те саме, що приводить нас до партнера, який буде нас ображати, знищувати або домінувати над нами. Те саме, що примушує нас повторювати болісні історії.

В своїй основі це — ідея відчуження. Будь-яке рішення, яке не прагне колективної користі, є помилковим. Ніхто не може почуватися добре, якщо його сусіду погано. Так і будь-яка «допомога», яку нам надають, очікуючи чогось взамін, призводить лише до гострішого усвідомлення нашого відчуження та меншовартості — бо є «хтось» вищий за нас, хтось, у кого більше влади вирішити наші проблеми, і цей хтось може нас зруйнувати, якщо ми не будемо йому підкорятися. Та очевидним є, що цей «хтось» отримав свою владу завдяки нашому голосу, нашій довірі, нашій співпраці. У нашому взаємозалежному світі немає нічого, що могло б існувати без нашої співпраці, і нічого, що могло б померти без нашої допомоги. Немає жодного зла, що могло б існувати саме по собі, яким би великим воно не здавалося. Ніхто не думає сам, не страждає сам, не дихає і не мріє сам.

Те, що ми не хочемо бачити або відмовляємося зустріти, ми можемо отримати, мріючи. Мріймо уві сні та наяву. Мріймо про нові можливості. Мріймо про щасливий сон. Виходимо з кошмару!

Дев’яте заняття. Воля

Воля починається тоді, коли пам’ять збігається з бажанням. Лише коли людина знає, хто вона є і чого хоче, вона може рухатися в правильному напрямку.

Часто-густо ми зустрічаємо людей, які помилково вважають, що мотор, який вмикає волю — це гроші, і, ледь розплющивши зранку очі, тільки те й роблять, що шукають спосіб гарантувати свій добробут.

Дайте відповідь на наступні питання:

1. Складіть список речей, необхідних вам для того, щоб жити.

2. Які з цих речей ви можете отримати лише за гроші?

3. Складіть список речей, які ви хотіли б мати, щоб бути щасливим.

4. Які з цих речей можна отримати лише за гроші?

5. Складіть список речей, які ви, хоч би й мали гроші, не змогли б купити.

Якщо гроші насправді мали б таку велику владу, будь-який мільйонер міг би обрати час, коли помре, однак це не так. Є енергія, яка підкоряється вищому порядку. Гроші не можуть змінити ані розмір Сонця, ані траєкторію Землі. Грошовиті люди можуть нав’язати свій літній час для економії електроенергії — проте я, як людина, яка починає працювати рано, засвідчую, що це огидна брехня, бо я мушу вмикати світло раніше і використовую ту саму кількість енергії, яку економлю ввечері. Вони можуть робити свій бізнес з національними товарами, можуть оголошувати війни наркотрафіку, розбиратися з навколишнім середовищем і людським життям на свій смак, але вони не знають, коли помруть. Вони можуть змінювати, руйнувати, модифікувати, перебивати, однак не можуть створити людське життя; можуть купити волю громадян, однак воля Всесвіту їм недоступна.

Воля Всесвіту проявляє себе щоранку та щовечора. Це сила, яка дає енергію насінню кукурудзи і перетворює його на качан, яка надихає метеликів-монархів пролітати тисячі кілометрів щороку і повертатися назад, яка несе води рік до моря. Це космічна сила, яка організує життя у Всесвіті, частиною якого ми є.

Словник нам каже, що воля — це здатність вирішувати та організовувати власну поведінку. Вона проявляється як акт вибору, як намір, як бажання, як згода. Так. Але я розумію волю, як це енергетичний імпульс, який надихає нас діяти.

Як у вас справи з вашою волею? Без неї ви не зможете глянути в лице своєму найбільшому страху. Ви могли чудово проаналізувати свій персонаж. Могли багато написати про своє минуле. Могли звільнити негативні емоції. Однак без волі ваша мета перемогти свій споконвічний страх залишиться недосяжною.

Я вас попрошу створити п’ять сцен, де ви описали б мені шлях, яким має пройти ваш герой для того, щоб подолати страх. Це той шанс, який ми вам даємо, щоб його перемогти. Наприклад, той, хто боїться висоти, має протягом історії піднятися на гору, щоб врятувати когось, кого любить, або власне життя, і під кінець зможе подолати страх! Планування цих п’яти сцен не має завдати вам багато клопоту. Ви, напевно, вже бачили чимало фільмів, які використовували цей механізм. Ви лише повинні уявити, що мусить трапитися, аби ваш персонаж перестав відчувати страх? Наприклад, яка екстраординарна ситуація допоможе жінці подолати її страх води?

Використайте уяву, щоб позбутися свого страху. Письменник Самуель Тейлор Колеріж, один із засновників англійського романтизму, вважав, що використання уяви багато в чому схоже на повторення творчого акту Бога. Ейнштейн, своєю чергою, казав, що уява важливіша за знання, бо знання обмежене, а уява — ні.

Через те, що уява не має меж, вона може викликати страх у осіб, які були виховані в світі єдиних значень. Зручніше знати, що стіл є і буде до останнього дня столом, і крапка, аніж знати, що завдяки уяві він може перетворитися на щось інше. Для дітей не становило б жодної проблеми вважати його космічним кораблем або горою. Звичайно, розширювати функціональність слів чи об’єктів може бути по-справжньому страшно для свідомості тих людей, які живуть пригніченими та переконаними, що не можна переходити певних меж. Вони настільки звикли поважати правила і жити за стінами обмежень, що мали б великий страх, якби їх нічого не стримувало. Вони воліли б, щоби хтось їм сказав: «От до цього місця може рухатися ваша уява. А звідси — далі не пробуйте». Однак це неможливо, бо любов, як і уява — це енергія, яка не визнає жодного контролю. Ця енергія не котується на біржі. Ніхто не може її регулювати, не може ані купити, ані продати. А в світі, керованому правилами ринка — це страшенно лякає.

Ми настільки звикли думати ринковими термінами, що більшість людей використовують свою уяву лише для того, щоб робити гроші або брехати.

Відповідно до дослідження, опублікованого нью-йоркською адвокатською конторою Лабатон Сушаров, 24 % з п’ятисот фінансових працівників Уолл Стріт у Нью Йорку і Лондонського Сіті, у яких взяли інтерв’ю, визнали, що «вони здатні використовувати нечесні та нелегальні методи» для того, щоб досягти успіху в своїй роботі. 16 % заявили, що здатні скоїти злочин на ринку акцій, якщо матимуть гарантію, що вони не відповідатимуть за це перед законом. Здається, що нечесна поведінка є основою успіху в світі фінансів. Порушити конфіденційність, зрадити довіру своїх клієнтів, вдатися до корупції, спекуляції без жодних церемоній — все це є дуже прибутковим і керує багатьма волями!

З подібним цинізмом банкіри надають привілейовану інформацію своїм клієнтам, для того аби ті забрали свої гроші з країни перед девальвацією. І банкіри роблять це із великим завзяттям, захищаючи те, що є для них цінним. Так само уряди вирішують рятувати банк замість людей, демонструючи цим свою підлість та жадібність. Чому вони рятують банки? Чому практикують лихварство? Чому не врятують селян? Чому не інвестують у нужденних? Бо простий народ не вважається цінним.

Сподіваюся, ви не будете розповідати мені про те, що не можете змінитися, бо для цього вам потрібні гроші. Це означало б, що ваша воля запаморочена. Якщо хтось із вас перебуває в такій ситуації, перш ніж ви продовжите написання своєї особистої історії, треба, щоб ви чітко уявили, яку цінність надаєте грошам в своєму житті, бо так само, як ми можемо перебувати в полоні болісних моментів минулого, так само можемо бути переконані, що мотор, завдяки якому світ рухається — це гроші. Така думка перешкоджає процесу змін.

Коли ми зверталися до цієї теми в моєму письменницькому гуртку, я бачила, що люди з великим завзяттям захищають цінність грошей і важливість володіння ними. І коли я запитувала їх, чи могли б вони жити в суспільстві, де гроші не були б ані першою необхідністю, ані фундаментальною цінністю для успіху та особистого зросту, у них починалася криза. Такі люди не здатні сприйняти світ, який не керувався б грошима; вони його сприймають, як щось абсолютно реальне, хоча гроші є нічим іншим, як ілюзією з ілюзій. Усі багатомільйонні транзакції між банками та інвесторами — віртуальні. Вони не існують. Що насправді існує, так це гарантія, яку дають люди, щоб отримати позику. Вони закладають свої будинки, машини, особисте майно, надбане з величезним зусиллям. І якщо з якоїсь причини вони не можуть впоратися з усіма виплатами за позиками, банк без жодного співчуття забере це майно, залишаючи на вулиці цілі родини.

Я бачила багатьох людей, які помирали та вбивали за гроші.

Коли капіталістичний погляд на світ проникає в свідомість людей, він ранить їх волю. Працівники, які не отримують гідної зарплати за свою роботу, залишаються пригніченими і вважають, що без грошей «не можуть» нічого зробити. Той, у кого є гроші, може мати будинок, освіту, медичний догляд, харчування, розваги і вільний час, щоб насолоджуватися життям.

У бідних немає нічого. Вони витрачають майже цілий день, аби доїхати до своїх робочих місць, відпрацьовують робочі години та, втомлені, повертаються до своїх домівок. У них не залишається ані часу, ані енергії для чогось іншого. Вони оцінюють свій час погодинно, бо їм погодинно платять. Красти чийсь час — це красти чиюсь свободу, волю та творчість.

Це в часі людина може знайти адекватне місце, щоб присвятити його внутрішньому дослідженню. Плануванню свого життя. Його реструктуризації. Організації своїх емоцій. Позбавити людину часу для відпочинку — це приректи на відчужену роботу і залишити без зв’язку із собою.

Голлівудські фільми постійно демонструють, що воля головних героїв зворотно-пропорційна фінансовій необхідності, і що кохання — це прямий наслідок багатства, набутого легально чи нелегально.

