Джъстин Кронин

Градът на огледалата

Проходът #3

На моето семейство

И как да се изправя аз

срещу терзанията божи и човешки?

Уплашен странник в този свят,

от ръце чужди съграден?

А. Е. Хаусман

Последни стихове

Пролог

Из Писанията на Първия летописец („Книга на Дванайсетте“)

Представени на Третата световна конференция по Северноамериканския период на карантината

Център за изучаване на човешките култури и конфликти

Университетът на Нови Южен Уелс, Индо-Австралийска република, 16-21 април, 1003 г. сл.в.

[Начало на Откъс 2]

Глава пета

1. Ейми и нейните спътници се завърнаха в Кървил, в мястото Тексас.

2. И там научиха, че са изгубили трима от своите. Тези трима бяха Тео и съпругата му Маусами; и Сара, която наричаха Сара Лечителката, съпруга на Холис.

3. Защото огромна армия от вирали бе обсадила мястото Розуел, където се бяха подслонили, и бе избила всичко живо. Само двама от групата им оцеляха. Това бяха Холис Силния, съпруг на Сара, и Кейлъб, син на Тео и Маусами.

4. И голяма скръб ги обзе за приятелите, които бяха загубили.

5. И в Кървил Ейми отиде да живее при Сестрите, които бяха Божии жени. Взе със себе си и Кейлъб, за да се грижи за него.

6. По същото време Алиша, която наричаха Алиша Ножовете, и Питър, Мъжът с Дните, се присъединиха към войниците от Експедиционния, за да търсят Дванайсетте. Защото бяха научили, че ако убият един от Дванайсетте, ще убият и неговия Безброй и ще изпратят душите им при БОГ.

7. И много сражения се водиха; и много души загинаха. Но така и не успяваха да посекат Дванайсетте, нито да намерят леговищата им. Защото по онова време това не бе Божията воля.

8. И така минаха години, пет на брой.

9. А към края на петте години Ейми получи знак; и този знак ѝ се яви насън. В съня при нея дойде Улгаст в човешки лик. И Улгаст рече:

10. „Господарят ми чака; чака на големия кораб. Защото скоро ще настъпи промяна. Скоро ще дойда при теб, за да ти покажа пътя.“

11. И този мъж бе Картър, Дванайсетият от Дванайсетте, онзи, когото наричаха Картър Скръбния; мъж праведен по своето време и обичан от БОГ.

12. И така, Ейми зачака завръщането на Улгаст.

Глава шеста

1. Но по онова време имаше един град човешки в земята, наречена Айова. Този град се наричаше Отечеството.

2. И в този град живееше раса от хора, пили кръвта на вирал, тъй че да могат да живеят и господстват в продължение на много поколения. Наричаха се Червенооките. А най-главният от тях беше Директор Гилдър, мъж от Времето Преди.

3. А виралът, от когото черпеха живителната сила, беше Грей, наричан Извора. Защото кръвта му бе семето на Нула, баща на Дванайсетте. Държаха Грей в окови, които му причиняваха големи страдания.

4. Там хората живееха като пленници, които да служат на Червенооките и да изпълняват всяка тяхна заповед. И сред тези пленници беше Сара Лечителката, заловена в Розуел, чийто приятели не знаеха, че е жива.

5. И Сара имаше дъщеря, Кейт; но детето ѝ бе отнето. И Червенооките казаха на Сара, че дъщеря ѝ е мъртва, с което сякаш изтръгнаха сърцето ѝ.

6. Детето беше дадено на една жена от Червенооките. Тя се казваше Лайла, съпруга на Улгаст.

7. Дъщерята на Лайла беше умряла във Времето Преди и макар много години да бяха изминали оттогава, все още я измъчваше скръб. И Лайла намери утеха в Кейт, представяше си, че тя е дъщерята, която бе изгубила.

8. Но част от хората в Отечеството се надигнаха срещу потисниците; те бяха Бунтовниците. И Сара се присъедини към тях. Изпратиха я при Лайла, да ѝ служи в Купола, където живееха Червенооките, за да се научи на традициите им. И така Сара откри, че дъщеря ѝ е жива.

9. През това време Алиша и Питър откриха леговището на Мартинез, Десети от Дванайсетте, на мястото, наречено Карлсбад; и се сражаваха с Безброя му. Но не откриха самия Мартинез, тъй като той беше избягал.

10. Нула беше наредил на Директор Гилдър да построи могъща крепост, където Дванайсетте да живеят и да се хранят с кръвта на животни и с кръвта на жителите на Отечеството. Защото техните вирали бяха погълнали почти всички живи същества на света и го бяха превърнали в пустош, където не можеше да живее ни човек, ни вирал, ни животно.

11. И според този план Дванайсетте наредиха на своите Безброи да излязат от тъмните си убежища; и те измряха. Това събитие стана известно като Прогонването.

12. И Дванайсетте поеха по дългия път към Отечеството, което се намираше на хиляди километри, за да заемат мястото си като господари на света.

Глава седма

1. Но имаше един, който не се подчини на нареждането на Нула; и това бе Картър Скръбния, Дванайсети от Дванайсетте. Той нареди на Улгаст да упъти Ейми към мястото, на което живееше, за да може двамата да обединят сили срещу себеподобните му.

2. И Ейми тръгна от мястото Кървил към мястото Хюстън. А с нея потегли и Лушъс Вярващия, който ѝ беше помощник и праведен мъж в очите на БОГ.

3. И на мястото Хюстън Ейми намери кораб на име Шеврон Маринър, в чийто трюм живееше Картър. Много неща си казаха с него и когато Ейми излезе навън, тялото ѝ вече не беше на дете, а на жена; и заедно с Лушъс тя потегли към Отечеството, за да се сражава с Дванайсетте.

4. По това време Питър, Мъжът с Дните, и Майкъл, когото наричаха Майкъл Умния, и Холис, съпруг на Сара, също поеха към Отечеството, за да научат какво става там. Защото смятаха, че там държат Сара като пленница заедно с много други.

5. С тях имаше още двама души. Първата беше Лор, наречена Лор Пилота. А вторият беше престъпник на име Тифти Гангстера.

6. А през това време Алиша също отиваше към мястото Айова в преследване на Мартинез, Десетия от Дванайсетте, когото се бе заклела да убие. Защото Мартинез беше най-злият от демоните, бич за цялата земя.

7. Но Алиша бе пленена в Отечеството и изтърпя много изтезания от ръцете на Червенооките и техните помагачи. Най-жесток от помагачите беше Чука, но Алиша бе силна и не се предаде.

8. И когато една нощ Чука дойде в килията ѝ, за да я насили отново, Алиша рече: „Разхлаби оковите ми, за да получиш по-голяма наслада“. И тя уви веригите около врата му и го удуши. След това избяга, като по пътя си уби много други.

9. А в пущинака отвъд стените на Отечеството ѝ се яви Ейми; и Алиша видя, че тя вече има женско тяло и ум. И Ейми я утеши, защото бяха сестри по кръв.

10. Но Алиша имаше тайна; жадуваше за кръв. Защото семето на Дванайсетте растеше силно в нея и я превръщаше във вирал. Това най-много тежеше на сърцето ѝ, защото тя обичаше приятелите си дълбоко и не искаше да е разделена от тях.

11. А през това време Сара бе разкрита от Червенооките; и те я направиха пленница и я подложиха на много мъки. Защото Директор Гилдър искаше всеки, опълчил се срещу него, да изпита силата на целия му гняв.

12. Но денят на разплатата наближаваше; защото Ейми и Алиша се бяха присъединили към Бунтовниците, да вдигнат оръжие срещу Червенооките. И скроиха план да освободят хората в Отечеството, да унищожат Дванайсетте и да спасят Сара.

Глава осма

1. И Питър и спътниците му пристигнаха на мястото Айова, тъй че всички бяха заедно и сформираха могъща войска. А най-могъщата от тях бе Ейми.

2. Защото тя се беше предала на Червенооките с думите: „Аз съм водачът на Бунтовниците; правете с мен каквото поискате“. Защото се надяваше, че в яростта си Гилдър ще пусне Дванайсетте да я убият.

3. И всичко се случи, както Ейми беше предвидила; и насрочен бе час за нейната екзекуция. Тя щеше да се проведе на Стадиона — огромен амфитеатър от Времето Преди, тъй че всички в Отечеството да гледат.

4. И Алиша и другарите ѝ се скриха на Стадиона, за да могат при появата на Дванайсетте да открият огън по тях и по Червенооките.

5. И Ейми бе изведена в окови пред събралата се тълпа; и бе прикована да виси на метален стълб. И Гилдър се наслаждаваше на страданията ѝ и призоваваше събралото се множество да прави същото.

6. Но Ейми нямаше намерение да му достави това удоволствие. И Гилдър нареди на Дванайсетте да я унищожат, за да видят всички присъстващи колко е могъщ и да се преклонят пред него.

7. Но Ейми видя, че не е сама; защото сред Дванайсетте беше Улгаст, който бе заел мястото на Картър, за да я защити. И Ейми рече на Дванайсетте:

8. „Здравейте, братя мои. Аз съм Ейми, ваша сестра.“ И не издума нищо повече.

9. Защото започна да трепти и от тялото ѝ изригна светлина, която пропъди мрака; и с разярен вик Ейми стана като една от тях, прие могъщата форма на вирал. И това бе Освобождаването. И видя я Питър, и видя я Алиша, и видя я Лушъс, както и всички останали.

10. И оковите бяха разкъсани, и голяма битка настана; и голяма победа бе извоювана. Но много хора загинаха. И един от тях беше Улгаст, който пожертва себе си, за да спаси Ейми, защото я обичаше като собствено дете.

11. И така Дванайсетте бяха изличени от лицето на земята и хората бяха освободени.

12. Но приятелите на Ейми не знаеха какво се е случило с нея, защото тя беше изчезнала.

I

Дъщерята

98-101 сл.в.[1]

Има и друг свят, но той е същият като този.

Пол Елюар

Едно

Централна Пенсилвания

Август 98 г. сл.в.

Осем месеца след освобождението на Отечеството

Ножът ѝ разравяше земята с лекота и разпръсваше наситеното ухание на черна пръст. Въздухът беше горещ и влажен; в клоните на дърветата чуруликаха птици. Застанала на колене, тя дълбаеше дупка и изравяше пръстта шепа по шепа. Възвърнала бе част от силите си, но все още изпитваше слабост. Усещаше тялото си отпуснато, неадекватно, изтощено. Усещаше отшумяваща болка. Три дни ли бяха минали, или пък четири? По лицето ѝ се стичаше пот; облиза устни и усети соления ѝ вкус. Продължи да копае. Потта ѝ капеше по земята. Ето къде отива всичко в крайна сметка, помисли си Алиша. Всичко отива в земята.

Купчината пръст до нея растеше. Колко ли дълбоко трябва да копае? На около метър дълбочина почвата започна да се променя. Стана по-студена и замириса на глина. Реши, че толкова е достатъчно. Отпусна се назад върху петите си и отпи голяма глътка вода от манерката. Дланите ѝ бяха издрани; кожата в основата на палеца се белеше. Засмука длан, откъсна със зъби обеленото парче кожа и го изплю на земята.

Воин я чакаше в края на поляната, където хрупаше шумно стръкове висока до кръста трева. С елегантните си крака, гъста грива и сива козина, великолепни копита, здрави зъби и големи черни лъскави очи осанката му беше величествена. Когато решеше, можеше да е напълно спокоен, но след миг бе способен на забележителни подвизи. Щом чу стъпките ѝ, конят вдигна глава. Виждам, че сме готови. Обърна се с плавно движение, наведе врат и тръгна след нея навътре в гората, където Алиша си беше направила бивак. На земята до окървавената ѝ постеля имаше малък вързоп, увит в изцапано одеяло. Дъщеря ѝ живя няма и час, но през този един час Алиша бе станала майка.

Воин я наблюдаваше, когато се показа измежду дърветата. Лицето на бебето беше покрито; Алиша го отви. Воин наведе глава към детето и вдъхна аромата му с потрепващи ноздри. Мъничко носле и уста като розова пъпка, стъписващо човешки; глава, покрита с мека червена косица. Но телцето беше безжизнено. Алиша се бе питала дали ще е способна да обича детето, заченато сред страх и болка, с баща чудовище. Мъж, който я беше пребил, изнасилил, проклел. Колко глупав въпрос.

Върна се на поляната. Слънцето грееше високо в небето; в тревата жужаха насекоми. Воин стоеше до нея, докато полагаше дъщеря си в гроба. Когато родилните ѝ мъки започнаха, Алиша се бе молила. Дано е здрава. Докато мъчителните часове се нижеха, бе усетила студеното присъствие на смъртта в утробата си. Болката пулсираше из цялото ѝ тяло като стоманен вятър и отекваше в клетките ѝ като гръм. Нещо не беше наред. Моля те, Боже, пази я, пази и двете ни. Но молитвите ѝ останаха нечути.

Първата шепа пръст се оказа най-трудна. Алиша беше погребала много хора. Някои познати, други — не. Само един бе обичала. Момчето с прякор Маратонката. Толкова весело и живо, но умря. Остави пръстта да се рони между пръстите ѝ със звук като от барабаненето на първите капки дъжд върху листа. Малко по малко дъщеря ѝ се скри от поглед. Сбогом, помисли си Алиша, сбогом миличка, единствена моя.

Върна се в палатката. Имаше чувството, че душата ѝ е разкъсана, сякаш милион парченца стъкло са се забили в нея. Костите си усещаше като олово. Имаше нужда от вода, от храна; запасите ѝ бяха свършили. Но и дума не можеше да става за лов, а потокът, който се намираше на пет минути надолу по склона, ѝ се струваше на хиляди километри. Какво значение имаха нуждите на тялото? Нищо нямаше значение. Алиша легна на постелката си, затвори очи и заспа.

Сънува река. Широка, тъмна река, огряна от луната, чиято светлина образуваше златна пътека по повърхността. Алиша не знаеше какво я чака отвъд, но знаеше, че трябва да прекоси реката. Направи няколко предпазливи крачки по блещукащата повърхност. Чувстваше се раздвоена: от една страна се възхищаваше на този необичаен начин на придвижване, от друга — не. Когато луната докосна отсрещния бряг, Алиша осъзна, че е била измамена. Блещукащата пътека изчезваше. Тя хукна да тича, отчаяна да стигне до другия бряг, преди реката да я погълне. Но разстоянието беше прекалено голямо; с всяка следваща стъпка хоризонтът се отдалечаваше все повече. Водата се плискаше около глезените ѝ, после около коленете, стигна до кръста ѝ. Нямаше сили да се бори с притегателната ѝ сила. Ела при мен, Алиша. Ела при мен, ела при мен. Алиша потъваше, реката я поглъщаше, пропадаше в мрака…

Събуди се. Светлината беше приглушена и оранжева; денят вървеше към своя край. Остана да лежи неподвижно, за да си събере мислите. Свикнала беше с тези кошмари; конкретните събития се променяха, но чувството винаги оставаше едно и също — усещане за безнадеждност и страх. Но този път имаше нещо различно. Част от съня бе проникнала в реалността; ризата ѝ беше мокра. Тя погледна надолу и видя разливащите се петна. Кърмата ѝ бе потекла.

Не взе решението да остане съзнателно; просто нямаше воля да помръдне. Започна да си връща силите. Първоначално малко по малко, след което, като дългоочакван гост, изведнъж се завърнаха напълно. Направи си заслон от въжета за примки и лиани, а за покрив използва брезент. Гората гъмжеше от животни: катерици и зайци, пъдпъдъци и гълъби, елени. Някои от тях бягаха твърде бързо, но не всички. Залагаше капани и чакаше да прибере плячката или я улучваше с арбалета си: един изстрел, бърза смърт, след това вечеря, сурова и топла. Всеки ден, щом се мръкнеше, Алиша се къпеше в потока. Водата беше бистра и изненадващо студена. При една от разходките си видя мечки. Чу шумолене на десетина метра нагоре по течението, нещо масивно се движеше сред храсталака; след малко мечките се появиха на брега — майка с две малки. Алиша не бе виждала тези животни на живо, а само в книги. Те нагазиха в плиткото и започнаха да ровят из калта с муцуни. В телата им имаше нещо отпуснато и безформено, сякаш мускулите им не бяха здраво прикрепени към кожата под дебелите им кожуси със заплетени в тях клонки. В здрача се виждаше, че около мечките жужи рояк насекоми. Но животните, изглежда, не я бяха забелязали, а дори да бяха усетили присъствието ѝ, явно не го смятаха за важно.

Лятото си отиваше. Един ден гората бе изпълнена с месести зелени листа и гъсти сенки; на следващия неусетно се изпъстри с ярки цветове. Сутрин по земята имаше скреж. Студената зима дойде и донесе усещане за пречистване. Земята се покри с дебела снежна пелена. Черните силуети на дърветата, малките отпечатъци от стъпки на птици, сивкавото прихлупено небе: всичко се оголи. Кой месец беше? Кой ден? С течение на времето храната стана оскъдна. В продължение на часове, дори цели дни, Алиша почти не помръдваше, за да пази силите си; не бе говорила с жива душа почти от една година. Постепенно осъзна, че вече не облича мислите си в думи; сякаш се беше превърнала в горско животно. Питаше се дали не полудява. Започна да говори с Воин като с човек. Воин, питаше го, какво ще вечеряме? Воин, според теб време ли е да съберем дърва за огрев? Воин, не ти ли изглежда, че ще вали сняг?

Една нощ се събуди в заслона и осъзна, че от известно време чува гръмотевици. Влажен пролетен вятър духаше на пориви в различни посоки и развяваше короните на дърветата. Алиша се заслуша в приближаващия тътен с безразличие; след малко бурята внезапно връхлетя. Светкавица прониза небето и запечата сцената в очите ѝ, след което прогърмя оглушителна гръмотевица. Алиша пусна Воин в палатката, когато заваля като из ведро на едри колкото куршуми капки. Конят трепереше от страх. Алиша трябваше да го успокои; ако в паниката си животното направеше и едно рязко движение в тясното пространство, огромното му тяло щеше да разруши заслона. Добро момче си ти, прошепна тя и го погали по хълбока. Със свободната си ръка го прегърна през врата. Доброто ми момче. Какво ще кажеш? Ще ми правиш ли компания в дъждовната нощ? Тялото на Воин бе напрегнато от страх, приличаше на стена от изопнати мускули, но когато Алиша го побутна бавно надолу, конят не оказа съпротива. Навън проблясваха светкавици и бумтяха гръмотевици. Воин се отпусна на колене с дълбока въздишка, обърна се на една страна върху постелката и така двамата с Алиша заспаха, докато навън дъждът валя цяла нощ и отми последните следи от зимата.

Алиша остана в гората две години. Не ѝ беше лесно да си тръгне; в гората бе намерила утеха. Но в началото на третото ѝ лято там у нея се зароди ново чувство: беше настъпил моментът да продължи напред. Да довърши започнатото.

Прекара остатъка от лятото в подготовка. Трябваше да си направи оръжие. Тръгна пеша към градчетата покрай реката и се върна след три дни с дрънкаща торба. Знаеше в основни линии какво трябва да направи, тъй като много пъти беше наблюдавала процеса; подробностите щеше да уточни на принципа проба и грешка. Един голям плосък камък край потока щеше да ѝ послужи за наковалня. Алиша запали огън на брега и го остави да изгори до жар. Най-важното беше да поддържа точната температура. Когато усети, че я е достигнала, извади първия предмет от торбата: стоманена шина, широка пет сантиметра, близо метър дълга и дебела десетина милиметра. След това извади чук, метални клещи и дебели кожени ръкавици. Постави края на шината в огъня и изчака да се нажежи до бяло. След това се захвана за работа.

Наложи се да отиде още три пъти надолу по реката за материали, но накрая остана доволна. Уви дръжката с жилави лиани, за да не се пързаля ръката ѝ по гладкия метал. Оръжието тежеше приятно в дланта ѝ. Лъскавият връх блестеше на слънцето. Но първият разрез щеше да е истинското изпитание. При последната си експедиция се натъкна случайно на нива с пъпеши, големи колкото човешка глава. Плодовете растяха нагъсто, с преплетени дръжки и листа с формата на длани. Избра един пъпеш и го прибра в торбата. Сега го постави на повален дънер, прицели се и замахна с меча. Двете половини се заклатушкаха бавно, сякаш зашеметени, и паднаха на земята.

Вече нищо не я задържаше тук. Вечерта преди да потегли, Алиша отиде на гроба на дъщеря си. Не искаше да го оставя за последния момент; трябваше да приключи тук начисто. В продължение на две години гробът стоеше необозначен. Струваше ѝ се, че никой паметник не е достоен. Но не биваше да го оставя безименен. От остатъците от стоманената шина Алиша направи кръст, заби го с чука в земята и коленичи пред него. Тялото на бебето сигурно вече се беше разложило. Може би бяха останали няколко кости. Дъщеря ѝ се бе сляла със земята, дърветата, камъните, дори с небето и животните. Пренесла се бе в друг свят. Гласът ѝ отекваше в чуруликането на птиците, червената ѝ коса пламтеше в багрите на есенните листа. Алиша размишляваше за всичко това, докато галеше земята с длан. Веднъж разбито, сърцето си оставаше разбито.

— Съжалявам — промълви тя.

Утрото настъпи сиво, мъгливо и без вятър. Мечът, прибран в ножница от еленска кожа, бе преметнат на гърба ѝ под ъгъл; ножовете си носеше кръстосани на гърдите. Тъмни очила с кожени предпазители на слепоочията скриваха очите ѝ. Алиша завърза дисагите и се метна на гърба на Воин. Дни наред конят крачеше неспокойно наоколо, усетил предстоящото заминаване. Това, което си мисля, ли ще направим? На мен ми харесва тук. Планираше да поеме на изток покрай реката и да я следва през планината. С малко късмет щеше да стигне до Ню Йорк преди първия листопад.

Алиша затвори очи. Щеше да чуе гласа чак след като заглушеше мислите си. Гласът идваше от същото място като сънищата и шепнеше в ухото ѝ като вятър в пещера.

Алиша, не си сама. Знам мъката ти, защото тя е и моя. Чакам те, Лиш. Ела при мен. Ела си у дома.

Алиша пришпори Воин с пети.

Две

Питър пое към къщи надвечер. Над главата му ширналото се притъмняващо небе над Юта бе набраздено от пъстри ивици. Ранна есенна вечер: нощем ставаше студено, но денем все още се задържаше сравнително топло. Вървеше покрай ромолящата река с въдица на рамо и кучето, подтичващо до него. В торбата носеше две тлъсти пъстърви, увити в жълти листа.

Щом наближи фермата, чу от къщата да се носи музика. Събу калните си ботуши на верандата, остави торбата и влезе вътре. Ейми седеше пред старото пиано с гръб към вратата. Питър се промъкна тихо зад нея. Тя свиреше толкова съсредоточено, че не го забеляза. Питър слушаше, без да помръдва, притаил дъх. Ейми се поклащаше леко в такт с музиката. Пръстите ѝ играеха по клавишите, сякаш не свиреха нотите, а ги призоваваха. Мелодията изразяваше искрени емоции. От нея струеше скръб, но толкова нежно изразена, че не звучеше тъжно. Напомняше му на начина, по който усещаше отминаването на времето и превръщането му в спомени.

— Ти се прибра.

Не бе забелязал кога мелодията свърши. Постави ръце върху раменете на Ейми, а тя се обърна на стола и вдигна лице.

— Ела тук.

Питър се наведе и отвърна на целувката ѝ. Красотата ѝ бе удивителна; преоткриваше я наново всеки път, щом я погледнеше Той кимна към пианото:

— Не знаех, че умееш да свириш.

— Харесва ли ти? — Ейми се усмихна. — Упражнявам се цял ден.

Питър отвърна, че музиката му харесва, че го кара да се замисля. Добави, че не намира думи да опише чувството, което предизвиква у него.

— Как беше на реката? Доста се забави.

— Нима? — И този ден, както обикновено напоследък, бе минал неусетно сред мъглата на удовлетворението. — Толкова е красиво по това време на годината, че явно съм изгубил представа за времето. — Целуна я по главата. Косата ѝ беше току-що измита и ухаеше на билките, с които омекотяваха домашния сапун. — Продължавай да свириш. Аз ще приготвя вечерята.

Питър мина през кухнята и излезе през задната врата на двора. Градината съхнеше; щеше да заспи зимен сън под снежна пелена, след като приберяха и последните остатъци от реколтата. Кучето се беше запиляло някъде. Често се отдалечаваше, но Питър не се тревожеше за него; винаги се прибираше, преди да се стъмни. Питър напълни легена с вода, съблече ризата си, изми лицето и гърдите си и се избърса. Последните слънчеви лъчи хвърляха дълги сенки по земята. Това беше любимата му част от деня, тъй като имаше чувството, че всичко се прелива и цялата природа е затаила дъх. Стъмваше се и постепенно започнаха да се появят звездите, първо една, после втора и трета. Усещането в този момент приличаше на мелодията, която Ейми свиреше: спомени и копнежи, щастие и скръб, начало и край, сливащи се в едно.

Запали огън, почисти рибата и сложи мекото бяло месо в тиган с буца мас. Ейми излезе, седна до него и двамата наблюдаваха как ястието къкри. Вечеряха в кухнята на светлината от свещите: пъстърва, домати, картофи, опечени на жарава. След това си разделиха ябълка. В дневната накладоха огън и се настаниха на дивана, завити с одеяло, а кучето, както обикновено, се сгуши в краката им. Наблюдаваха пламъците смълчани; нямаше нужда да говорят, вече си бяха казали всичко, бяха си споделили всичко и знаеха всичко един за друг. След известно време Ейми стана и протегна ръка към Питър.

— Хайде да си лягаме.

Двамата изкачиха стълбите със свещи в ръка. В малката стая под стрехите се съблякоха и се сгушиха под одеялата, притиснати един в друг, за да се стоплят. До леглото кучето въздъхна и легна на пода. Добро старо куче, вярно като лъв: щеше да остане в тази поза до сутринта, за да ги пази. Близостта и топлината на телата им, общият ритъм на дишането им: Питър не изпитваше щастие, а нещо много по-дълбоко, много по-силно. През целия си живот бе искал поне един човек да го опознае напълно. Според него това представляваше любовта — някой да те познава напълно.

— Питър, какво има?

Беше се унесъл в спомени.

— Мислех си за Тео и Маус. За нощта в хамбара и нападението на вирала. Брат ми така и не успя да разбере какво го е убило.

Ейми се смълча за миг.

— Ти го уби, Питър. Ти ги спаси. Не помниш ли? Нали ти казах.

Наистина ли му беше казала? И какво странно твърдение. По време на нападението той се намираше в Колорадо, на много километри от Стопанството. Как би могъл да убие вирала?

— Обясних ти защо. Стопанството е специално. Тук миналото, настоящето и бъдещето се сливат в едно. Ти си бил в хамбара, защото така е трябвало да стане.

— Но аз не помня случката.

— Защото още не ти се е случила. За теб тя тепърва предстои. Ще бъдеш там, за да ги спасиш. Да спасиш Кейлъб.

Кейлъб, синът му. Изведнъж изпита непоносима тъга, смесена със силна обич. В гърлото му се надигна плач. Толкова много години. Толкова много години бяха минали.

— Но сега сме тук — каза той. — Двамата с теб сме тук, в това легло. Това е реално.

— Това е най-реалното нещо на света. — Тя се сгуши в него. — Не се тревожи. Уморен си.

Питър наистина бе уморен. Много, много уморен. Усещаше тежестта на годините в костите си. Неочаквано го споходи спомен как гледа лицето си в реката. Кога се бе случило? Днес? Вчера? Преди седмица, месец, година? Слънцето грееше високо в небето и блещукаше по водната повърхност. Отражението трептеше заради течението. Дълбоките бръчки и увисналите бузи, торбичките под очите, а косата му — каквото беше останало от нея — побеляла като сняг. Беше видял лицето на старец.

— Мъртъв ли бях?

Ейми не отговори. Тогава Питър разбра какво е имала предвид. Той ще умре като всички други хора, но смъртта няма да е краят. Ще остане тук като бдителен дух извън потока на времето. Това беше ключът за всичко; с него се отключваше врата, зад която се намираха отговорите на всички загадки в живота. Спомни си за деня, в който за пръв път пристигна в Стопанството преди толкова много време. Всичко изглеждаше необяснимо непокътнато, килерът беше пълен, на прозорците имаше пердета, на масата имаше съдове — сякаш чакаха точно тях. Стопанството беше единственият му истински дом на света.

Както лежеше в тъмното, Питър усети гърдите му да се изпълват със задоволство. Загубил беше много неща, много близки хора. Всичко бе преходно. Дори самата земя, небето, реката и звездите, които обичаше, един ден щяха да достигнат края на битието си. Но това не беше повод за страх; такава бе горчивата красота на живота. Представи си мига на смъртта си. Видението беше толкова убедително, че сякаш не си го представяше, а си спомняше. Щеше да лежи в същото това легло; щеше да умре един летен следобед в обятията на Ейми. Тя щеше да изглежда точно както изглеждаше сега — силна, красива и изпълнена с живот. Леглото гледаше към прозореца, чиито завеси сияеха от приглушената светлина. Нямаше да изпитва болка. Не се страхувай, Питър, казваше Ейми. Всичко е наред. Скоро ще дойда при теб. Светлината щеше да се разпростре, да изпълни първо полезрението му, след това цялото му съзнание и така той щеше да си отиде: щеше да си отиде сред вълни от светлина.

— Много те обичам — каза той.

— Аз също те обичам.

— Денят беше прекрасен, нали?

Ейми кимна, сгушена в него.

— И ни предстоят още много прекрасни дни. Океан от дни.

Питър я притегли към себе си. Навън в студената нощ всичко беше притихнало.

— Мелодията, която свиреше, много ми хареса — каза той. — Радвам се, че намерихме пианото.

И с тези думи, сгушени заедно в голямото меко легло под стрехите, те заспаха.

Радвам се, че намерихме пианото.

Пианото.

Пианото.

Пианото…

Питър се събуди гол, омотан в подгизнали от пот чаршафи. За момент остана да лежи неподвижно. Та не беше ли в…? Заедно с…? Устата му бе пресъхнала; пикочният му мехур щеше да се пръсне. Първата силна болка от махмурлука прониза главата му.

— Честит рожден ден, лейтенант.

Лор лежеше до него. По-скоро се беше увила около него, телата им преплетени и потни на местата, на които се докосваха. И преди бяха използвали бараката — две стаи и външен клозет. Никой не знаеше кой точно е собственикът ѝ. През малкия прозорец срещу леглото проникваше лятната зора.

— Бъркаш ме с някой друг.

— О, повярвай ми — отвърна Лор и го бодна с пръст в гърдите, — няма как да те сбъркам с друг. Е, как се чувстваш на трийсет?

— Както и на двайсет и девет, само че с главоболие.

Тя се усмихна съблазнително.

— Е, надявам се подаръкът да ти хареса. Извинявай, забравих да взема картичка.

Лор се измъкна от прегръдката му, наведе се от леглото и взе блузата си от пода. Косата ѝ бе пораснала достатъчно, че да се нуждае от връзване; раменете ѝ бяха широки и мускулести. Обу чифт мръсни панталони, нахлузи обувките си и се обърна към него.

— Съжалявам, че те оставям, mi amigo, но трябва да преместя цистерните. Бих ти приготвила закуска, но дълбоко се съмнявам, че тук има някаква храна. — Тя се наведе и го целуна бързо по устата. — Поздрави Кейлъб от мен.

Момчето беше останало да спи при Сара и Холис. Те не бяха попитали Питър къде отива, макар несъмнено да се досещаха какви са плановете му.

— Непременно.

— Нали ще се видим следващия път, когато съм в града? — След като Питър не отговори, Лор го изгледа с присвити очи. — Явно не…

Питър наистина не знаеше какво да ѝ каже. Онова, което изпитваха един към друг, не беше любов — дори не бяха повдигали темата — но не беше и само физическо привличане. Отношенията им попадаха в неясната територия между двете и точно в това беше проблемът. В компанията на Лор Питър винаги се сещаше за онова, което не можеше да има.

Лицето ѝ помръкна.

— По дяволите. А аз толкова се привързах към теб, лейтенант.

— Не знам какво да ти кажа.

Лор въздъхна и извърна очи.

— Предполагам, че връзката ни така или иначе нямаше да продължи дълго. Просто ми се иска аз да те бях зарязала първа.

— Съжалявам. Не биваше да допускам отношенията ни да се задълбочат толкова.

— Повярвай ми, ще ти мине — тя вдигна очи към тавана, пое си дълбоко въздух, за да се овладее, и избърса една сълза. — Мамка му, Питър. Виждаш ли какво правя заради теб?

Питър се почувства ужасно. Не бе имал намерение да се стига дотук; допреди минута очакваше, че двамата ще се срещат от време на време, докато изгубеха интерес или срещнеха други хора.

Лор попита:

— Заради Майкъл е, нали? Казах ти, че с него приключихме.

— Не знам — Питър се замисли и сви рамене. — Може би отчасти. Ако продължаваме да се виждаме, той ще разбере.

— И какво от това?

— Той ми е приятел.