Хоча правда в тому, що життя на планеті виникло без потреби в грошах. Флора та фауна. Види тварин. Ліси, озера, джунглі еволюціонують без фінансування банкірів. Влада, яку дають гроші, не може зрівнятися з волею Всесвіту. Гроші відповідають логіці ідеї відчуження. Той, хто ними володіє, відчуває, що має владу, порівняно з тими, хто їх не має. Однак ця влада мала та непостійна. Його фінансова платоспроможність може зникнути з хвилини на хвилину, а з нею і та влада, яку вона дає. Без бідних мільйонери були б ніким. Їхня влада походить від бідних. Багаті — це ті, яким потрібна більшість цієї планети. Дивно, але ми вважаємо інакше. Що без грошей ми нічого не можемо. Не можемо мати дім, не можемо ані харчуватися, ані вчитися, ані отримувати медичну допомогу. І оскільки ми в цьому впевнені, то припиняємо виконувати нашу волю, щоб забезпечити собі відносно комфортне життя. Чому ми не можемо зорганізуватися економічно, соціально та матеріально, щоб забезпечити свої потреби в інший спосіб і одночасно відновити нашу індивідуальну та колективну волю? Чому ми не можемо обійтися без грошей? Залишаю це завдання для вас. Знаю, що багато кому не сподобається ця проста думка, але, гадаю, що було б доцільно перевірити втрати та надбання, які нам надають гроші.

Пропоную тим, кого зацікавить це питання, перевірити його по Інтернету. Там ви знайдете величезну кількість даних щодо суспільств, які живуть інакше, як-от кооперативи, що зорганізуються через банки обміну, запроваджують свої власні грошові одиниці, або ті, що взагалі не використовують гроші чи жоден інший об’єкт для обміну, і лише порівну розподіляють надані землею дари. Будь-хто з вас може отримати доступ до цього типу інформації. Ви вже знаєте, що відбувається, коли люди знаходяться в постійному спілкуванні і діляться своїм досвідом через соціальні мережі. Твітер перетворився на потужну зброю не лише інформації, але й мобілізації громадян. Але що відбувається з тими, хто не має ані комп’ютерів, ані мобілок, ані доступу до Інтернету, і не має також жодної можливості все це отримати? Як вони можуть відновити свою пам’ять, волю? Що можуть зробити для того, аби знову поєднатися з волею Всесвіту?

Мовчати. Мовчати аж доти, доки не відчують вібрацію життя, пульс Всесвіту. Коли ми це зробимо, ми одразу отримаємо величезний заряд знань, які починалися із початку часів. Відтоді, як одна клітина розділилася на дві та скопіювала всю генетичну інформацію, почалася передача інформації.

Іноді я себе питаю, чи це роз’єднання було мовчазним чи ні. Бо кожен рух, яким би непомітним він не здавався, виробляє звук, вібрацію. В Індії існує вірування, за яким, коли «пустка» розділилася на чоловіче та жіноче начало, виник звук «ОМ», і ця вібрація поширилася на весь Всесвіт, створюючи час та простір. Індуїстська традиція вважає космос океаном вібрацій. Сам Піфагор вважав, що кожен атом утворює особливий звук, ритм, вібрацію.

Майя вірили, що Всесвіт — це ніщо інше, як звукова матриця, до якої ми приєднуємося через пуповину Всесвіту, отримуючи всі знання, які нам потрібні. Іншими словами, ми могли б з’єднуватися зі всім і всіма одночасно і спілкуватися з ними.

Коли я дізналася про цю грандіозну космологію мексиканської культури, на щастя, вже існував Інтернет, бо інакше я б ніколи не зрозуміла, що саме мали на увазі ці великі спостерігачі неба, коли говорили про космічний розум, повністю взаємопоєднаний.

Не думайте, що мені все ясно. Я маю багато сумнівів. Що вони мали на увазі, коли говорили про пуповину Всесвіту? Про якийсь водний зв’язок? Про якусь течію, що циркулює між резонансною матрицею та нашими тілами? Чи вони мали на увазі нашу власну кров, яка, подорожуючи в нашому тілі, переносить ріки інформації та пам’яті пращурів в кожну з наших клітин? Якщо ми зауважимо, що в нашому тілі існує близько ста мільярдів клітин, що воно на сімдесят відсотків складається з води і що звук поширюється у воді вп’ятеро повільніше, ніж у повітрі, ми отримаємо деяку уяву про те, що відбувається в наших тілах в процесі спілкування.

Нещодавні відкриття лікаря Масару Емото в Японії довели нам, що наші думки та почуття можуть змінити молекулярну структуру води і навіть її вібраційне поле, а це допомагає нам зрозуміти, наскільки близько люди пов’язані зі Всесвітом.

У цьому і полягає відповідь, як майя могли поєднуватися зі Всесвітом без комп’ютерів, мобільних телефонів чи інших технологічних засобів. Можливо, в той час, в ті зіркові ночі, за якими вони спостерігали так уважно, в повній тиші, вони відкрили для себе, що мелодія та математика, як про це казав Енштейн — ключ, який відкриває інформацію усього Всесвіту.

Тиша лякає нові покоління, які живуть у великих містах. Перерва в подачі електроенергії може призвести в них до панічних атак або синдрому стриманості. Вони не уявляють своє життя без комп’ютера або телефона в руці. Обмеження чутливості, які накладає людське тіло, посилюється.

Ми живемо в найкращій момент в сфері комунікацій і парадоксально — в найгірший для спілкування між людьми. З одного боку, ми страждаємо від руйнівних ефектів, спровокованих відсутністю планетарного мислення, а з іншого маємо соціальну мобілізацію за сприяння Твітера, яка допомагає суспільству реагувати негайно та об’єднано.

На жаль, серед такої кількості електронної пошти, яка пересилається мережею, такої кількості текстових повідомлень ми плутаємо слова, шепіт та тишу. Ми вперто продовжуємо бачити себе, як втомлених людей, яким потрібні прилади, щоб спілкуватися один з одним, збільшуючи таким чином нашу відчуженість одне від одного в часі та просторі. Ми забуваємо, як спілкуватися із Всесвітом, частиною якого ми є. Ми більше не пам’ятаємо часу, коли все було єдиним, і ми всі були єдиними. Якщо ми могли б пригадати ритм звукової матриці, яка нас сформувала, могли б побачити більше, ніж бачать наші очі, то зрозуміли б, що складаємо частину єдиного неподільного, єдиного загалу, куди входимо всі ми і де всі ми повністю пов’язані. Ми відчули б, що наше серце б’ється і унісон із серцем Всесвіту.

Нам не потрібні ані комп’ютери, ані мобільні телефони. Ми всередині самих себе маємо всі необхідні елементи, для того, аби не було перерви у вічному плині інформації, яка рухається між клітинами, між зірками, між галактиками. Ми є створіннями з вібруючої енергії, яка звучить та співає з усім Всесвітом.

Ви не вважаєте, що було б чудово зуміти поєднати своє серце із серцем Всесвіту і отримати всю інформацію, яка нам потрібна, безкоштовно? Що було б геніально, якби технології, замість того, аби щоразу робити нас більш залежними, перетворювали б нас на живі iPad, на потужні сателітні антени, які поширюють безперервний та пульсуючий спів, на комп’ютерні диски, де ніколи не зникають зображення, на iPod із необмеженою кількістю гігабайтів, де звучить уся музика, яка тільки існує, як на землі, так і у небесних сферах? Чи не чудово було б залишити осторонь наш стан компульсивних споживачів нових технологій та повернутися до думок, світла, пам’яті всього Всесвіту?

Останні президентські вибори в моїй любій Мексиці примусили мене глибоко замислитися над цією темою. Іноді ми вважаємо, що те, що ми думаємо, відчуваємо, за чим тужимо, про що мріємо, може зникнути за одну ніч, не залишивши жодного сліду, що смерть покінчує з усім. Ми ігноруємо те, що людський досвід, виходячи з нашого розуму, із нашого серця, поширюється космосом і стає частиною колективної інформації; в ній виникають гени інформації, яку ми соціально поділяємо.

Кажуть, коли хтось народжується, то синтонізується з тим, що Руперт Шелдрейк називає полями морфогенетичного резонансу, і тієї миті набуває колективної інформації. Ось чому дітям нашого часу з раннього віку так легко зрозуміти комп’ютерні технології та мобільні телефони — бо все це уже функціонувало в момент їхнього народження. Моєму ж поколінню набагато важче користуватися складними пристроями, а в моєму випадку навіть автовідповідачем!

Важливо усвідомити, що пам’ять залишається і буде діяти на краще чи на гірше в нових поколіннях. Як ми вже говорили, пам’ять — це не локальне явище. Існує відомий експеримент із сотнею мавп, проведений на Кошимі, острові в Тихому океані. 1952 року група науковців почала давати солодку картоплю мавпам, які жили на острові. Її клали на пісок і звідти її брали мавпи. Мавпам подобався смак солодкої картоплі, але не подобався смак піску. Одна мавпа зі зграї проявила ініціативу та вимила солодку картоплю у воді, перш ніж з’їсти. Її мама та друзі почали її імітувати. Потроху практика поширилася на переважну більшість зграї. Безумовно, деякі мавпи продовжували їсти свою картоплю з піском. Цікаво, що після того, як дев’яносто дев’ять мавп адаптували нову техніку харчування, відбулися зміни і з сотою мавпою, і вся зграя почала мити солодку картоплю у воді. Науковці здивувалися, побачивши, що звичка мити солодку картоплю не лише укорінилася на острові Кошима, але й перетнула море, і мавпи, які жили на інших островах, також почали мити свою картоплю без попереднього навчання та моделей для імітації. За допомогою цього експерименту науковці визначили: якщо певна критична кількість, не обов’язково число сто, повторить певну інформацію, виникає колективна свідомість, яка виходить за межі однієї свідомості та стає частиною поля морфічного резонансу.