Лор избърса очи и се засмя горчиво.

— Предаността ти е забележителна, но, повярвай ми, на Майкъл изобщо не му е до мен. По-скоро ще ти е благодарен, че няма да му досаждам повече.

— Не е вярно.

Тя сви рамене:

— Говориш така само от любезност. Между другото, именно затова те харесвам толкова. Но няма нужда да лъжеш. Все си повтарям, че ще забравя за него, но, разбира се, все не успявам. Знаеш ли от кое ме боли най-много? Той дори не може да ми каже истината. Онази червенокоса проклетница. Какво толкова ѝ харесва?

Питър се обърка за момент.

— За… Лиш ли говориш?

Лор го изгледа остро.

— Питър, не ставай глупав. Какво мислиш прави на онази тъпа лодка? Тя изчезна преди три години, а той още не може да си я избие от главата. Може би, ако беше тук, щях да имам някакъв шанс. Но не можеш да се състезаваш с призрак, нали?

На Питър му трябваше малко време да осмисли думите ѝ. Само преди минута щеше да каже, че Майкъл дори не харесва Алиша; двамата се караха като котки за кълбо прежда. Но наистина си приличаха — и двамата бяха еднакво силни, еднакво решителни и с еднакъв инат отстояваха идеите си. А и, разбира се, се познаваха от деца. Това ли представляваше лодката за Майкъл — начин да скърби за Алиша? Всеки скърбеше по свой собствен начин. Питър известно време ѝ беше ядосан. Алиша ги изостави без обяснение, без дори да се сбогува. Но много неща се бяха променили; светът се беше променил. Най-силно обаче чувстваше пронизваща самота, студена празнина на мястото, което Алиша бе заемала в сърцето му.

— А що се отнася до теб — рече Лор и разтри очи с опакото на ръката си, — не знам коя е тя, но е голяма късметлийка.

Нямаше смисъл да отрича.

— Много съжалявам.

— Повтаряш се — с горчива усмивка Лор плесна с длани по коленете си. — Е, аз имам тонове нефт. Какво повече му трябва на едно момиче? Дано се чувстваш ужасно. Но не прекалявай. Една-две седмици стигат.

— И в момента се чувствам ужасно.

— Радвам се. — Тя се наведе и го целуна страстно; целувка с вкус на сълзи, след което рязко се отдръпна.

— Тази ти е за спомен. До скоро, лейтенант.

Слънцето тъкмо изгряваше, когато Питър се качи на язовирната стена. Махмурлукът нямаше да го пусне скоро, а цял ден размахване на чук върху нажежен от слънцето покрив само щеше да влоши нещата. Добре щеше да му се отрази да поспи още час, но след разговора с Лор искаше малко да се разведри, преди да отиде на строежа.

На стената го посрещна зората, омекотена от надвисналите пухкави облаци, които щяха да се разпръснат до час. Откакто напусна Експедиционния, язовирът се бе превърнал в място със символично значение. В дните преди съдбовното му заминаване за Отечеството беше довел тук племенника си. Не правиха кой знае какво. Порадваха се на гледката и си поговориха за пътешествията на Питър с Експедиционния и за родителите на Кейлъб, Тео и Маус, след което слязоха до водата, за да плуват — нещо, което Кейлъб дотогава не бе правил. Обикновена разходка, но до края на деня нещо се беше променило. В сърцето на Питър се беше отворила врата. Тогава още не знаеше, че от другата страна на вратата го чака нов живот, в който щеше да поеме задължението да е баща на Кейлъб.

Това беше единият живот, който водеше; живота, за който другите хора знаеха. Питър Джаксън, бивш офицер от Експедиционния корпус, сега дърводелец и баща, гражданин на Кървил, Тексас. Живот като на всички останали, със своите радости и мъки, с хубавите и трудните си моменти, с добрите и лошите си дни. Кейлъб тъкмо беше навършил десет години. За разлика от Питър, който на тази възраст вече служеше като вестител в Стражата, момчето все още изживяваше детството си. Ходеше на училище, играеше с приятелите си, вършеше домашните си задължения без много подкани и оплаквания, а всяка вечер, след като Питър го сложеше да си легне, то заспиваше спокойно с мисълта, че следващият ден ще е същият като вчерашния. Кейлъб беше висок за възрастта си, като всички Джаксънови; детската пухкавост започваше да се стопява от лицето му. С всеки изминал ден заприличваше все повече на баща си Тео, макар вече да не говореха за родителите му. Не че Питър избягваше темата; момчето просто не питаше. Една вечер, шест месеца, откакто Питър и Кейлъб живееха сами, двамата играеха шах и момчето обмисляше следващия си ход, когато попита небрежно, все едно говореше за времето: Може ли да те наричам „татко“? Питър се стъписа; не очакваше подобна молба. Ти искаш ли да ме наричаш така?, попита той и момчето кимна. Добре. Ще се радвам.

По отношение на другия си живот Питър не можеше да каже точно какво представлява, само знаеше, че го живее през нощта. В сънищата си живееше в Стопанството, случваха му се различни неща, дните се различаваха, но атмосферата винаги бе една и съща: уютна. Сънищата му бяха толкова реалистични, че се събуждаше с усещането, че е пътувал до друго място в друго време, сякаш часовете, в които беше буден, и часовете, в които спеше, бяха две страни на една и съща монета — еднакво реални.

Какво представляваха тези сънища? Откъде идваха? Плод на собственото му въображение ли бяха, или някой му ги пращаше — може би дори самата Ейми? Питър не беше казвал на никого за последната нощ на евакуацията в Айова, когато Ейми дойде при него. Причините бяха многобройни, но най-важната беше, че сам не знаеше дали действително се е случило. Събудил се беше от дълбок сън с дъщерята на Сара и Холис, заспала в скута му; двамата облечени дебело в студа, под небе, осеяно с толкова звезди, че сякаш се рееше сред тях, и тогава я видя. Не си казаха и дума, но нямаше нужда. Докосването на ръцете им беше достатъчно. Срещата им продължи вечно и приключи за миг; в следващия момент Ейми изчезна.

И това ли беше сън? Погледнато логично — да. Всички смятаха, че Ейми е загинала на стадиона при експлозията, която уби Дванайсетте. Не намериха никаква следа от нея. Но преживяването беше толкова истинско. Понякога беше сигурен, че Ейми е жива, но веднага го изпълваха съмнения. И затова не споделяше подозренията си с никого.

Постоя известно време, загледан в първите слънчеви лъчи, разливащи се над тексаските хълмове. Водата в язовира беше спокойна и гладка като огледало. С радост би се опитал да прогони махмурлука, като поплува, но трябваше да заведе Кейлъб на училище, преди да отиде на работа. Не го биваше кой знае колко като дърводелец — разбираше единствено от военно дело — но работата беше постоянна и близо до дома му, а с кипящата строителна дейност Жилищната комисия имаше нужда от всеки чифт ръце в наличност.

Кървил се пукаше по шевовете; петдесет хиляди души пристигнаха от Айова и удвоиха населението само за две години. Не беше лесно да приемат толкова много хора и все още изпитваха трудности. Кървил беше построен на принципа, че населението няма да се увеличава; на семейните двойки не се позволяваше да имат по повече от две деца, иначе трябваше да плащат солена глоба. Ако едното дете умреше, преди да достигне пълнолетие, можеха да имат трето, но само ако предишното дете починеше, преди да навърши десет години.

С пристигането на хората от Айова цялата тази концепция се срина. Имаше периоди с недостиг на храна, гориво и лекарства, проблеми с отпадъците — всички трудности, които възникват, когато прекалено много хора са натикани в твърде тясно пространство, а и двете страни негодуваха еднакво шумно. Град от набързо разпънати палатки приюти първите няколко вълни от пришълци, но с непрестанното прииждане на нови хора временният лагер бързо затъна в мизерия. След цял живот принудителен труд много от пришълците трудно се приспособяваха към новата реалност, в която сами трябваше да взимат решения — популярност доби изразът „мързелив като от Отечеството“ — но част от тях стигаха до другата крайност: нарушаваха вечерния час, тълпяха се в бордеите и комарджийските зали на Дънк, пиеха, крадяха и се биеха. Доволни бяха единствено търговците, които трупаха големи печалби от черния пазар, на който се продаваше всичко — от храна и бинтове до инструменти.

Вече открито се говореше за разселване извън стените на града. Според Питър беше само въпрос на време; след като от три години никой не бе зървал вирал, драк или дремльо, върху Цивилната власт се упражняваше все по-голям натиск да отвори портата. Събитията на стадиона се бяха превърнали в легенди, които една с една не си приличаха, но дори най-големите скептици започваха да приемат мисълта, че вече не съществува опасност.

Питър се обърна и погледна към града. Почти сто хиляди души: някога тази цифра щеше да го смае. Израснал беше в град — цял свят — с по-малко от сто души. На портата се струпваха автобусите, които превозваха работници до нивите и бълваха дизелов пушек сред утринната мараня; отвсякъде долитаха шумовете и миризмите от разбуждането на хората; градът се събуждаше и се протягаше. Проблемите бяха реални, но незначителни в сравнение с надеждата, която му вдъхваше гледката. Епохата на виралите беше приключила; човечеството най-сетне се намираше във възход. Разполагаха с цял континент и именно от Кървил щяха да започнат да го завладяват отново. Защо тогава този нов свят му се струваше толкова нестабилен, толкова крехък? Защо, застанал на язовирната стена в иначе изпълнена с надежда лятна утрин, потръпваше от лошо предчувствие?

Е, помисли си Питър, какво да се прави? От опита си като родител знаеше, че колкото и да се тревожиш, има неща, които не можеш да предотвратиш. Трябваше да приготви обяда на Кейлъб, да му заръча да е послушен, след което да отиде на работа и да се труди за хляба си цял ден, а след двайсет и четири часа всичко щеше да започне отначало. Трийсет, замисли се той. Днес ставам на трийсет години. Ако някой го бе попитал преди десетилетие дали ще доживее трийсет, а да не говорим пък да отглежда дете, щеше да го помисли за луд. Май това беше най-важното. Може би фактът, че е жив и че има дете, с което се обичат, бе достатъчен.

Казал беше на Сара, че не иска да празнува, но, разбира се, тя не го послуша. След всичко, което преживяхме, да навършиш трийсет е важен момент. Мини покрай нас след работа. Ще сме само петимата. Обещавам, празненството няма да е голямо. Той взе Кейлъб от училище, прибра се да се измие и малко след 18:00 часа пристигнаха в апартамента на Сара и Холис, прекрачиха прага и се натъкнаха точно на онова, от което Питър се опасяваше. Десетки хора, натъпкани в двете тесни, задушни стаи — съседи, колеги, родителите на приятелите на Кейлъб, мъже, с които беше служил в армията, дори сестра Пег, която, облечена със строгото си сиво расо, се смееше и разговаряше като всички останали. На вратата Сара го прегърна и му честити рождения ден, а Холис му подаде чаша и го потупа по гърба. Кейлъб и Кейт едва се сдържаха да не се разсмеят на глас.

— Ти знаеше ли за това? — обърна се Питър към Кейлъб. — Ами ти, Кейт?

— Разбира се, че знаехме! — възкликна момченцето. — Само да си видиш физиономията, татко!

— Здравата я загази! — заяви Питър с тона си на ядосан баща, макар и през смях.

Имаше храна, напитки, дори подаръци — дребни, но от сърце: чорапи, сапун, джобно ножче, колода карти, огромна сламена шапка, която Питър си сложи, за да се посмеят всички. Сара и Холис му подариха джобен компас за спомен от пътешествията им заедно, а Холис му подаде тайничко и малка метална бутилка за алкохол:

— От новата партида на Дънк — намигна му той. — Не ме питай как се сдобих с нея. Все още имам приятели на съмнителни места.

След като отвориха и последните подаръци, сестра Пег му връчи голям лист хартия, навит на руло. На него пишеше Честит рожден ден на нашия герой, а около пожеланието имаше подписи — някои четливи, други не — на децата от сиропиталището. Питър преглътна сълзите си и прегърна старата жена, с което изненада и двама им.

— Благодаря на всички ви — каза той. — Много ви благодаря.

Към полунощ гостите започнаха да се разотиват. Кейлъб и Кейт бяха заспали на леглото, сгушени като кученца. Питър и Сара седяха на масата, докато Холис чистеше.

— Имаш ли вест от Майкъл? — попита я Питър.

— Не.

— Това тревожи ли те?

Сара се намръщи, след което сви рамене.

— Майкъл си е Майкъл. Не разбирам защо се занимава с лодката, но щом си е наумил нещо, ще го довърши. Мислех си, че Лор ще го укроти малко, но явно връзката им е приключила.

Питър се почувства гузен; само преди дванайсет часа беше в леглото с въпросната жена.

— Как върви в болницата? — попита той, за да смени темата.

— Пълна лудница. Назначиха ме за акушерка. Израждам купища бебета. Джени ми помага.

Сара говореше за сестрата на Гунар Апгар, която бяха намерили в Отечеството. Бременна, Джени се върна в Кървил с първата група евакуирани и пристигна тъкмо навреме за раждането. Година по-рано се беше омъжила за мъж от Айова, макар Питър да не знаеше дали той е бащата на детето.

— Джени се извинява, че не успя да дойде — продължи Сара. — За нея ти си истински герой.

— Наистина ли?

— Всъщност много хора гледат така на теб. Нямаш представа колко често ме питат дали те познавам лично.

— Шегуваш се.

— Извинявай, не прочете ли плаката, който ти подариха?

Питър сви смутено рамене, но изпита и известно задоволство.

— Аз съм просто дърводелец. При това не особено добър, честно казано.

Сара се засмя.

— Щом казваш.

Вечерният час отдавна бе минал, но Питър знаеше как да избегне патрулите. Кейлъб едва отвори очи, когато го вдигна на гръб и пое към къщи. Тъкмо бе сложил момчето да спи, когато на вратата се почука.

— Питър Джаксън?

На прага стоеше офицер с нашивки на Експедиционния корпус на раменете си.

— Късно е. Синът ми спи. Какво мога да направя за вас, капитане?

Той подаде на Питър запечатано писмо.

— Лека нощ, господин Джаксън.

Питър затвори вратата тихо, разряза восъчния печат с новото си джобно ножче и отвори писмото.

Господин Джаксън,

Бихте ли дошли в кабинета ми в сряда в 08:00 ч.? Предупредихме началника ви, че ще закъснеете за работа.

Искрено ваша,

Виктория Санчез,

Президент на Тексаската република

— Татко, защо идва този войник?

Кейлъб беше влязъл незабелязано в стаята и потриваше очи с юмручета.

Питър отново прочете писмото. Какво искаше Санчез от него?

— Не е важно.

— Отново ли си в армията?

Питър погледна момчето. Вече беше на десет години. Растеше толкова бързо.

— Не, разбира се — отвърна той и прибра писмото. — Връщай се в леглото.

Три

Червената зона

Петнайсет километра западно от Кървил, Тексас

Юли, 101 г. сл.в.

Лушъс Гриър, Вярващия, зае мястото си на платформата час преди зазоряване. Оръжието му беше пушка с плъзгащ затвор, калибър .308, прецизно реставрирана, с приклад от полирано дърво и оптичен мерник, чиято леща беше потъмняла от времето, но все още вършеше работа. Останали му бяха само четири патрона; скоро щеше да се наложи да ходи в Кървил за още. Но на сутринта на петдесет и осмия ден това не го тревожеше. Трябваше му само един изстрел.

През нощта над просеката се беше спуснала лека мъгла. Капанът му — кофа със смачкани ябълки — се намираше на стотина метра срещу вятъра, скрит сред високата трева. Седнал неподвижно, с прибрани крака и пушката, опряна в скута, Лушъс чакаше. Нямаше никакво съмнение, че плячката му ще се появи; миризмата на пресни ябълки беше неустоима.

За да убие времето, си повтаряше простичка молитва: Боже, Господарю на Вселената, бъди мой водач и моя утеха, дай ми сила и мъдрост да изпълня волята Ти в следващите дни, да разбера какво се иска от мен, да бъда достоен за задачата, която ми повери. Амин.

Защото нещо щеше да се случи; Лушъс го усещаше. Усещаше го, както усещаше ударите на сърцето си, дъха в гърдите си, костите в тялото си. По пътя на дългата си история човечеството вървеше към решително изпитание. Кога щеше да стане това Лушъс не знаеше, но денят щеше да настъпи и тогава щяха да са нужни воини. Мъже като Лушъс Гриър.

Три години бяха изминали от освобождението на Отечеството. Събитията от онази нощ все още го преследваха, незаличими спомени, отпечатали се в съзнанието му. Хаосът на стадиона, появата на виралите; бунтовниците, сипещи дъжд от куршуми срещу червенооките; Алиша и Питър, настъпващи към сцената със стрелба; дребничката Ейми, окована във вериги, ревът, който се надигна от гърлото ѝ, силата, която изригна от нея; преобразяването на тялото ѝ, загубата на човешкия ѝ облик, след това издрънчаването на веригите и смелия ѝ скок, светкавично бърз, към чудовищните врагове; хаосът и безпорядъкът на битката, Ейми затисната под Мартинез, Десетия от Дванайсетте; ослепителната експлозия и след това пълната тишина, сковала целия свят.

Със завръщането си в Кървил на следващата пролет Лушъс осъзна, че повече не може да живее сред хората. Изясни му се значението на онази нощ; призован беше да води уединено съществуване. Сам построи скромната си колиба край реката, усещаше притегателната сила на нещо по-дълбоко, което го зовеше сред дивата природа. Лушъс, отвори душата си за мен. Освободи се от всички материални блага и земни удобства, за да ме познаеш. Само с нож и дрехите на гърба си, той се отправи към голите хълмове без крайна цел освен пълно усамотение, за да намери истинското си призвание. Караше по цели дни без храна, краката му се издраха и окървавиха, езикът се поду от жажда: след седмици обграден единствено от гърмящи змии, кактуси и жарещото слънце започна да халюцинира. Гигантските кактуси се превръщаха в редове войници, застанали мирно; езера се появяваха по напуканата от суша земя; в далечината планинска верига приличаше на град с високи стени. Не поставяше под съмнение виденията; те бяха реални, защото той вярваше, че са реални. Миналото и настоящето също се сливаха в съзнанието му. Понякога той беше Лушъс Гриър, майор от Експедиционния; друг път беше затворник в килия; а от време на време се виждаше като млад новобранец и дори като малко момче.

Скита в това състояние в продължение на седмици — същество от безброй светове. И един ден се събуди проснат в дере под палещите лъчи на обедното слънце. Тялото му беше измършавяло до неузнаваемост, осеяно с драскотини и рани; пръстите на ръцете му бяха окървавени, някои от ноктите бяха паднали. Какво се беше случило? Сам ли си го беше причинил? Нямаше спомени, само внезапно споходилия го поразителен образ, изникнал пред очите му.

Лушъс получи видение.

Нямаше представа къде е, знаеше само, че трябва да върви на север. Шест часа по-късно се озова на Кървил Роуд. Обезумял от жажда и глад, продължи да върви до падането на нощта и тогава видя табелата с голямо червено Х. Укритието беше добре заредено: храна, вода, дрехи, бензин, оръжия и муниции, имаше дори генератор. Но най-голяма радост за очите му беше хъмвито. Лушъс почисти и проми раните си и спа на меко легло, а на сутринта зареди автомобила с гориво, зареди акумулатора и напомпа гумите, след което се отправи на изток и стигна до Кървил на сутринта на втория ден.

В края на Оранжевата зона остави хъмвито и стигна до града пеша. Там, в тъмна стая в съмнителната част на града, сред мъже, които не познаваше и които не се представиха, продаде три от карабините от укритието, за да си купи кон и провизии. Прибра се в колибата си на свечеряване — скромна постройка сред тополите и блатните дъбове на брега на реката, само една стая с пръстен под, но щом я зърна, сърцето му се стопли. Колко дълго бе отсъствал от дома си? Струваше му се, че го е нямало с години, цели десетилетия от живота му, но в действителност бяха само няколко месеца. Кръгът се затвори; Лушъс си бе у дома.

Разтовари и върза коня и влезе в колибата. Върху леглото имаше гнездо от мъх и клонки, знак, че някое животинче си беше направило дом в негово отсъствие, но с изключение на това аскетичният интериор беше непокътнат. Лушъс запали газената лампа и седна на масата. В краката му лежеше сак с припаси: пушката „Ремингтън“, кутия пълнители, нови чорапи, сапун, остър бръснач, кибрит, ръчно огледало, половин дузина писалки, три шишенца с тъмносиньо мастило и листи от дебела, пореста хартия. Отиде до реката да напълни с вода легена си и се върна в къщата. Отражението в огледалото беше точно толкова шокиращо, колкото очакваше: увиснали бузи, хлътнали очи, изгоряла от слънцето кожа, чорлава като на безумец коса. Долната половина от лицето му беше скрита под толкова гъста брада, че семейство мишки с радост би си спретнало дом в нея. Наскоро беше навършил петдесет и две години, но мъжът в огледалото изглеждаше на шейсет и пет.

Каза си, че ако отново ще става войник, макар и стар и немощен, то поне ще изглежда както подобава. Подстрига заплетената си коса и брада, след което използва бръснача и сапуна, за да се обръсне гладко. Изхвърли мръсната вода навън и се върна на масата, където разположи листите и писалките.

Лушъс затвори очи. Споходилото го онази нощ в дерето видение не приличаше на халюцинациите, които получаваше в пустинята. Приличаше по-скоро на спомен за нещо преживяно. Припомни си постепенно всеки детайл от образа. Как би могъл дори да се надява, че ще предаде толкова красива гледка с аматьорските си умения? Но трябваше поне да опита.

Лушъс започна да рисува.

Нещо изшумоля в храстите: Лушъс погледна през мерника на пушката. Четири животни ровеха из пръстта, душеха и грухтяха: три свине и един глиган с червеникавокафява козина и остри като бръсначи бивни. Седемдесет килограма месо от диви прасета, поднесено на тепсия.

Стреля.

Свинете избягаха, но шопарът пристъпи с олюляване напред, потрепери силно и падна на предните си крака. Лушъс не сваляше поглед от него през мерника. Последва второ потреперване, по-силно от първото, и животното се просна на една страна.

Лушъс слезе бързо по стълбата и отиде при поваленото в тревата животно. Издърпа шопара върху брезент, завлече го до дърветата, върза задните му крака един за друг, закачи го с кука и започна да го повдига с въже. Когато главата на животното достигна до нивото на гърдите му, той направи възел на въжето, постави легена под прасето, извади ножа си и преряза гърлото на животното.

Струя топла кръв плисна в легена. От прасето щеше да източи близо четири литра кръв. След като я изцеди, Лушъс я сипа през фуния в пластмасова туба. Ако разполагаше с повече време, щеше да изкорми и нареже прасето и да опуши месото, след което да го продаде. Но беше петдесет и осмият ден и Лушъс трябваше да потегля.

Свали трупа на земята — поне койотите щяха да се нахранят — и се прибра в колибата. Трябваше да признае, че изглежда все едно в нея живее луд човек. Бяха минали малко повече от две години, откакто започна да рисува, и сега стените бяха осеяни с плодовете на труда му. От мастило премина към въглен, молив, дори бои, които струваха доста. Някои от картините бяха по-добри от други — погледнати в хронологичен ред, се забелязваше бавният му, понякога мъчителен напредък като художник. Но най-хубавите творби предаваха задоволително образа, който не излизаше от главата му по цял ден, като мелодията на песен, която не можеш да пропъдиш от съзнанието, освен ако не я изпееш.

Единствено Майкъл беше виждал картините. Лушъс странеше от хората, но Майкъл го бе издирил благодарение на някакъв търговец, приятел на Лор. Една вечер преди около година, когато Лушъс се прибра, след като беше ходил да залага капани, той видя стар пикап, паркиран в двора му, и Майкъл, седнал в каросерията. През годините, откакто Гриър го познаваше, Майкъл се бе превърнал от хрисимо на вид момче в хубав мъж в разцвета на силите си: жилав и елегантен, с мъжествено лице и суров поглед.

— Да му се не види, Гриър, изглеждаш ужасно. Няма ли да покажеш малко гостоприемство?

Лушъс донесе бутилката. В първия момент не разбра какво иска Майкъл. Изглеждаше променен, малко неспокоен, вглъбен в себе си. Майкъл по принцип не беше мълчалив. Идеи, теории и всевъзможни планове, независимо колко абсурдни и недообмислени, се изстрелваха от устата му като куршуми. Продължаваше обаче да е също толкова енергичен — човек на практика можеше да си стопли ръцете върху главата му — но сега енергичността му беше добила по-мрачно измерение, сякаш беше хваната в капан, сякаш Майкъл размишляваше за нещо, което все още не можеше да изрази с думи.

Лушъс беше чул, че Майкъл е напуснал рафинерията, разделил се е с Лор, построил е някаква лодка и прекарва по-голямата част от времето си на нея в самотни плавания из Мексиканския залив. Майкъл така и не му каза какво търси в безбрежния пуст океан, а и Лушъс не повдигна въпроса; та как би обяснил собственото си отшелничество? Но с течение на вечерта, докато се напиваха все повече със Специална рецепта №3 на Дънк — Лушъс не пиеше много напоследък, макар алкохолът да беше чудесен разтворител за бои — той започна да осъзнава, че Майкъл се е появил на прага му само заради първичния инстинкт да прекара известно време в компанията на друго човешко същество. Все пак и двамата живееха в доброволна изолация и може би Майкъл искаше просто да прекара няколко часа с човек, който разбира какво преживява — дълбокият импулс да останеш сам в момент, в който всички би трябвало да танцуват от радост, да правят деца и да празнуват настъпването на епоха, в която смъртоносни същества не дебнеха в короните на дърветата и не убиваха хора без причина.

Известно време обсъждаха приятелите си: говориха за работата на Сара в болницата и за дългоочакваното ѝ преместване заедно с Холис от бежанския лагер в постоянно жилище; за повишението на Лор в рафинерията; за оставката на Питър от Експедиционния, за да може да се грижи за Кейлъб; за решението на Юстас, което не изненада никого, да напусне Експедиционния и да се върне с Нина в Айова. На пръв поглед разговорът беше изпълнен с оптимизъм, но Лушъс не се заблуждаваше — под повърхността дебнеха имената, които не изричаха на глас.

Лушъс не беше казвал на никого за Ейми — единствено той знаеше истината. Но относно съдбата на Алиша нямаше никаква представа, както очевидно нямаше и никой друг — тя беше изчезнала сред безбрежната пустош на Айова. По онова време Лушъс не се разтревожи — Алиша приличаше на комета: изчезваше внезапно за дълги периоди и се завръщаше неочаквано с гръм и трясък — но докато дните отминаваха, а тя не се връщаше и Майкъл лежеше с гипсиран крак, Лушъс започна да забелязва как изчезването ѝ гори в очите на приятеля му като дълъг фитил на бомба. Ти не разбираш, бе казал Майкъл на Лушъс и се бе надигнал гневно в леглото. Този път не е като преди. Лушъс реши, че няма смисъл да му противоречи — Алиша не се нуждаеше от ничия помощ. Не се и опита да спре Майкъл, когато дванайсет часа по-късно свалиха гипса му и той оседла кон и тръгна в снежната виелица да я търси — доста неразумна постъпка, като се има предвид, че младежът едва ходеше. Но Майкъл си беше такъв: нямаше как да го спреш, а и имаше нещо необичайно лично в цялата работа, сякаш заминаването на Алиша беше послание, предназначено единствено за него. Майкъл се върна след пет дни, премръзнал, обиколил периметър от сто и шейсет километра, и оттогава не изрече нито думичка по въпроса, дори не споменаваше името ѝ.

Всички обичаха Алиша, но Лушъс знаеше, че има хора, които никой не опознава напълно; хора, които са родени, за да се отличават. Алиша изчезна яко дим и сега, след три години, въпросът, който Лушъс си задаваше, не беше какво ѝ се е случило, а дали изобщо е съществувала.

Минаваше полунощ и бяха изпили и последните си чаши, когато Майкъл най-накрая повдигна въпроса, който явно не му бе давал мира цяла нощ.

— Как мислиш, наистина ли вече няма драки?

— Що за въпрос?

Майкъл повдигна вежда:

— Все пак какво мислиш?

Лушъс обмисли внимателно думите си.

— Нали беше там? С очите си видя какво стана. Ако убиеш Дванайсетте, всички останали измират. Ако не греша, това дори беше твоя идея. Малко късно е да си задаваш подобен въпрос.

Майкъл извърна смълчано очи. Отговорът задоволяваше ли го?

— Някой път трябва да дойдеш на лодката — каза той накрая малко по-ведро. — Много ще ти хареса. Светът е толкова голям. Не си виждал подобна красота.

Лушъс се усмихна. Каквото и да го човъркаше, младежът не беше готов да говори за него.

— Ще си помисля.

— Поканата важи, когато и да решиш — Майкъл се изправи и се подпря с една ръка върху масата, за да не загуби равновесие. — Здраво се наквасих. Ако не възразяваш, ще отида да повърна и ще легна да спя в пикапа.

Лушъс посочи към тясното легло.

— Ако искаш, можеш да спиш на леглото.

— Много мило от твоя страна, но първо трябва да се опознаем по-добре.

Майкъл излезе с клатушкане навън, но на прага се обърна и хвърли замъглен поглед към малката стаичка.

— Добър художник си, майоре. Картините ти са много интересни. Някой път трябва да ми разкажеш за тях.

И това беше всичко; когато на сутринта Лушъс се събуди, Майкъл си беше тръгнал. Мислеше си, че отново ще се видят, но младежът повече не се върна. Предположи, че Майкъл е намерил отговорите, които търси, или пък е решил, че Лушъс не може да му ги даде. Как мислиш, наистина ли вече няма драки…? Какво би казал приятелят му, ако Лушъс беше отговорил искрено на въпроса?

Лушъс пропъди тревожната мисъл. Остави тубата с кръвта от прасето в сянката на колибата и тръгна надолу по склона към реката. Гуадалупе по принцип беше студена, но тук, където правеше завой и имаше дълбок шест метра вир, захранван от естествен извор, водата беше направо вледеняваща. Около вира имаше високи варовикови скали. Лушъс събу обувките и панталоните си, взе въжето, което държеше на скалите, пое си дълбоко въздух и скочи елегантно във водата. Температурата падаше, колкото по-надълбоко се спускаше. Раницата, която си беше ушил от дебело платнище, висеше здраво завързана на ниско надвиснал клон, за да не я отнесе течението. Лушъс завърза въжето за дръжката на чантата, откачи я от клона, пое си въздух и се гмурна.

Излезе на отсрещния бряг, отиде до брод надолу по течението и прекоси отново реката, след което се изкачи по тясна пътека до върха на варовиковите скали. Там седна и издърпа въжето със завързаната за него раница.

Облече се и занесе чантата обратно в колибата. Там, на масата, извади съдържанието ѝ: още осем туби, побиращи общо трийсет и четири литра — горе-долу количеството кръв, което тече във вените на половин дузина човешки същества, достигнали зрялост.

Веднъж извадена от реката, плячката му бързо щеше да се развали. Лушъс завърза тубите една за друга и събра провизиите си — храна и вода за три дни, пушката и патроните, нож, фенер, дебело въже — и ги изнесе навън. Още нямаше 7:00 часа, но слънцето вече припичаше. Оседла коня, пъхна пушката в кобура и преметна останалите провизии през холката на животното. Както обикновено, не си взе постеля; щеше да язди по цяла нощ и да пристигне в Хюстън на шейсетия ден.

Пришпори коня и потегли.

Четири

Мексиканския залив

На двайсет и две морски мили югоизточно от остров Галвестън

04:30 ч.: Майкъл Фишър се събуди от сипещия се върху лицето му дъжд.

Изправи опрения си върху щурца гръб. Нямаше звезди, но на изток ивица сивкава светлина се процеждаше между хоризонта и облаците. Въздухът беше напълно застинал, но Майкъл знаеше, че това няма да продължи дълго — миришеше на буря.

Той разкопча късите си панталони, изпъчи таза си над кърмата и пусна струя урина със задоволителна сила и продължителност във водите на Залива. Не беше особено гладен, приучил бе тялото си да не обръща внимание на глада, но все пак отдели малко време да слезе в каютата и да си приготви протеинов шейк, който изгълта на шест големи глътки. Освен ако не грешеше, а той почти никога не грешеше, утрото щеше да донесе сериозна тръпка и беше най-добре да я посрещне на пълен стомах.

Върна се на палубата, когато първата светкавица проряза небето на хоризонта. Петнайсет секунди по-късно избумтя и гръмотевицата, която отекна като кашлицата на начумерен бог. Вятърът също се усили и задуха на случайни пориви, както при наближаването на шквал. Майкъл откачи устройството за самоуправление и хвана румпела, щом дъждът заваля като из ведро: топъл тропически дъжд, който го измокри до кости само за миг. Майкъл нямаше конкретни предпочитания относно времето. Както всичко останало, времето беше непредвидимо и ако това беше бурята, която в крайна сметка щеше да го прати на дъното, то нямаше на кого да се сърди.