Останнім часом в Мексиці молоді люди з Ібероамериканського Інституту почали соціальний рух, як відповідь на спробу висунути Енріке Пеня Ніето кандидатом у президенти Республіки. Деякі з цих молодих людей, які утворили рух «Я 132», народилися після землетрусу, що стався в місті Мехіко 1985 року, і успадкували свідомість, що організоване громадське суспільство — саме те, що може вирішити проблеми, котрі виникли, коли було зруйновано стільки будинків, а уряд не реагував адекватно. І зреагувати мали саме вони, люди на вулиці, котрі зорганізувалися, як могутня сила. Інша молодь народилася після виборчої фальсифікації 1988 року і з першим подихом синтонізувалася з хвилею фрустрації, яку відчуло тоді багато людей через нав’язування кандидата, що був живою репрезентацією старого диктаторського режиму. В атмосфері, яка дихала автентичним бажанням змін, ці новонароджені вдихали це бажання та залишали в найбільш чутливій частині себе. Самі того не знаючи, вони успадкували колективну потребу сформувати нову партію, яка б їх правильно представляла. Багато інших молодих людей народилися після повстання сапатистів 1994 року, коли про себе заявила соціально забута, маргінальна група, яка вимагала поваги та гідності.

Ця молодь — еквівалент експерименту із сотою мавпою. Вони — нова свідомість. В них живе найкраще з усіх нас. Вони — доказ того, що боротьба була не даремною, що набутий досвід залишається та рано чи пізно стане реальністю. Ця молодь — жива та світла присутність минулого у скоординованій дії. Це вони — фізичний прояв наших найкращих снів. Снів багатьох поколінь людей, багатьох поколінь дерев, гір, галактик, які говорять, співають, розкривають свої обійми, дивляться та визнають себе як частину цілого.

Якщо ми взаємозалежні і складаємо частину цілого, я вважаю, що наша справжня сутність — це щедрість. Кожна клітина нашого тіла харчується хімічними елементами з дарів нашої землі, а наша земля — це найкращий приклад щедрості. Вона не дискримінує жодного насіння, усіх годує однаково, усім дає простір. Вода так само не робить відмінностей між тими, хто її п’є. Так само і вітер. Ніколи не бачила, щоб повітря відмовлялося входити в легені якоїсь людини через її расу чи колір. Ці елементи, які складають наш світ, мають дві незаперечні характеристики: вони щедрі та сповнені любові. Лише любов — ця найвища мета союзу, робить з двох окремих речей одну. Лише енергія любові може зробити так, щоб вода, повітря, земля та вогонь невимушено об’єдналися в одному людському тілі без жодної іншої мети, аніж саме життя. Любов та щедрість — наші справжні гени і це говорить про те, що життя мало свій початок від кохання у формі розуму, ідеї або мети.

Залишки минулих цивілізацій дають нам можливість зрозуміти мету, з якою планувалися та будувалися міста, церемоніальні центри, комунітарне життя. Кожен будинок, кожна ваза, кожне плаття, кожен монумент, кожна статуя говорять до нас про певну манеру думки та дії.

Наприклад, попри те, що в Помпеях та Геркулано через виверження Везувію за мить зникли всі їхні мешканці, пам’ять про цей народ залишається в їхніх руїнах. В кожному будинку збиралася дощова вода. Їжа готувалася та розподілялася колективно, був справжній сенс у пошуку спільного добробуту.

І навпаки, у наших сучасних містах прийняті рішення нагадують спробу колективного самогубства. Свідомість єдності не існує, і крапка. Вода не збирається. Їжа не розподіляється порівну. Відсутність зв’язку між людьми узагальнюється. Більшість населення думає про власні інтереси та інтереси своєї групи. Члени уряду також надають перевагу своїм друзям і знищують своїх ворогів — або опонентів, як їх елегантно називають — не зважаючи на наслідки.

Серцю ніколи не спало б на думку залишити поза органом клітини ішемічного клапану або припинити подавати їм кров за те, що вони відмовлялися змінювати серцевий ритм на вимогу ракової пухлини.

Однак хочу зазначити, що політичні партії та увесь світовий уряд вважають доцільними такі методи впливу. Вони оголошують економічні блокади, вирубують ліси, викидають тони їжі, якими б можна було нагодувати мільйони голодних, і тому подібне. В результаті ми на межі світової кризи через свій надмірний егоїзм. Коли люди не працюють і не думають на користь більшості, то діють, як ракова клітина. Усе, що не об’єднує, роз’єднує, ось так просто.

У нас ще є час віднайти правильний шлях. Для цього обов’язково треба відновити свою волю і обов’язково пам’ятати, що в процесі людського розвитку існували цивілізації, які віднайшли спосіб співіснувати у гармонії та повазі із навколишнім середовищем, тому й були частиною цілого, універсальної та космічної свідомості.

Людські групи, відірвані від Цілого, без свідомості єдності, приречені повторювати ту саму неправильну інформацію та мету, що і їхні пращури, якщо тільки не відбудуться внутрішні зміни, які допоможуть відновити нашу волю, бажання, надії, допоможуть нам усвідомити, що сни — це наше бажання, а не лише кошмар. Що бажання кожної людини і всієї громади — це поклик до спільного блага, справжнього процвітання і це найбільш реалістична та автентична форма щастя.

Десяте заняття. Провина

Лише людина зі зламаною волею могла б обрати сліпу покору, як форму життя, і схилятися перед наказами керівництва.

Упродовж інтерв’ю під час Нюрнберзького процесу було оприлюднено цікавий факт. Генерали, що керували концентраційними таборами, були зразковими батьками, синами, друзями та братами. Люди питали себе: якщо всі вони були такими гарними особистостями, як могли наказати знищити цілий єврейський народ? Усі вони заявляли, що зробили це, просто виконуючи накази згори.

Усі структури влади мають пірамідальну форму і функціонують на основі покори. Ті особи, які знаходяться знизу в основі піраміди, підтримують тих, які перебувають на її верхівці. Без їхньої допомоги та співпраці жодна організація не змогла б функціонувати правильно — ані політична партія, ані релігійний інститут, ані кримінальне угрупування. Мотор, який допомагає владній верхівці діяти — це люди, які її підтримують. Без нашої допомоги вони не змогли б діяти. Їм потрібні ми всі, задля їхнього ж існування, і хоча часто ми не погоджуємося з формою, в якій функціонують їхні інститути, ми з ними активно співпрацюємо, яким би незрозумілим це не здавалося.

Методи, якими вони користуються, щоб нас контролювати або закріпачувати нашу волю для підтримки певної структури влади чи абсурдної, побудованої всупереч будь-якому здоровому глузду економічної системи, походять від страху.

Для того, аби людина зробила щось проти своєї волі, вона мусить бути наляканою. Вона може навіть вбити, якщо вважатиме, що цим врятує своє життя. Тому злочинні угруповання, назвімо їх наркотрафікантами, терористами або власниками банків лише для прикладу, застосовують укорінення і зміцнення страху, як найбільш ефективний метод для того, щоб залишатися при владі. Викривати чи не викривати. Красти чи не красти. Оплачувати чи не оплачувати кредитні картки. Вбивати чи не вбивати. Бути чи не бути, як сказав би Шекспір, ось в чім питання.

Кажуть, наркотрафік руйнує життя. Ні, життя руйнує економічна система, яка змушує одних людей продавати наркотики, а інших вживати їх. Багато говорять і про харчову кризу. Але насправді є криза, спровокована нікчемними людьми, які дозволяють, щоб сорок відсотків їжі викидалися, тоді як мільйони людей могли б уникнути голодної смерті, харчуючись цією їжею. Якщо ми є складовою тих дев’яносто дев’яти процентів, що підтримують один процент, який живе у багатстві і ухвалює такі безглузді рішення, чому ми не зорганізуємося та не почнемо діяти інакше? Зі страху.

Отже, гаразд. Для того, щоб існував страх, має існувати почуття провини. Я чекала майже до останньої глави, щоб торкнутися цієї делікатної теми. «Провини за що і чому?» запитаєте ви. Побачимо.

В дуалістичному світі, якщо є холод, то є й тепло. Якщо є смерть, то є й життя. Якщо є страх, має бути провина, бо лише той, хто відчуває провину, може мати страх біди. «Необов’язково!» — прокричить хтось із вас. Прошу терпіння. Дозвольте мені спробувати пояснити.

Якщо я вважаю, що зі мною може трапитись щось погане — це тому, що зло існує. Якщо існує зло, розмежування між людьми має бути реальним. Це означає, що ми окремі тіла, які думають та діють в різний спосіб. Що є погані та є гарні. Якщо є погані та є гарні, існують полярні сили, які діють одна проти іншої. Ви згодні? Тож в будь-який момент людина може стати мішенню цих сил у русі і зазнати побічної шкоди, навіть якщо не очікує і не боїться її. Іншими словами, ми можемо стати жертвами зовнішньої атаки. Однак, якщо, як ми бачимо, «назовні» нікого немає, окрім нас самих, бо ми складаємо частину цілого, звідки походить атака? У цій частині ми побачимо, що це атака проти себе самого. І чому ж ми атакуємо самі себе? Можливо, тому що не вважаємо себе достатньо добрими і вартими того, щоб нас любили. Звідки походить це переконання? Переважно воно вкорінюється в перші роки нашого життя, в дитинстві. Я знаю безліч дітей, яких, коли вони роблять щось погане, карають фразою: «Я тебе більше не люблю, бо ти повівся погано», або «Я дуже засмучений, бо ти поводишся погано зі мною». Таким чином діти усвідомлюють, що їхні дії можуть викликати біль, і за це вони заслуговують на покарання. Вони стають дорослими, і, коли відчувають, що їхні дії завдають болю або шкодять їхнім коханим, вони, швидше за все, підсвідомо чекатимуть на обов’язкове покарання. Якщо ж покарання не буде, вони самі його шукатимуть, бо що може стати більшою карою, аніж не бути коханим?