Наистина ли? Съвсем сам? С това корито? Луд ли си? Понякога въпросите бяха добронамерени и искрени; дори напълно непознати се опитваха да го разубедят. Но повечето хора го бяха отписали. Дори да не загинеше в морето, щеше да го убие бариерата — преградата от плаващи във водата експлозиви, за която се говореше, че обикаля около целия континент. Та кой нормален човек би предизвикал така съдбата? И особено сега, след като никой не беше виждал вирал от почти три години? Нима цял континент не беше достатъчен за онези, които не ги свърта на едно място?

Това беше вярно, но не всяко решение се взимаше въз основа на логиката; много често хората следваха интуицията си. А интуицията подсказваше на Майкъл, че бариерата не съществува, че никога не е съществувала. Той показваше среден пръст на историята, на сто години човешко развитие, като казваше: Не ви вярвам. Няма начин. Вие продължавайте без мен. Или пък просто играеше руска рулетка. А като се има предвид миналото на семейството му, това беше напълно възможно.

Не обичаше да си спомня за самоубийството на родителите си, но, разбира се, мисълта го спохождаше често. В кътче от съзнанието му събитията от онази сутрин непрекъснато вървяха като на кинолента. Бледите им, безизразни лица и опнатите въжета около вратовете им, които поскърцваха тихо. Увисналите им тела, напълно отпуснати. Потъмнелите пръсти на краката, подути от стеклата се надолу кръв. В първия момент Майкъл не успя да осмисли гледката пред очите си: взирал се бе в телата поне трийсет секунди, в опит да проумее какво се е случило. Осъзна постепенно какво вижда чрез поредица от несвързани думи (мама, татко, висят, въже, мъртви), преди експлозия от неописуем ужас да разтърси единайсетгодишния му ум. Той се спусна напред, за да ги хване за краката и да повдигне телата им нагоре, като не спираше да крещи на Сара да дойде да му помогне. Родителите му бяха мъртви от часове; усилията му бяха напразни. Въпреки това трябваше да опита. Хората пропиляваха голяма част от живота си, разбрал беше Майкъл, в опити да поправят неща, които не можеха да бъдат поправени.

Затова кръстосваше морето в усамотение. То се бе превърнало в един вид дом за него. Лодката се казваше Наутилус. Спомни си името от роман, който беше чел като малък в Убежището: „Капитан Немо“, стара, разпадаща се книга с меки корици и пожълтели страници, върху чиято корица имаше рисунка на интересно бронирано превозно средство, което приличаше на кръстоска между лодка и подводен резервоар, обгърнато от пипалата на еднооко морско чудовище. Макар отдавна да беше забравил подробностите от самата история, рисунката се беше запечатала в съзнанието му; когато дойде време да кръсти лодката си след две години работа, Наутилус му се стори най-подходящото име. Сякаш го беше пазил в спомените си специално за този случай.

Единайсет метра от кърмата до бушприта, с едно основно и едно предно платно и малка каюта (макар че през повечето време Майкъл спеше на палубата). Намери я в корабостроителница край пролива Сан Луис, все още върху дървените трупи. Корпусът, изработен от полиестерна смола, беше непокътнат, но всичко останало беше в окаяно състояние — палубата и платната бяха изгнили, всичко, изработено от метал, беше непоправимо ръждясало. С други думи, лодката беше идеална за Майкъл Фишър, първокласен инженер и отличен нефтохимик. След месец той напусна рафинерията и осребри непохарчените чекове със заплатата си за пет години, за да си купи нужните инструменти и да наеме работници, които да заведе до Сан Луис. Наистина ли? Съвсем сам? С това корито? Да, отговори им Майкъл, докато разгръщаше чертежа на масата. Наистина.

Каква ирония, че след толкова години разравяне на жаравата на стария свят в опит да разгори отново пламъка на човешката цивилизация с каквито машини бяха останали, в крайна сметка го заплени най-старият метод за задвижване. Вятърът духаше, завихряше се в обратна посока, създаваше вакуум, който лодката вечно се опитваше да запълни. Всяко следващо плаване продължаваше малко повече, малко по-навътре в морето. В началото плаваше предпазливо, покрай бреговете. На север и на изток по крайбрежието до замърсения от нефтени разливи Ню Орлиънс и задушаващата, лепкава смрад от химикали, вливащи се от реката. На юг до остров Падре с дългите пясъчни ивици, бели като талк. Колкото повече увереност добиваше, толкова по-дълги бяха пътешествията му. От време на време се натъкваше на анахронични следи от човешка дейност — купчини ръждясали отломки в плитчините, плаващи островчета от пластмасови отпадъци, изоставени нефтени платформи, издигащи се сред огромни мазни петна изпомпана мътилка — но скоро заплава отвъд тях, по-навътре в сърцето на пустия океан. Водата ставаше все по-тъмна над изумителните дълбини. Майкъл вдигаше секстанта към слънцето и чертаеше маршрута си с молив. Един ден осъзна, че водата под него е дълбока повече от километър и половина.

Денят на бурята беше четирийсет и вторият от плаването му. Възнамерявал бе да стигне до Фрийпорт по пладне, да си набави провизии, да си почине за около седмица — непременно трябваше да качи някой и друг килограм — и отново да потегли. Естествено, щеше да се наложи да се види с Лор, неловка работа. Тя дали изобщо щеше да му проговори? Или само щеше да му хвърля гневни погледи отдалеч? Дали щеше да го грабне за колана и да го замъкне в спалнята за час яростен секс, който той въпреки здравия си разум нямаше да може да откаже? Майкъл нямаше представа как ще протече срещата им и от кой вариант би се почувствал по-гузен; щеше да бъде или кретенът, разбил сърцето ѝ, или лицемерът в леглото ѝ. Защото не намираше подходящи думи, с които да ѝ обясни, че Наутилус, нуждата му от усамотение и фактът, че не може да отвърне на любовта ѝ, не са свързани с нея.

Както често се случваше, неусетно си спомни за последния път, в който видя Алиша — доколкото знаеше, това беше и последният път в който някой изобщо я бе виждал. Защо избра него? Алиша дойде в болницата сутринта, преди Сара и другите да тръгнат от Отечеството към Кървил. Майкъл не знаеше колко е часът; спеше и когато се събуди, я видя да седи до леглото му. Изражението ѝ беше… странно. Усети, че е седяла там доста време и го е гледала как спи.

— Лиш?

Тя се усмихна.

— Здравей, Майкъл.

Последва мълчание от поне трийсет секунди. Тя не го попита: Как се чувстваш? нито рече Много си смешен с този гипс, Верига, не го стрелна и с някоя от хиляди заядливи забележки, които си разменяха от деца.

— Би ли ми направил една услуга?

— Добре.

Но Алиша не довърши мисълта си. Само извърна очи за миг и после отново го погледна.

— Отдавна сме приятели, нали?

— Разбира се.

— Винаги си бил толкова… умен. Помниш ли…? Не съм сигурна кога точно се случи, но бяхме малки. Мисля, че Питър също беше с нас, както и Сара. Една нощ се промъкнахме на Стената и ти изнесе реч, кълна се, истинска реч, как работи осветлението, за какво служат турбините и батериите и така нататък. Да ти призная, дотогава си мислех, че лампите просто светват от само себе си. Сериозно говоря. Боже, колко глупава се почувствах.

Майкъл сви смутено рамене.

— Явно съм се правел на всезнайко.

— О, не се извинявай. В онзи момент си помислих: Това момче е голяма работа. Някой ден, когато имаме нужда от него, той ще ни спаси задниците.

Майкъл не знаеше какво да отвърне. Никога не бе виждал човек, който да изглежда толкова объркан, толкова обременен от живота.

— За какво искаш да ме помолиш, Лиш?

— Да те помоля ли?

— Нали каза, че искаш да ти направя услуга.

Алиша се намръщи, сякаш въпросът я озадачи.

— Вярно, така казах.

— Лиш, добре ли си?

Тя стана от стола. Майкъл понечи да каже нещо, не бе сигурен какво, но тя се наведе, отметна косата му настрани и за негово изумление го целуна по челото.

— Грижи се за себе си, Майкъл. Ще го направиш ли заради мен? Тук ще се нуждаят от теб.

— Защо? Отиваш ли някъде?

— Просто ми обещай.

И той не я спря. Три години по-късно все още преживяваше мига отново и отново, като в омагьосан кръг. Мига, в който тя му каза негласно, че заминава завинаги, а той не изрече думите, които да я спрат. Има някой, който те обича, Лиш. Аз те обичам. Аз, Майкъл. Обичам те, откакто се помня, и ще те обичам навеки. Но думите се заплетоха на езика му и мигът отмина.

— Добре.

— Добре — повтори тя и си тръгна.

Бурята. На сутринта на четирийсет и втория му ден в открито море, потънал в спомени, Майкъл се беше разсеял — осъзнаваше, че има буря, но не забеляза, че морето бушува все по-силно, че небето е потъмняло почти до черно, че вятърът става все по-бурен. Бурята връхлетя с оглушителен гръм и дъждовен порив, който удари лодката като с гигантска длан и я наклони силно. Леле, помисли си Майкъл и се покатери по щурца. Какво, по дяволите…? Късно беше да свие платната; единственото, което можеше да направи, бе да се понесе по вятъра. Той опна основното платно и насочи лодката по посока на вятъра. Отвсякъде прииждаше вода — преливаше на пенливи вълни през носа, лееше се като из ведро от небето. Въздухът беше наелектризиран. Майкъл стисна въжето на основното платно със зъби, опъна го здраво и го закачи на макарата.

Добре, помисли си. Поне успях да се изпикая. Да видим дали ще ме потопиш, проклетнице!

Майкъл се впусна в бурята.

Шест часа по-късно сърцето му туптеше тържествуващо. Бурята бе отминала и остави след себе си лазурносиньо небе. Майкъл нямаше представа къде се намира; бурята го беше отклонил далеч от курса. Можеше единствено да се отправи на запад и да потърси място да акостира.

След два часа зърна дълга сивкава пясъчна ивица. Приближи се към нея с прилива. Остров Галвестън: позна го по руините на стария вълнолом. Слънцето светеше високо в небето, вятърът беше попътен. Дали да поеме на юг към Фрийпорт — където го чакаше домът, вечеря, истинско легло и така нататък — или да тръгне в друга посока? Но след събитията от сутринта този вариант му се струваше потискащо скучен, недостоен завършек на деня.

Реши да се отправи към Хюстънския корабоплавателен канал. Можеше да хвърли котва там за през нощта и да се върне във Фрийпорт на другия ден. Прегледа картата. Тънка ивица вода разделяше северния бряг на острова от полуостров Боливар; от другата страна се намираше заливът Галвестън, воден басейн с приблизително кръгла форма, широк трийсет километра, чийто североизточен край завършваше с устие, осеяно с отпадъци от корабостроителници и химически комбинати.

Навлезе в залива. За разлика от кафявия прибой по крайбрежието, тук водата беше бистра, почти прозрачна, със зеленикав оттенък. Виждаха се дори силуетите на риби под повърхността. На места брегът беше задръстен от огромни купчини отломки, но като цяло изглеждаше чист.

Денят преваляше, когато достигна устието. Огромен тъмен силует се издигаше в канала. С наближаването му фигурата постепенно се изясни: кораб, дълъг стотици метри. Заседнал между две от колоните на моста над канала. Майкъл насочи лодката към него. Корабът беше леко наклонен наляво, с нос във водата, а върховете на огромните му витла стърчаха над повърхността. Заседнал ли е? Как се е озовал тук? Вероятно по същия начин като Майкъл — изтласкан от прилива в протока Боливар. Върху ръждясалия корпус бяха изписани името и регистрационния му номер:

Бергенсфиорд,

Осло, Норвегия

Майкъл насочи Наутилус към по-близката колона. Да, имаше стълба. Завърза лодката, прибра платната и слезе да вземе лост, фенер, различни инструменти и дебело въже, дълго стотина метра. Сложи всичко в раница, върна се на палубата, пое си дълбоко въздух и започна да се катери.

Майкъл се страхуваше от височини. Това беше единственият му страх. В рафинерията често се налагаше да се качва нависоко — да виси на въже от кули, за да стърже ръждата — и, поне по мнението на работниците, с времето бе обръгнал. Но честото изкачване на големи височини не го изцели напълно от страха. Металните пречки на стълбата, забити в бетона на колоната, погледнати отблизо изобщо не изглеждаха толкова здрави, колкото погледнати далеч отдолу. Някои едва се крепяха. Когато стигна до върха, сърцето му щеше да изскочи от гърдите. Легна по гръб върху асфалта на моста, останал без дъх, след което надзърна през ръба. Прецени на око, че палубата на кораба е на около четирийсет и пет метра под него, може би повече. Божичко.

Завърза въжето за парапета на моста, хвърли го и го проследи с поглед как пада. Номерът беше да използва ходилата си, за да регулира скоростта на спускане. Хвана въжето с две ръце, прескочи перилата, преглътна тежко и се оттласна.

За частица от секундата беше напълно убеден, че е допуснал най-голямата грешка в живота си. Колко глупава идея! Щеше да се стовари като камък на палубата. Но след миг краката му намериха въжето и го стиснаха като в менгеме. Малко по малко започна да се спуска надолу.

Предположи, че корабът е бил търговски. Отиде на кърмата, където открита метална стълба водеше до кабината на лоцмана. В края ѝ имаше метална врата с брава, която не помръдна. Майкъл изкърти дръжката с лоста и пъхна отвертка в механизма. След кратко бърникане, тракане на барабана и повторно натягане с лоста вратата се отвори.

Воня на амоняк изпълни въздуха — въздух, който никой не бе дишал поне от век. Под широк прозорец с изглед към канала се намираше контролното табло на кораба: редове от копчета и циферблати, монитори, компютърни клавиатури. На един от трите стола с високи облегалки седеше труп. С времето тялото се беше превърнало в спаружено кафяво петно, увито в изгнилите останки от дрехите му. Върху раменете на ризата имаше военни нашивки с три ленти. Офицер, помисли си Майкъл, може би дори самият капитан. Причината за смъртта беше очевидна: дупка в черепа, не по-голяма от върха на кутре. На пода под протегната дясна ръка на мъжа лежеше револвер.

На долната палуба Майкъл намери останалите тела. Почти всички бяха по леглата си. Не се застоя дълго, само ги преброи — общо четирийсет и два трупа. Самоубили ли се бяха? Подреденият начин, по който лежаха, говореше за самоубийство, но как го бяха сторили, не ставаше ясно. Майкъл беше виждал подобни гледки и преди, но никога толкова много хора на едно място.

Продължи пътя си из вътрешността на кораба и стигна до помещение, което се различаваше от останалите — леглата не бяха едно или две, а цели редици — тесни двуетажни койки, разположени твърде близо до тавана, разделени от тесен коридор. Спалнята на екипажа? Много от койките бяха празни; преброи осем тела, включително две голи, с преплетени крайници, на тясно долно легло.

Тук цареше по-голям безпорядък от другите помещения. Изгнили дрехи и всевъзможни предмети осейваха пода. На стените до много от леглата имаше окачени избелели снимки, икони, пощенски картички. Той внимателно откачи една от снимките и я вдигна към светлината от фенера. Усмихната чернокоса жена с бебе в скута.

Нещо привлече погледа му.

Голям лист тънка като паус хартия, закачен високо на стената: в горния край с декоративен шрифт пишеше Интернешънъл Хералд Трибюн. Майкъл откачи тиксото и разпъна листа върху койката.

ЧОВЕЧЕСТВОТО Е В БЕДА

Кризата се задълбочава с рязкото увеличаване на смъртните случи по целия свят

Вирусът сее смърт по всички континенти

Милиони се стичат към пристанища и граници в опит да избягат от заразата

Големите градове са в хаос след повсеместно прекъсване на тока в Европа

РИМ (АП), 13 май — Светът е на път да потъне в пълен хаос, след като болестта, известна като великденския вирус, продължава смъртоносния си марш.

Макар бързото разпространение на болестта да затруднява преброяването на жертвите, представители на ООН твърдят, че загиналите са стотици милиони.

Пренасяната по въздуха разновидност на заразата, която обезлюди Северна Америка преди две години, се появи в кавказкия регион на Централна Азия само преди петдесет и девет дни. Здравните власти все още не могат да установят източника на заразата, нито да открият ефективно лечение.

„На този етап можем да заявим единствено, че патогенът е необикновено издръжлив и причинява висока смъртност — каза в Женева Мадлен Дюплеси, председател на Световната здравна организация. — Заболеваемостта е близо 100%.“

За разлика от щама в Северна Америка, великденският вирус не изисква близък физически контакт, за да се предаде от човек на човек, и може да изминава големи разстояния, прикрепен към прашинки или по въздушно-капков път, което кара специалистите да го сравняват с епидемията от испански грип през 1918 г., при която измират 50 милиона души по целия свят. Забраните за пътуване и опитите на властите в много градове да попречат на хората да се събират на публични места не предотвратиха разпространението на вируса.

„Опасявам се, че скоро положението ще излезе извън контрол — каза италианският министър на здравеопазването Винченцо Монти на пресконференция, по време на която в залата се чуваше масово кашляне. — Отново подчертавам, че е изключително важно хората да си стоят по домовете. Деца, възрастни, старци — епидемията не щади никого. Единственият начин да се оцелее е да се избегне заразяването.“

Засягащ първо дробовете, великденският вирус бързо преодолява съпротивата на тялото, като атакува дихателната и храносмилателната система. Сред ранните симптоми на болестта са дезориентация, висока температура, главоболие, кашлица и повръщане. С напредването ѝ жертвите получават масивни вътрешни кръвоизливи, които обикновено водят до смърт в рамките на 36 часа, макар да се съобщава за случаи, в които пациентите издъхват за по-малко от два часа. В редки случаи жертвите на заболяването проявяват симптомите на трансформация, типични за северноамериканския щам, включително повишена агресивност, но досега не е известно някое от засегнатите лица да е оцеляло след 36-те часа.

„Тези симптоми се наблюдават в малък процент от случаите“, каза Дюплеси пред журналисти. „На този етап не знаем защо при тези лица заболяването протича по различен начин.“

Представители на Световната здравна организация предполагат, че вирусът е бил пренесен от Северна Америка чрез кораб или самолет въпреки международната карантина, наложена от ООН през месец юни преди две години. Според други хипотези патогенът произхожда от птици и има връзка с масовото измиране на няколко вида мигриращи пойни птици в южната част на планината Урал малко преди избухването на епидемията.

„Разглеждаме подробно всички възможности“, заяви Дюплеси.

Според една теория епидемията е дело на терористи. В отговор на непрестанните спекулации в пресата генералният секретар на Интерпол Хавиер Кабрера, бивш директор на Вътрешна сигурност и член на американското правителство в изгнание в Лондон, каза пред журналисти: „До този момент нито една групировка не е поела отговорност, но разследването продължава“. Кабрера добави, че няма доказателства която и да било терористична групировка или държава, подкрепяща терористични групировки, да разполага с ресурси за създаване на подобен вирус.

„Въпреки многобройните предизвикателства продължаваме да координираме дейността си с полицейските органи и разузнавателните агенции по целия свят — каза Кабрера. — Изправени сме пред глобална криза, която налага глобална реакция. Ако открием достоверни доказателства, че епидемията е предизвикана от хора, уверявам ви извършителите ще бъдат изправени пред правосъдието.“

Военно положение е въведено почти по целия свят, стотици градове са обхванати от метежи и се съобщава за ожесточени сражения в Рио де Жанейро, Истанбул, Атина, Копенхаген, Прага, Йоханесбург, Банкок и много други. В отговор на вълната от насилие на извънредна среща в Хага от ООН призоваха страните по целия свят да се въздържат от използването на оръжия за масово поразяване.

„В момента човечеството не бива да се обръща срещу себе си — каза генералният секретар на ООН Ан Юн-дей в официално съобщение до медиите. — Човечността ни трябва да е пътеводната ни светлина в тези мрачни дни.“

Прекъсванията на тока из цяла Европа допълнително усложняват опитите за овладяване на положението и всяват още по-голям хаос. Във вторник вечерта в тъмнина потъна район, простиращ се от Дания на север до Южна Франция и Северна Италия на юг. За спирания на електричество се съобщава и из цяла Азия, Япония и Западна Австралия.

Наземните и мобилни комуникационни мрежи също са засегнати, което откъсна много градове и села от външния свят. В Москва спирания на водата и бурните ветрове предизвикаха опустошителни пожари, които изпепелиха голяма част от града и убиха хиляди хора.

По думите на очевидец: „Целият град е разрушен. Москва вече не съществува“.

Съобщава се и за все повече масови самоубийства и така наречените „култове към смъртта“. В понеделник сутринта в Цюрих полицейски служители след подаден сигнал за подозрителна миризма откриха склад с над 2500 трупа, включително деца и бебета. Според полицията групата е използвала смъртоносен коктейл от мощния барбитурат секобарбитал, смесен с плодово мляко на прах. Макар повечето от жертвите очевидно да са взели наркотика доброволно, някои от телата са били с вързани крака и ръце.

В изявление пред медиите директорът на полицията в Цюрих Франц Шац определи гледката като „неописуем ужас“.

„Не мога да си представя какво отчаяние са изпитвали тези хора, за да сложат край не само на своя живот, но и на живота на децата си“, сподели Шац.

По целия свят огромни маси от хора се стичат в храмовете в търсене на утеха по време на тази безпрецедентна криза. В Мека, свещеният за исляма град, милиони продължават да прииждат въпреки недостига на храна и вода. В Рим папа Корнелий II, за когото многобройни очевидци твърдят, че изглежда болен, се обърна към вярващите във вторник вечерта от балкона на папския дворец и ги призова „да се уповават на всемогъщия и милостив Бог“.

Под звъна на камбаните из целия град папата каза: „Ако Божията воля е това да са последните дни на човечеството, нека се изправим пред небесния си баща с мир и спокойствие в сърцата. Не се поддавайте на отчаяние, защото Бог е любящ и в милостивите му ръце чедата му намират покой от началото на времето, и така ще бъде навеки“.

С нарастващия брой на жертвите здравните власти се опасяват, че непогребаните тела ще ускорят разпространението на заразата. Тъй като не успяват да смогват, властите в много европейски градове копаят масови гробове. На други места погребват мъртвите в морето, като извозват труповете с товарни влакове до най-близките пристанища.

Въпреки рисковете много от опечалените взимат нещата в свои ръце и използват всяко свободно късче земя, за да погребат близките си. В прочутия Болонски лес в Париж, един от градовете с най-богата история в Европа, сега има хиляди гробове. Същата гледка може да се види и в градове по целия свят.

„Това беше последното, което успях да направя за семейството си“, споделя 36-годишният Жерар Бонер, застанал пред пресния гроб на съпругата и малкия си син, които починали в рамките на шест часа. След безплодни опити да уведоми властите Бонер, който сподели, че е висш служител в Световната банка, помолил съседи да му помогнат да премести телата и да изкопае гроб, на който след това поставил семейни снимки и любимата играчка на сина си — плюшен папагал.

„Остава ми само да се моля скоро да отида при тях — каза Бонер. — Какво друго ни остава, освен да чакаме смъртта?“

На Майкъл му трябваше момент да осъзнае, че е стигнал до края на статията. Тялото му беше изтръпнало, чувстваше го почти безтегловно. Той вдигна очи от вестника и огледа спалнята, сякаш търсеше някой, който да му каже, че греши, че всичко това е лъжа. Но наоколо нямаше никого, само трупове и масивният, скърцащ интериор на Бергенсфиорд.

Мили Боже, помисли си той.

Напълно сами сме.

Пет

Жената на легло 16 вдигаше голяма врява. При всяка контракция бълваше поредица от ругатни по адрес на съпруга си, от които дори работниците в рафинерията биха се изчервили. Най-лошото обаче беше, че разкритието ѝ бе едва два сантиметра.

— Опитай се да запазиш спокойствие, Мари — каза ѝ Сара. — Крясъците няма да облекчат болката.

— По дяволите — изсъска Мари на съпруга си, — ти ми причини това, кучи сине!

— Не можете ли да направите нещо? — попита съпругът.

Сара не бе сигурна какво има предвид — да облекчат болките на съпругата му или да я накарат да млъкне. По сплашеното му изражение съдеше, че ругатните по негов адрес не са нещо ново. Той работеше на полето; познаваше се по мръсотията под ноктите му.

— Просто я насърчавайте да диша.

— А аз какво правя? — жената изду бузи и издиша два пъти саркастично.

Иде ми да я фрасна с чук, помисли си Сара. Това ще ѝ затвори устата.

— За бога, накарайте тази жена да млъкне! — обади се от съседното легло старец с пневмония. Молбата му завърши с пристъп на хриплива кашлица.

— Мари, моля те за съдействие — каза Сара. — Притесняваш другите пациенти. А на този етап не мога да направя нищо за болката. Просто трябва да оставим процеса да се развие по естествен път.

— Сара? — Джени изникна зад нея с разчорлена коса, прилепнала за потното чело. — Пристигна една жена в напреднала бременност.

— Един момент — Сара погледна строго Мари: — Разбрахме ли се?

— Добре — изпъшка жената. — Щом се налага.

Сара отиде с Джени в приемната, където новопостъпилата жена лежеше на носилка, а съпругът ѝ стоеше до нея и я държеше за ръка. Жената беше по-възрастна от пациентките, които Сара виждаше обикновено, може би на четирийсет години, с мършаво лице и криви зъби. В дългата ѝ мокра коса имаше бели кичури. Сара бързо прегледа картона ѝ.

— Госпожо Хименез, аз съм доктор Уилсън. Бременна сте в трийсет и шестата седмица, така ли?

— Не съм сигурна.

— Откога кървите?

— От няколко дни. Съвсем леко, но тази сутрин кръвотечението се засили и започна да ме боли.

— Казах ѝ, че трябва да дойде по-рано — обясни съпругът ѝ. Той беше едър мъж с тъмносин гащеризон; дланите му приличаха на мечешки лапи. — Аз бях на работа.

Сара премери пулса и кръвното налягане на жената, след това вдигна нощницата, постави ръце върху корема ѝ и натисна леко. Лицето на жената се изкриви от болка. Сара премести ръце по-надолу, докосваше я тук и там, за да открие къде е разкъсването. Тогава забеляза двете момчета в ранна тийнейджърска възраст, седнали отстрани. Погледна към мъжа, но не каза нищо.

— Имаме разрешително за раждането — рече мъжът нервно.

— Нека не се тревожим за това сега. — От джоба на престилката си Сара извади фетоскоп, притисна сребристия диск към корема на жената и вдигна ръка, за да запазят мълчание. Силно тупане изпълни ушите ѝ. Записа пулса на бебето в картона, 118 удара в минута — малко бавен, но все още нямаше повод за притеснения.

— Добре, Джени, да я закараме в операционната. — Тя се обърна към съпруга. — Господин Хименез…

— Карлос.

— Карлос, всичко ще бъде наред. Но нека децата изчакат тук.

Плацентата се бе отлепила от стената на матката; това беше причината за кървенето. Мястото на разкъсването можеше да се затвори и по естествен път чрез съсирек, но бебето беше разположено седалищно, което щеше да усложни раждането, а в трийсет и шестата седмица Сара не виждаше причина да отлага.

— Може да изчакаме — обясни тя на съпруга, — но според мен това не е разумно. Възможно е бебето да не получава достатъчно кислород.

— Може ли да остана при нея?

— Не и за операцията. — Тя хвана мъжа за ръката и го погледна в очите. — Ще се погрижа за нея. Повярвайте ми, след това ще имате много с какво да помагате.

Сара поиска упойка и грейка и двете с Джени си измиха ръцете и облякоха престилки. Джени почисти корема и слабините на жената с йод и я завърза за масата. Сара включи лампите, сложи си ръкавици и наля упойка в малък съд. Взе гъба с форцепса и я потопи в кафявата течност, след което я постави в отвора на кислородната маска.

— Добре, госпожо Хименез — каза тя. — Ще ви сложа маската. Миризмата ще ви се стори необичайна.

Жената я погледна с безпомощен ужас.

— Ще боли ли?

Сара се усмихна, за да я успокои.

— Повярвай ми, нищо няма да усетиш. А когато се събудиш, ще видиш бебето си. — Тя постави маската върху лицето на жената. — Сега просто дишай равномерно.

Жената заспа веднага. Сара придърпа масичката с инструментите, все още топли от изваряването, и си сложи хирургическа маска. Със скалпела направи напречен разрез над срамната кост, след това втори, за да отвори матката. Видя бебето, свито с главата надолу в околоплодния мехур, чиито води бяха обагрени в розово от кръвта. Разряза внимателно мехура и бръкна вътре с форцепса.

— Приготви се.

Джени застана до нея с кърпа и леген. Сара извади бебето през разреза, подхвана главата му с длан и го подпря с палец и показалец между раменете. Бебето беше момиченце. Още едно бавно издърпване и го извади докрай. Джени го уви в кърпата, почисти устата и носа, обърна го по корем и разтри гърба му; с хрипливо хлъцване детето пое първия си дъх. Сара преряза пъпната връв, извади плацентата и я изхвърли в легена. Докато Джени поставяше бебето в грейката и проверяваше показателите, Сара заши раните на жената. Съвсем малко кръв, никакви усложнения, здраво бебе: никак не беше зле за десетминутна процедура.

Сара свали маската от лицето на жената.

— Бебето се роди — прошепна тя в ухото ѝ. — Всичко е наред. Имаш здрава дъщеричка.

Съпругът и синовете чакаха отвън. Сара ги повика и ги остави за малко насаме. Карлос целуна жена си, която започваше да се събужда, след това взе бебето и го прегърна. Двамата сина също подържаха сестричката.

— Измислили ли сте ѝ име? — попита Сара.

Мъжът кимна с насълзени очи. На Сара ѝ стана мило; не всички бащи бяха толкова сантиментални. Някои като че ли почти не ги беше грижа.

— Грейс — отвърна той.

Закараха майката и дъщерята надолу по коридора. Мъжът изпрати момчетата навън, бръкна в джоба на гащеризона си и нервно подаде на Сара листа хартия, който тя очакваше. Двойки, които искаха трето дете, можеха да откупят това право от двойка, която имаше по-малко от полагащите им се деца. На Сара никак не ѝ се нравеше тази практика; струваше ѝ се нередно да купуваш и продаваш правото да дадеш живот, а половината от сертификатите, които ѝ представяха, бяха фалшифицирани и купени на черния пазар.

Тя прегледа внимателно документа на Карлос. Хартията беше от официално издадена партида, но мастилото дори не се доближаваше до правилния цвят, а печатът се намираше от грешната страна.

— Онзи, който ви го е продал, трябва да ви върне парите.

Лицето на Карлос помръкна.

— Моля ви, аз съм обикновен хидро. Нямам достатъчно пари, за да платя данъка. Вината е изцяло моя. Тя каза, че денят не е подходящ.

— Хубаво е, че си признавате, но, за съжаление, проблемът не е в това.

— Умолявам ви, доктор Уилсън. Не ме карайте да я давам на сестрите. Синовете ми са добри момчета, сама видяхте.

Сара нямаше намерение да изпраща малката Грейс в сиропиталището. Но сертификатът на мъжа беше толкова очевиден фалшификат, че някой в статистическата служба със сигурност щеше да забележи.

— Направете услуга и на двама ни и унищожете този документ. Аз ще впиша раждането в регистъра, а ако забележат несъответствието, ще измисля нещо — ще им кажа, че съм загубила сертификата или нещо подобно. С малко късмет ще се окаже, че документът се е изгубил сред бумащината.

Карлос не взе подадения му сертификат; изглежда, не разбираше какво му казва Сара. Тя не се съмняваше, че мислено е репетирал този разговор стотици пъти. Но нито веднъж не му бе минало през ум, че някой може просто да разреши проблема му.

— Вземете сертификата.

— Наистина ли? Няма ли да си навлечете неприятности?

Сара тикна листа хартия в ръцете му.

— Скъсайте го, изгорете го или го изхвърлете в някоя кофа за боклук. Просто забравете, че изобщо сме говорили по въпроса.

Мъжът прибра сертификата в джоба си. За миг като че ли понечи да я прегърне, но се спря.

— Ще ви споменаваме в молитвите си, доктор Уилсън. Ще осигурим добър живот на дъщеря си, кълна се.

— Разчитам на това. Но ще ми обещаете ли нещо?

— Каквото поискате.

— Ако жена ви каже, че денят не е подходящ, повярвайте ѝ. Разбрахме ли се?

На пропускателния пункт Сара показа пропуска си и продължи към къщи по тъмните улици. С изключение на болницата и други важни сгради, токът спираше в 22:00 ч. Това обаче не означаваше, че целият град си лягаше в мига, в който светлините угаснеха; в тъмното градът заживяваше различен живот. Кръчми, бордеи, зали за комар — Холис ѝ беше разказвал достатъчно истории, а за двете години в бежанския лагер и тя самата видя какво ли не.

Влезе тихо в апартамента. Кейт отдавна спеше, но Холис я чакаше; четеше книга на свещ на кухненската маса.

— Интересна ли е? — попита тя.

Тъй като Сара работеше до късно почти всеки ден, Холис бе започнал да чете много, взимаше цели наръчи книги от библиотеката и ги трупаше до леглото.