Протягом мого життя я часто помічала, як багато людей, самі того не усвідомлюючи, шукають собі покарання і підтримують сентиментальні стосунки з тим, хто примушує їх страждати і якоюсь мірою «оплачувати» свою провину. При цьому вони залишають осторонь ту або того, хто міг би стати для них більш адекватним партнером, аргументуючи, що вони не підходять одне одному інтелектуально, духовно чи фізично. Це дозволяє їм спокійніше руйнувати власні життя. Кульмінація настає, коли вони звинувачують «іншого» в тому, що той не відповідає їхнім очікуванням. Знаходити винних — це універсальний спорт. Окрім того, що це здається зручним, у більшості випадків ми насправді ігноруємо кількість провин, які носимо за спиною і які примушують нас обирати найгірший варіант для нашого майбутнього, в тому числі й кандидата у президенти, який буде нами керувати.

Деякі з цих провин прямо не залежать від нас. Вони є наслідком нашого неправильного способу життя. Ми їдемо містом і стикаємося із сотнями дітлахів, які жебракують. Бачимо повій, майже дітей, які, напівголі, очікують на своїх клієнтів під дощем. Бачимо, як вбивають китів, тюленів та дельфінів. Бачимо ефекти глобального потепління. Бачимо руйнування екології — і почуваємося імпотентами. Ми знаємо, що не можемо зробити достатньо для того, щоб допомогти, і через це почуваємо себе винними. Ця провина, пригнічена та проігнорована, викликає таке погане відчуття в нашій душі, що ми шукаємо, як її позбутися і найкраще місце для цього — «поза» нами.

З іншого боку, існують знедолені. Покинуті. Ті, котрі живуть в нелюдських умовах. Ті, чиї діти помирають від голоду. Ті, що не розуміють, чому вони не мають доступу до роботи, до справедливої оплати, до здоров’я, до навчання. І щоб далеко не ходити, до харчування. Це тому, що вони на це не заслуговують? Що вони такого серйозного зробили, щоб їм не давали гідно жити? Як повірити, що у них в душі є щось цінне? Здається, вони ні для кого не існують. Ми проходимо повз них. Якщо вони нічого не варті, хто їх переконає, що вони заслуговують на інше ставлення?

За атакою на самого себе приховується переконання у власній меншовартості. А що, на ваш погляд, подумають тисячі людей, які нічого не мають і ніколи не отримували навіть найменшого жесту солідарності з нашого боку? Яку цінність вони надають своєму існуванню? Жити — це їхня найбільша кара. Але чи можемо ми сказати, що вони самі на це заслужили?

Ні. У всякому разі, у жодній свідомій чи індивідуальній манері. Те, що з ними відбувається, пояснюється нестачею колективної користі. Чому ми суспільно зорганізуємося за допомогою економічних моделей, які продукують нерівність та несправедливість? Чому? Чому залишаємо більшість без пільг? Тому й розмова про провину та покарання настільки делікатна. Є набуті провини. Є успадковані провини. Є провини, які були вкорінені культурою якнайглибше у нашу підсвідомість, і так само підсвідомо контролюють нашу поведінку. Одна з них — це ідея про первородний гріх, яка говорить, що наше існування внаслідок тієї непокори має бути повне болю та страждань.

Одного дня я оновлювала антивірусну підписку на свій комп’ютер і почала про це розмірковувати. Віруси народилися з комп’ютерами? Ні, хтось їх створив. Для чого? Для того, щоб продавати антивірусні програми. І не тому, що кібернетичний світ схиблений по своїй природі, зовсім ні. Існують безсоромні люди, які зроблять що завгодно, аби отримати економічний зиск. Це вони стоять за створенням вірусів, а потім — антивірусних програм. Та сама ситуація із власниками лабораторій, які спочатку створюють хвороби, а потім продають нам вакцини проти них. Однак хто може бажати такого жахливого зла мільйонам людей? Той, хто любить гроші більше, ніж людей. І це бездушне творіння таким народилося чи його таким зробили? Воно заслуговує на якесь розуміння та симпатію чи на вічну догану? Скажіть ви. Однак перш ніж озвучити свій вердикт, дайте відповідь на наступні питання.

1. Ідея, що Адам і Єва були вигнані з раю за те, що з’їли одне яблуко з дерева пізнання добра та зла, здається вам справедливою?

2. Ви вважаєте, що існують вічні покарання?

3. Ви вважаєте, що існує ймовірність звинувачення невинних людей?

4. Що трапляється з винними, які ніколи не зазнають свого покарання? Чи є це запрошенням уникати справедливості?

5. Хто міг би покарати невинного? Корумпована юридична система чи система, для якої немає різниці між добром та злом? Чи та жорстока і неконтрольована енергія, яка щоразу скеровує свій гнів на населення цієї планети?

6. Звідки походить потреба атакувати найслабшого? Із суспільства, керованого Законом Джунглів, яке підтримується людьми, що не здатні залишити осторонь свій хижацький бік?

7. В єдиному світі хтось міг би вигнати іншого з раю, сам залишаючись у раю?

8. Якщо хтось з любов’ю віднаходить свою індивідуальність, чи вона автоматично ділиться на відчуття повноти зі всіма?

9. Чи не було б доцільно шукати автентичну любов, щоб досягнути тривалого миру та добробуту?

Нарешті, що б там кожен із нас не мав зробити індивідуально, аби змінити свою історію, те, що маємо зробити всі ми — це знищити ненависть та насильство, як постійну практику нашого життя. Це той крок, який мусимо зробити всі ми. Ненависть заперечує єдність, заперечує мир та розуміння, і, лише подолавши її, ми можемо прийти до любові.

А винні? На яке покарання вони заслуговують?

Ці вправи ніколи не мали на меті стверджувати, що покарання не потрібне тим, хто помилково вчинив злочин. Ні. Відповідальні за злочини, шахрайство, обман, зловживання, порушення, мають нести за це покарання і справедливість повинна настати, проте не з ненависті, а з любові. З дорослої любові. Зі здорової любові. З міцної любові.

Знайдуться люди, які скажуть: «Ні, я не можу любити, бо інші наповнили цей світ ненавистю та болем». Як? А що ж ми? Хіба ми не частина цього світу? Ми всі люди миру. Ми всі люди кохання. Якщо в усіх нас немає можливості покращити цей світ, нам вже все одно. Переконання, що це «інші» вирішують, чи ми любимо, чи не любимо — ідеальний привід, який у нас є, щоб не любити. Що жахливішим буде те, що роблять «інші», то більше у нас причин, з яких ми не можемо любити. Звинувачувати інших — це чудова платформа, щоб приховати власну емоційну неспроможність і заодно звільнитися від соціальних зобов’язань. Утворюється порочне коло, де людина, якій завдали шкоди, відповідає ненавистю та насильством. А ті, на кого спрямована ця атака, реагують у той самий спосіб, і так до безкінечності.

Незрозуміло, хто і коли кинув перший камінь. Ніхто не може зашкодити тому, кого вважає своїм. Лише той, хто сприймає соціальну групу, як щось чуже, може її атакувати. Лише той, хто відчуває себе відокремленим, засланим, безпомічним, може сприймати своїх братів, як ворогів та вбивати їх. Лише той, хто сам почувається покаліченим, може холоднокровно нівечити чуже тіло, і таким чином залишитися в його спогадах назавжди — нехай і поганим спогадом, прокляттям, гнилою раною. Хто може мати таку хворобливу потребу бути побаченим, хоча б на мить, хоча б із жахом, із ненавистю, однак нарешті побаченим? Хто, якщо не той, хто вже тривалий час не є частиною співтовариства, здатен нівечити, ґвалтувати, обезголовлювати іншого? Хто, якщо не людина, яку ми вже давно відсунули вбік, яку тримаємо в забутті, бо вона насправді нас ніколи не цікавила? Про кого ми говоримо? Про нас самих. Ми не говоримо про окремі тіла, про гарних та поганих, про винних та невинних. Ми говоримо про вищу енергію, яка живе у нас самих. Йдеться про єдиний розум. Про єдиний звук. Про єдиний пульс. Про єдину вібрацію. Про єдине серце, частину якого ми складаємо.

Все наше життя починається з одного серця, з одного пульсу, з однієї вібрації. Наші пращури кажуть нам, що все має серце. Від маленького атома до найвіддаленішої зірки, все живе у нашому Всесвіті має серце, яке пульсує. Життя пульсує, небо пульсує, вібрує, танцює. Коли слова та думки поєднуються в одній вібрації, матерія набуває форми і народжується нове серце, а коли серце перестає битися, життя зупиняється.

Останнім часом Земля пришвидшила свій пульс. Ми також, поза сумнівом, робимо це в протилежному ритмі, живемо у дисгармонії з природою та нам подібними. Ми мусимо виправити напрямок, пробігти новими стежками, якщо хочемо вижити, як вид. Я впевнена, що наше серце покаже нам дорогу, що серце поєднає слово та думку для того, аби повторити містичний акт творення нового Всесвіту. Всесвіту без провини, де відповідальні за неправильний вибір можуть оздоровитися та виправити нанесену шкоду і наново інтегруватися у суспільство. «Ні, вони не заслуговують на новий шанс!», — скаже дехто. Причина цього проста. Доки існують винуватці, існують і жертви. Доки існують жертви, існує відокремлення, а доки існує відокремлення, не може існувати любов, як найвища сила союзу. Хто хоче жити у світі, яким править ненависть?