— Има някои фантасмагории. Майкъл ми я препоръча преди известно време. Разказва се за една подводница.

Сара закачи палтото си на закачалката до вратата.

— Какво е подводница?

Холис затвори книгата и свали очилата си за четене — друг нов детайл. Според Сара малките стъкла с формата на полумесец, мътни и издраскани, поставени в черни пластмасови рамки, му придаваха достолепен вид, но Холис твърдеше, че с тях се чувства стар.

— Явно е лодка, която плава под вода. Пълна глупост, ако питаш мен, но историята не е лоша. Гладна ли си? Мога да ти приготвя нещо, ако искаш.

Сара беше гладна, но се чувстваше твърде уморена, за да яде.

— Искам само да си легна.

Тя отиде да нагледа спящата Кейт, след което се изми на мивката. Спря и се огледа в огледалото. Годините несъмнено започваха да ѝ личат. Около очите ѝ имаше мрежа от бръчици; русата ѝ коса, сега по-къса и вързана на опашка, беше изтъняла; кожата ѝ започваше да се отпуска. Винаги се беше смятала за хубава жена и на определена светлина все още беше. Но неусетно беше започнала да остарява. Преди винаги, щом се огледаше, виждаше в отражението малкото момиченце, което бе някога; тогава жената в огледалото беше по-зряла версия на онова дете. Сега виждаше бъдещето. Бръчките щяха да станат по-дълбоки; кожата ѝ щеше да увисне; очите да станат по-мътни. Младостта ѝ си отиваше.

Въпреки това мисълта не я притесни много. С възрастта идваше авторитетът, а с авторитета идваше силата да бъде полезна — да лекува, да утешава и да помага на нови човешки същества да идват на този свят. Ще ви споменаваме в молитвите си, доктор Уилсън. Сара чуваше подобни думи почти всеки ден, но така ѝ не можеше да свикне с тях, нито с обръщението „доктор Уилсън“. Все още се стъписваше, когато се обръщаха така към нея. Преди три години, когато пристигна в Кървил, отиде в болницата, за да попита дали с опита си като медицинска сестра може да помогне. В малка стаичка без прозорци доктор на име Елакуа я изпита подробно — за органите и системите в тялото, за процесите на диагностика и лечение. Отбелязваше си отговорите ѝ с напълно безизразно лице. Изпитът продължи повече от два часа; накрая Сара имаше чувството, че върви слепешката в снежна виелица. Та с какво би могла да допринесе оскъдната ѝ подготовка в лечебно заведение, което беше толкова по-напред от домашно приготвените лекове в Колонията? Как можеше да е толкова наивна?

— Е, това е всичко — каза ѝ доктор Елакуа. — Честито.

Сара се стъписа; отговорът му ироничен ли беше?

— Значи мога да работя като сестра?

— Сестра ли? Не. Имаме предостатъчно сестри. Очаквам ви утре сутринта, госпожо Уилсън. Обучението ви започва точно в седем часа. Струва ми се, че една година ще е достатъчна.

— Какво обучение? — попита тя и Елакуа, чийто подробен разпит едва загатваше какво я очаква в бъдеще, отвърна с неприкрито нетърпение:

— Може би не се изразих ясно. Не знам къде сте учили, но знаете два пъти повече от всички тук. Ще бъдете лекар.

А и Кейт, разбира се. Тяхната прекрасна, удивителна, невероятна Кейт. Сара и Холис искаха да имат и второ дете, но тежкото раждане на Кейт беше причинило непоправими увреждания. Разочароващо и иронично, като се има предвид, че ден след ден със собствените си ръце израждаше бебета. Но Сара нямаше право да се оплаква. Фактът, че беше успяла да намери дъщеря си и след това двете да се съберат отново с Холис, да избягат от Отечеството и да се върнат в Кървил, където заживяха като семейство, бе истинско чудо. Сара не се смяташе за особено набожна — сестрите ѝ се струваха добронамерени, макар и малко крайни в убежденията си — но само глупак не би имал чувството, че провидението се е намесило. Нямаше как да се будиш всеки ден в подобен свят и да не прекарваш поне един час в размисли как да покажеш колко си благодарен.

Рядко мислеше за Отечеството, тоест възможно най-рядко. Все още го сънуваше — но, изненадващо, сънищата не бяха за най-страшните неща, които се случиха там. Сънуваше най-вече, че е гладна, премръзнала и безпомощна в завода за биодизел. Понякога просто гледаше ръцете си озадачено, сякаш се опитваше да си спомни какво е държала в тях; от време на време сънуваше Джаки, старата жена, с която се беше сприятелила, или Лайла, към която Сара изпитваше смесени чувства, превърнали се с времето в тъжно съчувствие. В редки случаи сънуваше и кошмари — носеше Кейт на ръце сред ослепителен сняг, преследваше ги нещо ужасно — но тези сънища почти не я спохождаха вече. И за това бе благодарна: в крайна сметка, едва ли скоро, но един ден Отечеството щеше да е просто поредният спомен от многобройните събития в живота ѝ, неприятно преживяване, което щеше да направи останалите спомени още по-хубави.

Холис вече спеше. Мъжът ѝ заспиваше в мига, в който положеше глава на възглавницата. Сара угаси свещта и се пъхна под завивките. Запита се дали Мари вече е родила, или все още крещи на съпруга си; замисли се за семейство Хименез и изражението на Карлос, когато взе малката Грейс в ръце. Може би благодат беше думата, която търсеше. Имаше вероятност статистическата служба да ги разкрие, но според Сара тя беше малка с многото бебета, които се раждаха. И в това беше проблемът. Настъпваше нова епоха; новата ера беше започнала. Може би това научаваше човек с годините — когато се огледаш в огледалото и видиш следите от остаряване по лицето си, когато погледнеш спящата си дъщеря и видиш в нея безвъзвратно отминалото си детство. Светът е истински и ти живееш в него като мимолетна, но неизменна част, а ако имаш късмет, нещата, които си направил в името на любовта, ще се помнят.

Шест

Небето над Хюстън постепенно изсветля. Гриър влезе в града и при детелината, където магистрала Кейти се пресичаше с шосе 610 сред рухнали мостове и надлези, пое на север. Мина през мочурища и блата, тиня и непроходимата джунгла, заобиколи разрушените и потънали централни квартали, изкачи се на възвишението и тръгна по широк булевард покрай ръждясали автомобили, към лагуната в централната част на града.

Лодката стоеше там, където я остави преди два месеца. Завърза коня, изгреба гъмжащата от комари вода, събрала се от дъждовете, и издърпа лодката до водата. В другия край на лагуната Шеврон Маринър стоеше килнат: огромен храм от ръжда и гнило дърво, заседнал сред порутените небостъргачи в центъра на града. Натовари багажа в лодката, изтика я във водата и започна да гребе.

Във фоайето на високата офис сграда завърза плавателния съд в основата на ескалаторите и тръгна нагоре по стълбите, преметнал пълната чанта на рамо. Качването до десетия етаж сред вонящия на мухъл въздух го замая и задъха. В празния офис Гриър издърпа въжето, което бе завързал там, спусна сака на палубата на Маринър и слезе след него.

Най-напред винаги хранеше Картър.

По средата на кораба, от лявата страна имаше капак в палубата. Гриър коленичи до него и извади тубите с кръв от чантата. Завърза три за дръжките с едно от въжетата. Слънцето светеше зад гърба му и обливаше палубата със светлина. С помощта на масивен гаечен ключ той отви предпазните болтове, натисна дръжката и отвори капака.

Слънчев лъч огря помещението отдолу. Картър лежеше, свит в ембрионална поза, до стената; тялото му бе в сянка, далеч от светлината. На пода на купчина бяха струпани стари туби и въжета. Гриър спусна пълните туби. Чак когато тупнаха на пода, Картър се размърда. Щом пропълзя на четири крака към кръвта, Гриър пусна въжето, затвори капака и зави наново предпазните болтове.

Сега беше ред на Ейми.

Гриър отиде при втория капак. Номерът бе да действа бързо, но не и с безразсъдна паника. За Ейми мирисът на кръв не можеше да бъде спрян от просто нещо като пластмасата на туба; гладът ѝ беше прекалено силен. Гриър разположи всичко на една ръка разстояние, разви болтовете и ги остави настрани. Пое дълбоко въздух, за да успокои нервите си и отвори капака.

Кръв.

Ейми скочи. Лушъс хвърли тубите в дупката, затръшна капака и пъхна първия болт на място тъкмо когато Ейми блъсна с тяло метала, който издрънча, сякаш ударен с гигантски чук. Гриър се хвърли върху капака; последва втори удар, който му изкара въздуха. Пантите започнаха да се огъват; ако не успееше да постави останалите болтове, капакът нямаше да издържи. Успя да пъхне още два в дупките им, когато Ейми удари отново; Гриър видя безпомощно как един от болтовете изхвръква и се търкулва по палубата. Протегна бързо ръка и го сграбчи с крайчеца на пръстите си.

— Ейми! — извика той. — Аз съм! Лушъс! — Пъхна болта обратно и го заби с ключа. — Кръвта е вътре! Следвай мириса ѝ!

С три завъртания на гаечния ключ болтът бе захванат здраво и четвъртата дупка на капака се намести. Гриър постави болт в нея. От вътрешната страна на капака прозвуча един последен удар, но този път слаб, и се приключи.

Лушъс, не исках да…

— Няма нищо — отвърна той.

Съжалявам…

Гриър събра инструментите и ги пъхна в празната чанта. Под краката му, в трюма на Шеврон Маринър Ейми и Картър пиеха до насита. Винаги ставаше така; Гриър трябваше вече да е свикнал. Но сърцето му биеше неудържимо и целият се тресеше от адреналина.

— Аз съм твой приятел, Ейми — каза той. — И винаги ще бъда. Каквото и да стане, знаеш, че съм с теб.

И след тези думи Лушъс прекоси палубата на Маринър и излезе обратно през люка.

Седем

Ейми дойде на себе си и осъзна, че стои на колене в пръстта. На ръцете ѝ имаше ръкавици; на земята до нея стоеше пластмасова саксия с калдъръмчета, а до саксията имаше ръждясала лопатка.

— Всичко наред ли е, госпожице Ейми?

Картър седеше на двора, опънал крака под масата от ковано желязо, и си вееше с голяма сламена шапка. На масата имаше две чаши със студен чай.

— Този човек се грижи добре за нас — въздъхна доволно той. — Не помня откога не съм се хранил така добре.

Ейми се изправи замаяна. Чувстваше се отпаднала, сякаш се събуждаше от дълбок сън.

— Ела и поседни за малко, докато ти слегне храната — предложи ѝ Картър. — Денят за хранене е много уморителен. Цветята могат да почакат.

Вярно беше; цветя имаше колкото искаш. Щом Ейми приключеше със саденето на една леха, до портата се появяваше нова. Същото важеше и за чая с лед: в един миг на масата нямаше нищо, а в следващия се появяваха две запотени стъклени чаши. Ейми не знаеше каква невидима сила отговаря за появата им. Това място следваше някаква своя логика. Всеки ден беше като сезон, всеки сезон като година.

Тя си свали ръкавиците и отиде при Картър. В устата ѝ имаше остатъчен лепкав вкус на кръв. Отпи от чая, за да го прогони.

— Трябва да си поддържаш силите, госпожице Ейми — рече Картър. — Няма смисъл да гладуваш.

— Просто… не ми харесва. — Ейми погледна Картър, който си вееше с шапката. — Отново се опитах да го убия.

— Лушъс разбира прекрасно каква е ситуацията. Съмнявам се, че го приема лично.

— Въпросът не е в това, Антъни. Трябва да се науча да се владея като теб.

Картър се намръщи. Той беше пестелив на изражения и жестове и често замълчаваше замислено.

— Не бива да се тормозиш. Едва от три години си като нас. На практика си още бебе.

— Не се чувствам като бебе.

— А как се чувстваш?

— Като чудовище.

Изрече думите твърде рязко, затова извърна засрамено очи. След хранене винаги изпитваше угризения. Колко странно: тялото ѝ се намираше в трюма на кораб, но съзнанието ѝ живееше тук с Картър, сред цветя и дървета. Само когато Лушъс донесеше кръв, тези два свята се докосваха и контрастът я дезориентираше. Картър ѝ бе обяснил, че има един свят на плът, кръв и кости и втори — по-дълбока реалност, която обикновените хора зърваха рядко и мимолетно. Свят на души, свят и на живите, и на мъртвите, в който времето и пространството, паметта и копнежите съществуваха в абстрактно състояние като в сънищата.

Ейми знаеше всичко това. Имаше чувството, че винаги е знаела — дори като малко, изцяло човешко момиче бе долавяла съществуването на този друг скрит свят. Предполагаше, че много деца го усещат. Та какво е детството, ако не преминаване от светлината към тъмнината, бавното потъване на душата сред океан от злободневие? Откакто се намираше на Шеврон Маринър, си беше изяснила голяма част от миналото. Ярки спомени се завръщаха в съзнанието ѝ с тихи стъпки и събития, случили се много отдавна, ѝ изглеждаха съвсем скорошни. Спомни си как веднъж много отдавна в безметежния период от време, който наричаше в мислите си „преди“ — преди Лейси и Улгаст, преди проекта „Ной“, преди планината в Орегон и дългото ѝ скитане в пуст свят, населен единствено от вирали — животните ѝ бяха говорили. Големи животни, като кучетата, но и по-малки животни, на които никой не обръщаше внимание — птици, дори насекоми. По онова време не го намираше за странно; приемаше го за даденост. Не я притесняваше и фактът, че никой друг не ги чуваше; просто светът бе устроен така, че животните говореха само с нея, винаги я наричаха по име, сякаш бяха стари приятели, разказваха ѝ за живота си и тя се радваше на специалното внимание, което ѝ обръщаха, когато почти всичко в живота ѝ беше пълна каша: променящите се настроения на майка ѝ и постоянните ѝ отсъствия, местенето им от място на място, непознатите мъже, които идваха и си отиваха необяснимо.

Всичко това продължи без последици до деня, в който Лейси я заведе в зоопарка. По онова време Ейми все още не осъзнаваше напълно, че майка ѝ я е изоставила — че повече никога няма да я види — и се беше зарадвала; чувала бе, че има зоологически градини, но никога не беше ходила. Влезе в зоопарка под приветливите възгласи на животните. След странните събития от предишния ден — внезапното заминаване на майка ѝ и присъствието на монахините, които бяха мили, но по странно скован начин, сякаш рецитираха добродушието си от картончета с инструкции — гласовете на животните ѝ донесоха позната утеха. Усетила прилив на енергия, се отскубна от Лейси и хукна към клетката на белите мечки. Три от тях се припичаха на слънце; четвъртата плуваше в басейна. Колко прекрасно изглеждаха, какви великолепни животни! Дори сега, толкова години по-късно, си спомняше с приятно чувство за лъскавата им бяла козина, едрите мускулести тела и изразителните лица, които сякаш притежаваха цялата мъдрост на света. Ейми се приближи до стъклото и мечката във водата заплува към нея. Макар да знаеше, че е най-добре да общува с животните, когато наоколо няма никой, не можа да сдържи въодушевлението си. Изведнъж ѝ дожаля, че толкова царствено създание е принудено да живее в плен и да се припича върху фалшиви скали под погледите на хора, които не го ценят.

— Как се казваш? — попита тя мечката. — Аз се казвам Ейми.

Отговорът представляваше експлозия от непроизносими съгласни, каквито бяха и имената на останалите мечки, които мечокът ѝ каза любезно. Истина ли беше, или малкото момиченце просто си въобразяваше? Не, всичко това се бе случило точно както си спомняше. Лейси дойде при нея до стъклото със загрижено изражение.

— Не стой толкова близо, Ейми — предупреди я тя.

За да я успокои, а и тъй като бе доловила в добрата жена с мелодичен акцент готовност да приеме необичайни явления — все пак тя ѝ предложи да отидат в зоопарка — Ейми ѝ обясни какво става по най-простичкия начин, който знаеше:

— Мечокът има мечешко име. Но не мога да го произнеса.

Лейси се намръщи.

— Мечката има име?

— Разбира се — отвърна Ейми.

Тя се обърна към новия си приятел, който почукваше с нос стъклото. Ейми се канеше да го попита за живота му и дали му липсва дома му в Арктика, когато се чу силен плясък. Втора мечка скочи в басейна. Тя заплува с огромните си като джанти лапи към Ейми и спря до първия мечок, който ближеше стъклото с огромен розов език. Разнесоха се възклицания от събралите се пред клетката хора, които започнаха да правят снимки. Ейми пристисна длан върху стъклото за поздрав, но нещо не беше наред. Имаше нещо различно и притеснително. Огромните черни очи на мечката не гледаха към нея, а в душата ѝ, с толкова силна емоция, че Ейми не можеше да откъсне очи. Усети как потъва в погледа на животното и изпита усещане все едно пада, все едно вдига крак, за да се качи на стъпало, но стъпалото не е там.