Тепер я попрошу вас зробити кінематографічну вправу. Я прошу вас описати десять ситуацій поспіль із таким сюжетом: вас звинувачують у злочині, якого ви не скоювали. Порядок міг би бути наступним, але це лише рекомендація — ви абсолютно вільні робити, як хочете. Кроки, які вам пропонуються, зазвичай показані в детективних фільмах, та саме тому їх легко дотримуватися.

1. Вас звинувачують у злочині, до якого ви непричетні.

2. Вас затримує поліція.

3. Ваш адвокат збирає докази на вашу користь і в результаті вас виправдовують, однак суспільна думка руйнує вашу репутацію.

4. Ваша родина пригнічена.

5. Ваші діти стали об’єктом насмішок своїх товаришів.

6. Раптом інший затриманий розробляє план спільної втечі із в’язниці.

7. Усі вас переслідують.

8. На щастя, знаходять справжнього винуватця, однак, зіткнувшись із ним, ви ледве не втрачаєте життя.

9. Під час зіткнення ви зуміли врятувати докази, які доводять вашу непричетність до злочину, і ви надаєте їх пресі та поліції.

10. Ви доводите свою невинуватість та можете з’єднатися зі своєю родиною.

Такі фільми користуються великим успіхом, бо людям подобається бачити, як головні герої, незважаючи на те, що з ними трапилося нещастя, відновлюють свій престиж та доводять невинуватість. У них головний герой втікає від справедливості, намагаючись зібрати дані, які доводять його непричетність до скоєння злочину. У цих фільмах сцени переслідувань майже завжди включають зміну особистості. Якщо поліція полює на чоловіка із бородою, чоловік поголиться для того, щоб виглядати інакше, а якщо правоохоронці переслідують брюнетку, то вона перефарбується у блондинку. Не бракує і сцен, де втікачі губляться в натовпі (який майже завжди зібрався на якесь релігійне свято або карнавал) і таким чином розчиняється «серед інших», втрачає свою особистість і втікає.

Це те, що ви будете робити. Ви звільнитеся. Ви зміните особистість. Для початку ви позбудетеся терміну винний та заміните його на відповідальний. Протягом розвитку десяти сцен вам дадуть можливість пояснити свою поведінку, довести свою невинуватість. Якщо ви припустилися якоїсь помилки, ви зможете публічно вибачитися. Після того, як ви це зробите, вам дозволять виправити шкоду, наскільки це можливо, і, нарешті, вам, вільному від провини, дозволять об’єднатися із суспільством.

Одинадцяте заняття. Пробачення

Попереднє заняття ми присвятили звільненню від провини, яка була на нашому шляху. Упродовж цього заняття ми розширимо вправу.

Можна сказати, що без атаки немає шкоди. Без шкоди немає жертви. Без жертви немає провини. Без провини немає необхідності в покаранні. Без покарання немає страждання. Без страждання є мир.

Для того, щоб залишатися у стані миру, слід не бачити ані можливих ворогів, ані негайних небезпек. І як ми можемо досягнути цієї зміни у сприйнятті? Вийняти собі очі, як Едіп? Ні. Я думаю, ми знайдемо іншу альтернативу.

Поза межами того, що ми бачимо, поза межами ідей знаходиться джерело змін, яке підтримує життя і свідомість. Для того, щоб увійти в контакт із цим первинним джерелом, нам треба стати спостерігачами, тими, хто спостерігає об’єктивно. Проблема в тому, що людина сприймає лише частину тієї інформації, яку бачать її очі. Око — це інструмент зору, але не все, що ми бачимо, реєструється власником ока. Насправді, ми більше звикли дивитися без очей, ніж ними. Якщо ми сідаємо в автобус, то «уявляємо майбутнє», яке може статися. Ми ясно уявляємо нещастя, які можуть трапитися під час подорожі в громадському транспорті, незважаючи на те, що вони з нами ще не трапилися. Проектування образу, створеного нашою уявою, є доказом того, що людина може «побачити» образи, які ніколи не відчувала.

Натомість може бути, що людина стала свідком злочину і це на неї вплинуло так сильно, що, замість того, аби сприймати те, що відбувається в світі, вона раз у раз проектує образи, які належать минулому, незважаючи на те, що це вже не повторюється. Її бачення заперечує та звинувачує сьогодення.

Ми завершили аналіз негативних ефектів провини. З одного боку, ми абсолютно свідомі того, що насильство не може покінчити з насильством, але ми цілими днями судимо, засуджуємо та бажаємо найгіршої кари для тих, хто вчинив злочини.

Якщо «назовні» немає нікого, крім нас, хто має покласти край насильству? З точки зору єдиного погляду, коли ми стверджуємо, що та чи інша людина не заслуговує на любов, то забуваємо, що в цю людину включені всі ми. І чому ж ми не заслуговуємо на любов? Через провину. Приховану провину, яка змушує нас вважати, що ми не заслуговуємо ні на що, окрім поганого ставлення. Як ми вже побачили, є провини, які нам не належать, але ми, так чи інакше, носимо їх за собою, і на основі цієї оцінки судимо і караємо себе. Отже, ми складаємо частину спільноти, і у нашій свідомості є образи, які належать колективній пам’яті. Їх також потрібно редагувати для того, щоб звільнитися від їхнього гнітючого впливу. А чому я? — запитаєте ви. Тому що ми частина голограми Всесвіту, і те, що ми прибираємо із себе, прибираємо з Усього. Обережно: це не означає, що від завтра вже не буде злочинців, які б тероризували населення, не буде корумпованих керівників чи жадібних торгівців. Ні, але ми хоча б відкриємо двері, щоб циркулювала та енергія, яка потрапила в пастку травматичної події. Це дозволить нам знайти образи, які нас краще представлятимуть, говорячи колективно. Це так само, як і в попередній вправі, де ми побачили, що образи, які ми зберігаємо в пам’яті, прямо звертаються до нашої емоційної системи, а емоції, згенеровані цими образами, поєднують нас з певною думкою. У випадку ідеї «незаслуженості» наслідки серйозні, бо вони стають великою перешкодою у пошуку колективного добробуту. Якщо ми не вважаємо себе «вартими», то підсвідомо дозволяємо розростання інститутів, політичних партій, паскудної юридичної системи, урядів, корпорацій, шефів, батьків, братів, чоловіків, жінок, сусідів, які знущаються з нас та закріпачують нас, як жертв. Пам’ятаймо, що, для того, щоб була жертва, має бути винуватець.

Ми любимо засуджувати акти насильства. Ми вважаємо себе справедливими і вимагаємо справедливості, не враховуючи, що в більшості випадків, агресорів атакували першими і вони лише реагували на насильство, якого зазнали. Одним із доказів цього можуть стати члени молодіжних бандитських угрупувань. Ці молоді люди походять з маргінальних районів, де вони виросли, оточені екстремальною бідністю, без уваги, без любові, без жодної можливості розвитку.

Багато з тих, хто походить, приміром, із Гватемали, є продуктом насильства, яким військова диктатура хотіла знищити місцеві племена і корінне населення. Тоді вбивали старих, жінок, дітей, руйнували культивовані поля і нищили все, що ці люди любили. Ці звірячі дії, безкарні злочини залишили величезну кількість зла, фрустрації, гіркоти та ненависті.

Я не намагаюся виправдати ані наявність цих банд, ані їхню діяльність, радше стараюся проаналізувати те, як саме ми, як суспільство, дозволяємо, щоб раз у раз повторювався закон причини та наслідку. Якби нам потрібно було їх покарати, яке б покарання ми обрали?

Ясно, що немає більшого покарання, ніж відмовити іншим у їхніх справжніх особистостях (які, по суті, є нашими). Відмовитися від них. Вважати їх нелюдами. Бажати їм смерті або, щонайменше, найгіршої кари. Відсторонюючись від них, ми заперечуємо їхню ідентичність, а разом із цим і нашу, натомість адаптуємо ту особистість, яку раніше засуджували в них. На кого, як ви гадаєте, ми перетворюємося, коли певні, що ті, хто нас атакував, заслуговують на акти жахливого насильства?

Відмовляючи іншим у прощенні і співчутті, ми заперечуємо здатність любити в нас самих. Любити себе. Пробачати себе. Це не дуже любляче — позбавляти когось спілкуванням із самим собою, особливо коли ми самі залишаємося «назовні». Як ми сподіваємося знайти прощення своїм діям, якщо відразу відмовили у цьому «іншим»? Яке покарання ми застосували б, якби вчинили так само, як і вони?

Говорячи щиро:

1. Ви можете пробачити того, хто зашкодив дорогій для вас людині?

2. Яке покарання ви йому призначите?

3. Якого саме болю ви йому бажаєте?

4. Чи відчуваєте, що збільшення його болю зменшило би ваш біль?

5. Вважаєте, що повільна та болісна смерть — це єдине, на що він заслуговує?

6. Можете його принизити?

7. Можете його скалічити?

8. Можете його катувати?

А зараз поміркуйте над тим, які відповіді на ці питання дала б людина, що заподіяла вам шкоду. Яку різницю ви бачите між собою та ним? «Різниця в тому, що я йому нічого не зробив», — скажете ви і, напевно, цілком справедливо. Але я запитаю у вас: голод — це не агресія? Перенаселеність — це не агресія? Просто уявіть собі на мить, як це — жити в квартирі без вікон, разом із вісьмома чи десятьма людьми. У кімнаті, де немає ані вентиляції, ані ванни, ані води, де доводиться спати один на одному, де, для того, щоб сходити в туалет, потрібно виходити надвір до спільного туалету, в дощ і в холод, здоровим і хворим. Уявіть, біль, який ви відчуваєте, коли немає їжі дітям на сніданок. Коли ви бачите, як вони ростуть, отримуючи удари та крики з ранку до ночі. Діти, яких ніхто й ніколи не хотів, і які, можливо, народилися внаслідок зґвалтування. Які ніколи не знали пестощів та поцілунків, яким ніхто й ніколи не розповідав казок перед сном, казок про ельфів, принцес та лицарів, а не про битви, агресії та смерті. «Так, це дуже сумно, але я за це не відповідаю», — скажете ви мені. На індивідуальному рівні — можливо, що й ні, але на колективному рівні ми всі відповідаємо за упущення. Ми дозволили становлення неоліберальної системи, яка не створює робочих місць, а лише накопичує капітал, яка не дозволяє існувати просторам, де людина могла б розвинути свій життєвий проект. Система, яка створює жорсткі відмінності одне від одного, і яка залишає незахищеними дітей, молодь та старих людей. Тих, хто досі не виходить на вулиці, щоб висловити свою незгоду з цією системою, вона все ще прямо не торкнулася. А ідея відстороненості одне від одного дає нам підставу не протестувати і не захищати інтереси інших, як особисті. Ми живемо, проводячи межу, що залишає нас роз’єднаними. І якщо ми випадково шукаємо єднання, то робимо це разом із групами однодумців, об’єднаних спільними інтересами, що, по суті, ще більше підкреслює відмінності між одними та іншими.

Як ми вже побачили, будь-яка атака є атакою проти самого себе, як і будь-який наш прояв любові обов’язково до нас повернеться.

Енергія кохання не шукає відмінностей, не розмежовує, не ізолює. Це енергія, яка б’ється, вібрує, рухається, пробігає між нашими тілами, яка тримає нас єдиними у дусі.

Зараз, коли нам так потрібне національне, сусідське, сімейне, всесвітнє примирення, я відмовляюся розуміти, чому слово «кохання» перетворилося на якесь погане слово, яке соромно вимовити. Якщо ми поглянемо, на соціальних зустрічах, у публічних місцях, офісах великих корпорацій, де ухвалюються рішення, які впливатимуть на більшість людей, використання слова «любов» обмежується аргументом, що любов не має нічого спільного ані з бізнесом, ані з політикою. Згодні із цим твердженням, можливо, мають рацію, з їхньої дуже особистої та індивідуальної точки зору. Кажуть, що любов не можна дати ані за декретом, ані за мандатом. Це правда. Як правда і те, що любов не розділяє, не шукає відмінностей, а нерівність жодним чином не є любовною. Як не є любовною безкарність, жадібність, корупція, дискримінація, байдужість, різанина, бомбардування, вбивства, викрадення, голод. Ця явна відсутність кохання, яка переважає у нашій формі життя, утворює гіркоту, фрустрацію, біль, страх, насильство та заохочує різноманітну злочинну поведінку.

Ми проявляємо наш брак любові, коли акумулюємо без розбору. Коли любимо вибірково. Потрібно любити не лише наших дітей, а всіх дітей. Не лише наших бабусь і дідусів, а усіх бабусь і дідусів. Потрібно любити не лише наших батьків, а усіх батьків. Не лише наших співгромадян, а усіх мешканців цієї планети, коротше кажучи — все живе.

Однак культура, яка постає з матеріалістичної та конкурентної системи, буде дивитися з підозрою на ідею безкоштовного та незацікавленого дару. Осіб, які вважають правдивим лише економічний інтерес та прибуток, не хвилюватиме вплив їхніх дій на інших.

Ви вважаєте логічним, що:

1. Людина, яка живе в бідності, почувається ізольованою від суспільства?

2. Людина, яка ніколи не мала доступу до охорони здоров’я, освіти, харчування, мистецтва, шукатиме економічні ресурси на неформальному ринку та продажу наркотиків?

3. Людина, що втратила своїх дітей через акт насильства, буде плутати справедливість із помстою?

4. Людина, яка відчуває надзвичайно болючі емоції, не спроможна адекватно контролювати свою поведінку і обирає атаку, як спосіб проявити свою злість?

5. Людина, яка втрачає те, що любить більше всього, почувається оголеною, обуреною, відчуженою?

Сподіваюся, що відповіді на ці питання відкриють ті вікна, які дозволять вам спостерігати аспекти людської поведінки з іншої точки зору, аніж та, до якої ви звикли.

Важко повірити, але й ми далі чуємо твердження, що не важливо говорити про любов, коли планується соціальна та культурна політика. Нам говорять, що неможливо говорити про норми, з яких вона складається, бо любов не зобов’язує і не нав’язує. Це правда, але ж ненависть нав’язує? І що таке ненависть, як не брак любові до іншого? Ми живемо в поляризованій країні, де ненависть накопичилася до рівня, не знаного раніше в історії Мексики. Якщо кохання не зобов’язує, бо знаходиться понад будь-яким кодом соціальної поведінки, воно також не створює перешкод і не маніпулює, проте останнім часом ми бачили, як реалізовувалися досконало організовані кампанії ненависті.

Якщо можна посіяти ненависть поміж населення на основі брехні, страху, смертей, значить, можна сіяти та культивувати і кохання. Якщо слово «кохання» вам не подобається, замініть його на інше. Назвіть його братерським ставленням, якщо ви віддаєте перевагу цьому визначенню. Неважливо. Можете називати кохання, як вам завгодно.

Чому ми не називаємо «коханням» заспокійливі обійми? Слова розради? Качани кукурудзи? Ложку, яка годує голодного? Дощ у полі? Хустку, в якій місцеві люди носять своїх дітей?

Чому ми не шукаємо кохання, як способу вирішення наших проблем?

Чи можна вважати, що причина нашої антисоціальної поведінки походить від браку кохання, яке є інтегруючою силою, тією силою, що залучає. Протилежністю коханню є сила, що дезінтегрує та вилучає.

Одна сила працює на користь життя, інша на користь смерті. Перша робить можливим союз між клітинами, щоб ті перетворювалися і створювали очі, руки, кігті, роти, зябра, зуби, крила за допомогою невтомних генів, які складають всі типи життя.

Друга сила вступає в дію, коли цикли живого організму входять в свій останній етап; тоді в тій інформації, яка передається від клітини до клітини, більше немає потреби.

Саме тоді об’єднуюча сила зникає, щоб дати місце дезінтеграції матерії.

Неважко зробити висновок, що те, чого потребує світ нині — це відновлення зруйнованих соціальних зв’язків. Для цього слід звернутися до влади задіяної сили. Якщо ні, звідки візьметься реструктуризована влада об’єднуючої енергії? Звідки виникне оздоровлюючий намір, якщо не з відчуття належності, зі свідомості єдності, з кохання? Звідки виникне думка, дія, яка дозволить реорганізувати соціальну рану, що виникла від такої кількості смерті? Лише кохання може реорганізувати соціальну поведінку.

Ми звикли вважати, що особисті інтереси переважають всі інші, і нам важко зрозуміти, що може означати слово «любов» в публічному житті. Любов — це незацікавлена послуга, інтерес в розподіленні добробуту, повага до інших, зацікавленість в їхніх долях, поспіх в тому, щоб уникнути усього поганого. Любити — це жити в суспільстві людей, які визнають одне одного, приймають одне одного, поважають одне одного, і тому вони люблять себе та люблять інших. Ці люди, маючи можливість скористатися кимось, натомість обирають захист. Маючи можливість вкрасти, натомість вирішують піклуватися та ділитися спільним добробутом. Маючи можливість зруйнувати екологічну систему, натомість піклуються про навколишнє середовище, частиною якого є всі ми.

Любов, яка не є чимось іншим, як повагою, цінуванням, безкорисливістю, це те, що може показати нам шлях до справжнього порядку.

Якщо любов не є безкорисливою, ми не говоримо про справжню любов. Здебільшого, люди, вимовляючи «я тебе кохаю», очікують почути у відповідь «я теж тебе кохаю». Те саме відбувається, коли лідери політичних партій розподіляють кошики з допомогою, однак натомість вимагають вашого голосу. У цих випадках не йдеться навіть про справжнє бажання допомогти, а не те що про кохання. Значно більше можна сказати про економічну транзакцію, в якій ті, що програють — і багато! — це ті, що відмовилися від своєї здатності обирати і отримувати рівне ставлення, бо вони продали свій голос, закріпивши власні залежності та потреби, а не рівність та приналежність до групи.

Коли я дозволяю, щоб дії людини розділяли нас, це тому, що я забуваю, ким є ця людина і який невидимий зв’язок існує між нами.

У цьому об’єднаному і розподіленому у своїй цілісності Всесвіті нічого не може загубитися. Загубитися означало б бути відділеним. Відключеним. Проігнорованим. Існувати «поза межами» доступу для інших. Але це неможливо. Матерія формується тисячами частинок, які постійно рухаються, щомиті реагуючи одна на одну. Наприклад, деякі клітини нашої шкіри можуть залишити нас та відлетіти; вони можуть мандрувати, змінюватися, перетворюватися на пил, але вони не зникають. Вони — це відновлювана матерія. Усе те, що колись нам належало, повернеться, щоб інтегруватися в новий організм, який ми побачимо в іншій формі.

Як сказав би Кеведо, ми станемо пилом, але закоханим пилом. Жоден атом, жодне почуття, жоден любовний спогад «не може загубитися в просторі». Рано чи пізно ми його відновимо і, відновивши, зустрінемося із самими собою. Єдине, що могло б призвести до повної втрати — це якби хтось завадив цій зустрічі через осуд, страх, ненависть. Коли ізолююча енергія створює свідомість і керує нею, та, своєю чергою, формує матерію, союз, які будуть частковими, неповними.

Ідеальний союз — союз кохання. Якщо ми хочемо жити в коханні, потрібно просто позбутися ненависті. У світі кохання не буває ненависті. Якщо ненависть є, це тому, що ми її туди помістили. Коли я кажу «ми», я звертаюся не до певної групи людей, а до всієї спільноти. Усі ми колись активно брали участь в спільнотах, де не було місця коханню. Чому? Ймовірно тому, що нас лякає любов, а той, хто боїться любові, боїться себе самого. «Що-що...?! Страх кохання? Я не боюсь кохання, я шукаю його все житті», — скажете ви мені. Та дозвольте мені зауважити, що, можливо, ми шукаємо його не там, де слід, бо світ — це хаос. А де слід шукати кохання? В нас самих. Цей страх кохання, можливо, і є причиною, з якої, кажучи відверто, ми, як загал, не хочемо, щоб зникали винні. Якби винні зникли, ми відновили б втрачену єдність, а чи ми справді на це заслуговуємо? Ми насправді вважаємо себе вартими любові? Ми насправді можемо прийняти, що маємо цінність і що живемо серед істот, цінних так само, як і ми, бо ми невиліковно з ними пов’язані? Чи нам здається більш безпечним забарикадуватися, вкрити бронею наші машини, наші домівки, одягнути броньовані жилети і жити зі страхом?

У поданій нижче діаграмі ви можете спостерігати дві протилежні сили. Це сила страху та сила любові. Сила страху утримує волю на місці, заважає їй рухатися. Сила кохання дає волі імпульс рухатися у правильному напрямку, дозволяє історії закінчитися добре.

Як бачите, шлях, який вам потрібно подолати, щоб досягнути своєї мети у написанні нової історії, обов’язково має пройти через страх. Наявність страху — це те, що тримає нас на одному місці. Як ми вже визначили на початку, наявність страху — це одна з найбільших перешкод, а страх любові найсильніший з усіх, які нам треба перемогти. Щоб його подолати, потрібно пробачити. Прощення не змінить минуле, але майбутнє — так. Прощення не «для інших» — для нас. Для «нас» — означає і для інших також, але не для тих, кого ми визначаємо, як «поганих», а для тих, кого ми визнаємо рівними в найвищому сенсі. Ті, що реінтегруються в усе — це ті, які перестають відмежовуватися. Іншими словами, це ті, котрі кохають. Залишати когось поза межами доступу до самого себе через невміння прощати — це не любляча поведінка, однак ще гірше, ще менш любляче залишати поза межами доступу самих. Навіть Карним кодексом розглядається прощення та відшкодування збитків.

Пробачити на мові кібернетики — це видалити інформацію, раніше опубліковану в інтернеті. Щоб ви мене краще зрозуміли — це як видалити дані, які ми поділяємо з групою. Є тека, яка називається Dropbox, і вона чудово ілюструє цей феномен. Dropbox дозволяє створювати папку в Інтернеті, якою можуть користуватися багато користувачів. Ця папка з’являється в кожному комп’ютері людей, які хочуть поділитися якоюсь інформацією і зберігають в цій папці архіви, доступні для всіх. Якщо хтось із групи змінює спільну папку, цей архів змінюється на всіх комп’ютерах. Так само додається і нова інформація. Те саме відбувається і з прощенням. Прощати не означає ані засуджувати, ані оминати, ані закривати очі. Ні. Повторюю це, щоб не залишилося жодних сумнівів. Одне, коли люди, що скоїли певний злочин, розплачуються за нього, і зовсім інше, якщо ми продовжуємо наділяти їх владою визначати, хто ми є. Ми були уражені їхніми діями, але це не означає, що ми назавжди залишимося людьми, яких обманюють, ґвалтують, грабують, полишають, катують, викрадають або принижують.

Я наведу вам інший приклад. В iPod людина може зберігати музику. Молоді люди обожнюють слухати музику всюди і зберігають в iPod мелодії, які їм найбільше до вподоби. Було б дивно, якби вони зберігали мелодії, які їм не подобаються, якщо тільки вони не мазохісти. Коли хтось зі співаків робить якусь заяву для преси, з якою молодь не згодна, можна почути щось на зразок: «Я приберу його зі свого iPod». Те саме ми можемо зробити, щоб пробачити. Можемо знищити інформацію, яку в певний момент «опублікували» та «поділилися» з друзями.

Я наведу ще приклад для незнайомих із сучасними технологіями. Якщо після тридцяти років шлюбу жінка розлучається через постійні зради чоловіка, скоріше за все, вона вважає себе «зрадженою» дружиною. Цей образ її послаблює, дає їй фальшиву ідентичність. Як відновити справжню ідентичність? Силу? Волю? Для початку, знищуючи фотографію «зрадженої», бо щоразу, коли ви на неї дивитеся, ви її відтворюєте і підтверджуєте. Пробачити в цій ситуації — це не засудити зради чоловіка, а усвідомити, що жінка є кимось набагато більшим, ніж «зрадженою».

Пригадаємо, що образ, який ми маємо про нас самих — це створений образ. Він не реальний. Якщо ми подивимося на себе в дзеркало, ми побачимо лише тіло, а не те, що це тіло думає, відчуває, пам’ятає, за чим сумує. Ми також не побачимо невидимі зв’язки, які об’єднують це тіло з макро і мікрокосмосом. Те, що ми бачимо в дзеркалі, представляє нас лише частково.

Якщо кожен з нас — частина повної голограми Всесвіту, то в усьому, і в кожному з нас знаходиться справжня ідентичність. Якщо ми цього забажаємо, то зможемо стати втраченою пам’яттю когось іще... або, можливо, нас самих.

Якщо ми страждали, то відчували, що таке не бути коханими. Навіщо ж хотіти продовжувати це почуття? Навіщо надсилати та пересилати усі думки про насильство до небес? Як можна віднайти кохання в усьому, якщо ми наповнюємо свої думки ненавистю? Якщо в єдиному Всесвіті нічого не губиться, і все, що ми робимо, рано чи пізно нас наздоганяє, чому ми знову хочемо зіткнутися з ненавистю? Чи не краще було б викорінити її? Хіба зростання насильства у світі не має нічого спільного з кількістю образів насильства, які ми плекаємо до глибокої втоми?

Отже, ми побачили, що передача інформації — це не локальний феномен, і він відтворюється на рівні свідомості. То як знищити насильство без насильства? Уникаючи його повторення!

В одному з моїх романів «Як вода для шоколаду», Тіта, головна героїня, була приречена на самотність. Згідно із сімейною традицією, вона не могла вийти заміж, бо мусила доглядати свою матір, аж доки та не помре. Для своєї родини Тіта була лише об’єктом бажання своєї матері. Упродовж роману Тіта перестає бути жертвою і перетворюється на суб’єкт, який бере долю в свої руки і здобуває волю. Тіта це робить внутрішньо, змінюючись і знищуючи в собі цю убивчу традицію, аби та не перейшла в нове покоління.

Цей спосіб гарантує нам, що небажана інформація та практика не будуть поширюватися надалі. Це ніби як зробити ретвіт повідомлення, опублікованого у твітері. Це повідомлення буде постійно поширюватися і в мережі, аж доки хтось не припинить його дублювати. Це не означає, що повідомлення зникне, однак воно вже не буде повторюватися.

Перш ніж перейти до останньої глави, я пропоную вам написати лист-пробачення. Адресуйте його кому завгодно, бо в результаті адресатом станете ви самі. Щиросердно відредагуйте його. З пульсу вашого серця постане нова істота, і ваші серця будуть битися в унісон. Поєднати слово та думку — це творити. Уявляти — це створювати новий світ. Віднайдіть свою ідентичність творців! Залиште позаду жертву!

Дванадцяте заняття. Лист-прощання

Ми дійшли до кінця, який є початком. Минуле залишилося позаду. І ви вижили! Не має значення, наскільки глибоко ви страждали, це вже минуло. Зараз ви можете знову взяти життя в свої руки.

Ви маєте бути задоволені виконаною роботою. Якщо ви в письмовій формі змогли зустрітися з тим, що викликало у вас глибокий страх і подолали це, ви зможете робити це щоразу за потреби. Якщо ви змогли відтворити образ, який би вас підносив, і замінити ним той, що вас принижував, ви вже на шляху до відновлення вашої самооцінки. Якщо ви усунули з цього шляху перешкоди, які заважали залишити осторонь стан жертви, ви розірвали емоційний зв’язок, що пов’язував вас із минулим через біль. Ви вільні знову робити вибір, щоб зустрітися із сьогоденням з новими силами. Озирніться та погляньте на все, через що ви пройшли і що подолали за цей час — це беззаперечний доказ вашої сили.

Сподіваюся, ви переконалися, що під час написання поєднуються слово, образ та думка, утворюються зв’язки, реорганізуються ідеї. І, впорядкувавши емоції, ви впорядковуєте і думки — і навпаки. Дехто з вас, можливо, не зміг виконати всі вправи, а з деякими зазнав клопоту. Неважливо. Важливе бажання, яке ви продемонстрували, а не отриманий результат. Дехто з вас, можливо, зробив лише діагностування, але так і не зміг знайти найкращий спосіб вирішити проблему. Теж неважливо! Зробити діагностування — цього вже достатньо. Пам’ятайте вердикт, а рішення прийде, як наслідок. Лише скажіть: «Мені хотілося б знати, чи є інший спосіб вирішити цю проблему». Відповідь до вас прийде. Це так, ніби ваш розум «опублікував» це питання у космічній мережі. Багато можливих рішень впадуть на вас, як дощ, прийдуть у реальності чи уві сні. І ви їх візуалізуєте, бо вже прибрали багато перешкод, які не дозволяли вам мати добрий зв’язок із Всесвітом. Я запевняю, що ваші зусилля, ваша робота над емоціями, вміння аналізувати власні страхи та провини дадуть добрі результати. Більше того, ви зможете вільно використовувати свою уяву, щоб побачити кращі можливості життя. Чому саме уяву? Бо в ній живе дух мистецтва, який має змогу та право давати речам інші імена, переробляти їх для того, щоб помістити в реальність через вправу з трансформації. Дух мистецтва — це єдине, що може допомогти нам уявити нову країну, нове суспільство, новий світ. На жаль, праві уряди і деякі ліві теж, не зацікавлені в тому, щоб поширювати мистецькі заходи через внутрішньо притаманний їм уявний та трансформаційний характер — щоби хтось раптом не уявив собі світ без політичних партій та корумпованих депутатів. Так само розділяють мистецьку та академічну діяльність, хоча ідеально, коли навчання проходить через мистецтво.

Беручи участь в будь-якій мистецькій події, ми відкриємо, що всередині нас існує глибока здатність до трансформації, і в момент її використання ми перетворюємося на творців. На творців чудес. На істот, які за допомогою уяви перетворюють яблуко на ногу, а хвилю на скрипку.

Не лише це, а будь-який артистичний вияв підтверджує, що ми не є ізольованими, стверджує нашу єдність і те в нашій єдності, де перебуває наша свобода. Де ми є господарями нашого вибору та нашої долі. Мистецтво — це шлях до оздоровлення та формування характеру, і як таке — це засіб прогресу та добробуту. Мистецтво — це так само важливо для здорового життя народу, як і охорона здоров’я та безпека.

Дуже важливо подумати про характер мистецтва загалом і письменництва зокрема. Воно трансформує свідомість, надихає, і може об’єднати нас або роз’єднати, пригнобити або звільнити.

Поміркуйте над моментами, коли ви були здатні звільнитися від образу, який мали про себе і дайте відповідь: якої миті ви спромоглися подумати про себе, як про героя, що бере участь у вправі з особистої драматургії? Ви були б здатні сказати «до побачення» цьому образу і прийняти новий? Якби ви були б результатом власної творчості і перебували б у моменті свого нового народження, що б ви сказали? Які слова використали б для того, щоб висловити свої теплі почуття?

Можливо, вам неприємна сама ідея говорити у «теплій» формі? Ми до цього не звикли. Зазвичай думка, яку ми маємо про себе, дає нам змогу проговорити позитивно не більше тридцяти секунд. Наша остання вправа полягатиме в тому, щоб відредагувати схвального листа, адресованого нам самим. Спробуйте не вживати в ньому суджень дискваліфікації та образів уразливості і крихкості. До цього листа включіть інформацію, яку, на вашу думку, варто зберегти, те, що може зробити вам честь та звеличити вас. Побудуйте шлях, яким ви хочете пройти.

Нарешті існує шлях, яким рано чи пізно ми всі маємо пройти, і це той шлях, який приведе нас назад до любові. До єдності. До світла. Лише світло реальне. Подорожуйте, танцюйте, з’являйтеся, зникайте однак завжди залишайте слід. Поезія — це світло. Музика — це світло. Колір — це світло. Погляд кохання — це світло. Затуліть очі і спробуйте відчути це світло всередині вас самих.

Подякуйте кожному з персонажів, які донині брали участь у вашій історії. Так само, як у театрі, коли завершується сотий показ вистави, просять оплесків для всіх, хто брав участь у п’єсі. Не забувають нікого, відзначають роботу усіх, від найбільш до найменш важливих. Сьогодні всі говорять «до побачення» своїй публіці, а завтра почнуть представляти нову історію. Ту, що написали ви самі, і в якій деякі з ваших компаньйонів уже не братимуть участі. У вашому новому списку, можливо, вже не буде місця ні для вбивць та ґвалтівників, ні для расистів та крадіїв, ні для брехунів і лихварів, ні для спекулянтів і терористів, ні для наркотрафікантів, ні для мучителів та шахраїв, ні для диктаторів, ні для педофілів, ні для тих, хто зловживає вами, ні для егоїстів та хитрунів. Бо для того, щоб вони могли представити свою роль, своєю чергою потрібні актори в ролі жертв, а ви вже ними не є. Ви були ними певний час, однак прийшов час піти. Можливо, ви вже дали сто, тисячу, дві тисячі, двадцять тисяч вистав. Ви, як ніхто, знаєте, скільки ночей ви провели без сну, скільки днів не їли, скільки годин плакали і шукали бодай слова розради, бодай плеча, на яке можна спертися, дотику руки чи обіймів на знак солідарності.

Грати роль жертви —не така вже й незначна річ. Це допомогло вам показати суспільству болісні ефекти, які провокує в людині відсутність любові. Однак час змін настав. Подякуйте тим, хто залишився на вашому боці, тим, хто запропонував хустинку, щоб витерти ваші сльози, тим, хто обійняв вас із солідарності, тим, хто вилікував ваші рани. Потім дозвольте, щоб завіса впала. Поверніться до своєї кімнати. Змийте макіяж. Зніміть одяг. Позбудьтеся будь-якого зв’язку, котрий досі єднає вас із почуттям неспроможності та болю. І приготуйтеся до нової ролі зі свідомістю, яка здатна перевтілюватися вічно.

Також потрібно, аби ви в тиші подякували вашим товаришам з акторської трупи. Грати роль вбивць неприємно. Багато з тих, хто її грають, воліли б отримати іншу роль. Вони, як і ви, можуть грати будь-якого персонажа, та ніхто не надав їм можливості бути іншими. Добра новина в тому, що ваша трансформація звільнить і їх. Їм вже не потрібно буде грати того, хто завдає шкоди, руйнує, нівечить. Відтепер вони будуть вільними, стануть тими, хто захищає, тими, хто ділиться, тими, хто заспокоює, тими, хто цілує, тими, хто зігріває, тими, хто об’єднує, тими, хто пов’язує, тими, кого люблять, тими, хто любить, тими, хто любить, тими, хто любить!!!

Кохання не знає меж. Межі встановлює розум. Це він бачить відмінності, кваліфікує їх, засуджує і встановлює пріоритети. Однак раніше, набагато раніше, ніж утворилося будь-яке тіло, полетів перший птах, дало плоди перше дерево, і до того, як хтось міг би спостерігати за ними та проводити відмінності, вже існувала енергія, яка дозволила акт творення. Та сама енергія, яка утворилася з моменту Великого Вибуху. Ви жили від початку часів, якщо вже є частиною цього космосу. У ваших клітинах існують мільйони зірок. У вашому тілі циркулює цей потік невпинної енергії, яка існувала завжди. Тимчасово ви живете в тілі, однак, коли воно зникне, ви знову станете частиною цілого. Дасте життя іншим життям, які напишуть інші історії, і візьмуть участь у кожній із них. Ви розчинитеся в інших голосах, інших присутностях, інших поглядах. Усі, хто був присутнім до цього моменту, будуть присутніми і надалі багатьма іншими способами, бо ми пов’язані. Все пов’язане.

Отже, всі пов’язані, візьміться за руки і приготуйтеся до колективної метаморфози. Бо як персонаж втрачає свою функцію, коли його антагоніст трансформується, так і група із внутрішніми змінами вже не пристосується до соціальної структури, яка на неї тисне, і вимагатиме негайних зовнішніх змін. Якщо ми обережно проаналізуємо, то виявиться, що всі ми підтримуємо інститути, уряди, магістратури, банківські системи, оздоровчі та освітні системи, які зовсім не слугують нашим інтересам. Усі організації, які встановлюють акти, що нас засуджують, що дають недоторканість злочинцям, рятують банки, визначають зарплатню, ініціюють збільшення податків, визнають сфальсифіковані вибори — всі вони функціонують за рахунок наших грошей. Хіба не абсурд, що ми підтримуємо усіх, хто діє проти нас? Вони отримують аморальні зарплати, від яких не хочуть відмовлятися. Гроші — це єдине, що тримає їх при владі, гроші, і ніщо інше, тому зрозуміло, що ми для них важливі! Гроші — це їхня Ахіллесова п’ята, відсутність грошей — це їхній смертний вирок. Коли ми перестанемо їх підтримувати, вони впадуть! Вони не здатні працювати безкоштовно і підтримувати ставлення справжньої послуги. А ми — здатні. Ми, організоване громадянське суспільство, можемо планувати нові міста, нові способи виробництва і розподілу, нові системи охорони здоров’я, освіти та безпеки. Разом ми можемо впроваджувати публічну гуманістичну політику, яка принесе нам добробут та достаток. Ми можемо уявити собі суспільство, де конкуренція не була б стандартом, а гроші не були б регулятором нашого існування.

Якщо у великому театрі світу ми позбавимо агресорів їхньої ролі, то знову отримаємо свою роль творців. Уявімо собі вільні, сильні, блаженні громади, де кохання отримує справжню цінність, як об’єднуюча, генеруюча сила.

Уявіть собі яку-небудь утопію. Напишіть! Тримайте в голові цю фразу: має бути інша форма; сіяти, працювати, виробляти, здійснювати правосуддя, реінтегрувати в суспільство злочинців, давати освіту, оздоровлювати, жити. Якщо ми використаємо силу нашої уяви на власну користь, то відкриємо нові формули співіснування — я в цьому впевнена.

Будьте дзеркалом, де інші вас упізнають, де інші відродяться, де інші звільняться. Темрява, яку вам вдалося розвіяти за допомогою цих вправ, залишить відкритим шлях світлу та яскравості. Світлі зв’язки, які ви відновили, мають і матимуть вплив на вас і на всіх. Що ж до мене, я всім вам дякую. Щиро дякую і зичу гарної подорожі! Тут не буде фінальної крапки, історія продовжується.

Примітки

1

Когерентність — узгоджений перебіг кількох хвильових процесів, що найяскравіше виявляється при їх накладанні (інтерференція).

Content

Лаура Есківель
Пишемо нову історію. Як перестати бути жертвою за 12 занять

Перше заняття. Хто розповідає мою історію?

Друге заняття. Що ми хочемо змінити?

Третє заняття. Як змінити малюнок?

Четверте заняття. Перший акт: визначення. Як і звідки почати?

П’яте заняття. Чого я боюся?

Шосте заняття. Хто є я?

Сьоме заняття. Ми всі кінорежисери

Восьме заняття. Емоційні залежності

Дев’яте заняття. Воля

Десяте заняття. Провина

Одинадцяте заняття. Пробачення

Дванадцяте заняття. Лист-прощання

Примітки