Ейми, казваше мечката. Ти си Ейми Ейми Ейми Ейми Ейми…

Наоколо настана суматоха. Ейми постепенно осъзна, че чува и други звуци, други гласове — не човешки, а животински. Крясъците на маймуни. Чуруликането на птици. Рева на дивите котки, паникьосания тропот на слонове и носорози. Третата и четвъртата мечка скочиха в басейна и огромните им, покрити с бели кожуси тела изплискаха леденостудена вода през ръба. Вълната заля зрителите и настана паника.

Тя е, тя е, тя е, тя е…

Ейми стоеше на колене до стъклото, мокра до кости, свела глава към гладката повърхност. В главата ѝ отекваха гласове. Имаше чувството, че вселената се смалява и я обвива в тъмнина. Всички тези животни щяха да умрат. Това означаваше присъствието ѝ за тях. Мечките, маймуните, птиците и слоновете: всички щяха да умрат. Някои щяха да загинат от глад в клетките си; други щяха да намерят края си по по-жесток начин. Всички щяха да умрат, не само животните. Хората също. Целият свят щеше да умре, а тя щеше да остане в центъра му, съвсем сама.

Смъртта идва, ти си Ейми, Ейми, Ейми…

— Спомняш си, нали?

Ейми дойде на себе си на двора. Картър я гледаше изпитателно.

— Извинявай — каза тя. — Не исках да се държа грубо.

— Няма нищо. И аз се чувствах така в началото. Отне ми известно време да свикна.

Лятото си отиваше; скоро щеше да настъпи есен. Тялото на Рейчъл Ууд скоро щеше да изплува в синьо-зелената вода на басейна. Понякога, докато садеше цветя до портата, Ейми виждаше черната кола на жената да минава бавно покрай нея. През тъмните прозорци зърваше Рейчъл, облечена с екип за тенис, да се взира в къщата. Но колата никога не спираше, а когато Ейми ѝ махаше, жената никога не отвръщаше на поздрава.

— Как мислиш, още колко ще трябва да чакаме?

— Зависи от Нула. Рано или късно ще трябва да направи нещо. Доколкото той знае, аз съм мъртъв също като останалите.

Картър ѝ беше обяснил, че водата ги пази. Фанинг не можеше да проникне през студената ѝ прегръдка. Докато бяха на кораба, Фанинг не можеше да ги намери.

— Но все някога ще дойде — отбеляза Ейми.

Картър кимна.

— Изчаква, но няма да остави нещата така. Целта му винаги е била да сложи край на всичко.

Вятърът се усилваше — есенен вятър, влажен и студен. Облаци затулиха слънцето. По това време на деня винаги наставаше особена тишина.

— Чудата двойка сме, а?

— Така е, госпожице Ейми.

— Би ли престанал да се обръщаш към мен с „госпожице“? Отдавна трябваше да те помоля.

— Казвам го от уважение. Но щом ме молиш, няма повече да го използвам.

От дърветата падаха листа и се носеха по моравата, покрай масата и около басейна. Ейми си помисли колко ѝ липсва Питър. Това беше цената, която заплати; отказа се от него.

Тя допи чая, за да пропъди вкуса на кръв в устата си, и си сложи ръкавиците.

— Готов ли си?

— Да. — Картър си сложи шапката. — Да се залавяме с почистването на листа.

Осем

— Майкъл!

Сестра му изкачи последните две стъпала тичешком и го прегърна толкова силно, че ребрата го заболяха.

— Еха! И аз се радвам да те видя.

Сестрата на регистратурата ги гледаше, но Сара не се сдържа.

— Не мога да повярвам! Какво правиш тук? — възкликна тя, отстъпи крачка назад и го огледа с майчинска загриженост. От една страна, Майкъл се засрами, но, от друга, щеше да се разочарова, ако Сара не го беше посрещнала така. — Леле, колко си отслабнал. Кога пристигна? Кейт много ще се зарадва. — Сара погледна към сестрата, възрастна жена с идеално чиста престилка. — Уенди, това е брат ми Майкъл.

— Онзи с лодката?

Майкъл се засмя.

— Да, аз съм.

— Нали ще останеш по-дълго? — попита Сара.

— Само за няколко дни.

Сара поклати глава и въздъхна.

— Е, ще трябва да се примиря. — Стискаше го за лакътя, сякаш щеше да се изпари. — След час свършвам работа. Стой тук, разбрахме ли се? Майкъл, говоря сериозно.

Майкъл я изчака и двамата се прибраха в апартамента. Колко странно беше отново да е на сушата със смущаващата ѝ неподвижност под краката му. След като бе прекарал три години почти напълно сам, кипящото от живот, забързано човечество, го дразнеше. Постара се да скрие раздразнението си, убеден, че скоро ще премине, но в същото време се чудеше дали дългите му плавания не са го променили толкова безвъзвратно, че повече да не може да живее сред хора.

Прониза го чувство на вина, когато видя колко се е променила Кейт. Вече не беше бебе; дори къдриците в косата ѝ вече ги нямаше. Двамата поиграха на гоненица с Холис, докато Сара приготвяше вечерята; след като се нахраниха, Майкъл отиде да я приспи с приказка. Не ѝ чете от книжка: Кейт искаше да ѝ разкаже за приключенията му по море.

Майкъл реши да ѝ разкаже за кита. Случката беше отпреди шест месеца, навътре във водите на Мексиканския залив. Късно през нощта, когато водата бе спокойна и блещукаше на лунна светлина, лодката му започна да се издига, сякаш нивото на морето се покачваше. Отдясно изникна черен силует. Първоначално не разбра какво е. Чел беше за китове, но не ги бе виждал с очите си и имаше само смътна представа колко големи са тези животни. Как бе възможно на света да има толкова голямо живо същество? Когато китът бавно се подаде над водата, от главата му изригна струя вода; създанието се обърна лениво на една страна и се видя едната му огромна перка, по чиито черни лъскави краища бяха полепнали миди и водорасли. Майкъл беше твърде слисан, за да се уплаши; чак по-късно осъзна, че само с едно замахване на опашката китът можеше да разбие лодката на парчета.

Кейт го гледаше ококорено.

— И какво стана после?

Майкъл ѝ разказа, че очаквал китът да продължи по пътя си, но животното плувало редом с Наутилус в продължение на цял час. От време на време потапяло гигантската си глава под водата, след миг се подавало отново и бълвало струя вода през носната си дупка със звук, подобен на силна кихавица. Когато луната започнала да залязва, животното се гмурнало в морето и повече не се показало. Майкъл чакал и се чудел дали китът си е отишъл. Минали няколко минути; той започнал да се успокоява. И тогава сред експлозия от морска вода китът изскочил от дясната страна на лодката и гигантското му туловище се издигнало във въздуха. Майкъл каза, че било все едно гледал как цял град се издига в небето. Виждаш ли какво мога? Не се закачай с мен, братко. Китът цопнал обратно във водата с втори невъобразим плясък, който метнал Майкъл в другия край на палубата и го измокрил до кости. Повече не го видял.

Кейт се усмихваше.

— Разбирам. Китът се е шегувал с теб.

Майкъл се засмя.

— Май си права.

Той я целуна за лека нощ и се върна в дневната, където Холис и Сара прибираха измитите съдове. Токът вече беше спрял; на масата мъждукаха две свещи, от които се издигаха струйки дим.

— Тя е страхотно дете.

— Заслугата е на Холис — каза Сара. — Толкова съм заета в болницата, че рядко я виждам.

Холис се ухили.

— Вярно е.

— Нали не възразяваш да ти постеля на пода? — попита Сара. — Ако знаех, че ще идваш, щях да донеса легло от болницата.

— Шегуваш ли се? Обикновено спя седнал. Вече дори не знам дали изобщо спя.

Сара бършеше печката с парцал. Прекалено агресивно — Майкъл долавяше недоволството ѝ.

— Виж, не се тревожи за мен. Добре съм — каза той.

Сара въздъхна ядосано.

— Холис, поговори с него. Мен не ме слуша.

Мъжът ѝ сви безпомощно рамене.

— Какво искаш да му кажа?

— Например: „Много хора те обичат, престани да се излагаш на опасност“.

— Това не е вярно — възрази Майкъл.

— Сара се опитва да каже — прекъсна го Холис, — че всички се надяваме да си внимателен.

— Не, изобщо не се опитвам да кажа това. — Сара погледна към Майкъл. — Лор ли е причината?

— Лор няма нищо общо.

— Тогава ми обясни, защото не те разбирам, Майкъл.

Как да ѝ обясни? Причините бяха толкова многобройни и оплетени, че нямаше как да ги изрази с думи.

— Просто усещам, че това трябва да правя. Нямам друго обяснение.

Сара продължи с твърде енергичното бърсане на печката.

— Значи имаш чувството, че трябва да ме плашиш до смърт.

Майкъл протегна ръка към нея, но тя я отблъсна.

— Сара…

— Недей. — Тя не го погледна. — Не ми казвай, че всичко е наред. По дяволите, бях решила да не се караме. Трябва да ставам рано.

Холис отиде при нея, постави една ръка върху рамото ѝ, а другата върху парцала и нежно го откопчи от стисната ѝ длан.

— Говорихме по този въпрос. Остави го да прави каквото реши.

— О, чуй се само. Несъмнено си мислиш, че идеята е страхотна.

Сара се разплака. Холис я обърна и я прегърна, след което погледна през рамото ѝ към Майкъл, който стоеше неловко до масата.

— Просто е уморена. Ще ни оставиш ли за минутка?

— Разбира се.

— Благодаря ти, Майкъл. Ключът е до вратата.

Майкъл излезе от апартамента и слезе на улицата. Тъй като нямаше къде да отиде, седна на земята до входа, където никой нямаше да го безпокои. Не се беше чувствал толкова зле от дълго време. Сара по принцип се тревожеше прекалено, но той не обичаше да я разстройва; това бе една от причините да идва в града толкова рядко. Щеше му се да я зарадва — да си намери жена, да се оженят, да си намери работа като всички останали, да има деца. Сестра му заслужаваше малко спокойствие след като се бе грижила за него след смъртта на родителите им, макар самата тя да беше още дете. Този безмълвен факт присъстваше във всичките им разговори. Ако животът им се бе стекъл по различен начин, вероятно щяха да са като всички останали братя и сестри, загрижеността им един за друг щеше да избледнее с времето и новите хора в живота им. Но за тях двамата не беше така. Макар други връзки да излизаха на преден план, в сърцата им винаги щеше да има местенце само за тях двамата.

Когато реши, че е минало достатъчно време, Майкъл се върна в апартамента. Свещите бяха угаснали; Сара му беше приготвила постеля и възглавница. Майкъл се съблече в тъмното и легна. Чак тогава забеляза бележката от Сара върху раницата му. Запали една от свещите и я прочете.

Съжалявам. Обичам те. Всички нащрек.

С.

Само три изречения, но те му бяха напълно достатъчни. Тези три изречения двамата си казваха един на друг всеки ден от живота си.

Събуди се и щом отвори очи, видя Кейт, приведена над него.

— Чичо Майкъл, събуди се!

Майкъл се надигна на лакти. Холис стоеше до вратата.

— Извинявай. Казах ѝ да не те буди.

На Майкъл му трябваше момент, за да се ориентира. Не беше свикнал да спи толкова до късно. Като цяло бе отвикнал да спи.

— Сара тук ли е?

— Излезе преди няколко часа. — Холис повика дъщеря си с жест. — Да вървим. Ще закъснеем.

Кейт направи физиономия.

— Татко се страхува от сестрите.

— Татко ти е умен. От онези жени ме побиват тръпки.

— Майкъл, не ми помагаш — рече Холис.

— Ясно. — Той погледна към момиченцето. — Слушай баща си, миличка.

Кейт го изненада с внезапна, силна прегръдка.

— Ще бъдеш ли тук, когато се приберем?

— Разбира се.

Майкъл се заслуша в стъпките им надолу по стълбите. Трябваше да признае, че хлапето е много умно. Това си беше чисто емоционално изнудване, но какво да направи? Облече се и се изми на мивката. Сара му беше оставила хлебчета за закуска, но не му се ядеше. Ако огладнееше по-късно, щеше да си намери нещо за хапване.

Взе си раницата и излезе.

Към края на сутрешната визитация една от медицинските сестри я повика. Тя отиде на регистратурата, където я чакаше сестра Пег.

— Здравейте, сестро.

Сестра Пег бе от хората, чието присъствие караше всички наоколо да се стегнат. Никой не знаеше на колко години е точно — поне на шейсет, макар да разправяха, че и преди двайсет години изглеждала по същия начин. Легендарно заядлива, макар Сара да знаеше, че това не е съвсем вярно, под строгата външност на монахинята се криеше напълно посветена на грижите за поверените ѝ деца жена.

— Може ли да поговорим, Сара?

След минутка двете вече вървяха към сиропиталището. Когато наближиха, Сара чу глъчката на децата; голямото междучасие беше в разгара си. Влязоха през портата откъм градината.

— Доктор Сара, доктор Сара!

Едва стъпила на площадката, децата се спуснаха към нея. Познаваха я добре, но доколкото знаеше, всеки посетител предизвикваше голямо въодушевление. Тя се измъкна с обещания да остане по-дълго следващия път и последва сестра Пег в сградата.

Момичето седеше на масата в малката стая, която Сара използваше за прегледи. То вдигна очи, щом Сара влезе. Беше на не повече от дванайсет или тринайсет години; трудно можеше да прецени под цялата мръсотия. Облечена беше с мърлява рокля от зебло, завързана на едното рамо; краката ѝ, черни от кал и осеяни с драскотини, бяха боси.

— От Вътрешна сигурност я доведоха снощи — обясни сестра Пег. — Не е продумала оттогава.

Заловили момичето, докато се опитвало да влезе с взлом в един от селскостопанските складове. Сара виждаше защо: детето изглеждаше изгладняло.

— Здравей, аз съм доктор Сара. Как се казваш?

Момичето, което гледаше напрегнато изпод кичури сплъстена коса, не отговори. Очите му — единствената част от тялото, която помръдваше — се стрелнаха боязливо към сестра Пег, след това отново към Сара.

— Опитахме се да разберем кои са родителите, но не открихме кой се грижи за нея.

Сара не се учуди. Извади слушалка от чантата си и я показа на момичето.

— Ще ти преслушам сърцето — може ли?

Момичето не продума, но очите му казваха, че може. Сара смъкна презрамката от рамото ѝ. Тънка беше като вейка, но гърдите ѝ започваха да напъпват. Щом усети студения метален диск върху кожата си, момичето потрепери за миг, но иначе не помръдна.

— Сара, ела да видиш нещо.

Сестра Пег гледаше гърба на момичето. Целият беше осеян с белези от изгаряне и бой с пръчка. Някои бяха стари, други съвсем пресни. Сара бе виждала и преди подобни белези, но никога толкова много.

Тя погледна момичето.

— Миличка, кой ти причини това?

— Мисля, че не може да говори — каза сестра Пег.

Сара започна да се досеща какъв е проблемът. Момичето ѝ позволи да хване брадичката му. Сара вдигна ръка до дясното ухо на детето и щракна с пръсти три пъти; момичето не реагира. Провери и другото ухо. Нищо. След това погледна момичето в очите, посочи към ухото си и бавно поклати глава сякаш казваше „Не“. Момичето кимна.

— Не може да говори, защото е глуха.

И тогава се случи нещо изненадващо. Момичето хвана Сара за ръката. С показалец започна да чертае линии по дланта ѝ. Не линии, а букви, осъзна Сара. Букви. П. И. М.

— Пим — каза Сара, хвърли поглед към сестра Пег и отново се обърна към момичето. — Пим ли се казваш?

Момичето кимна. Сара я хвана за ръката, изписа върху дланта ѝ САРА и посочи към себе си.

— Сара.

Момичето вдигна очи.

— Сестро, ще ми донесете ли нещо за писане?

Сестра Пег излезе от стаята и се върна с малка черна дъска и тебешир, каквито децата използваха в училище.

КЪДЕ СА РОДИТЕЛИТЕ ТИ?, написа Сара.

Пим взе дъската, изтри с длан написаното от Сара и стисна непохватно тебешира в юмрук.

— МРЕЛИ.

— КОГА?

— МАМА, ПОСЛЕ ТАТКО, НАКРАЯ ТИМ.

— КОЙ ТЕ ПРЕБИ?

— МЪЖ.

— КОЙ МЪЖ?

— НЕ ЗНАМ. ИЗБЯГА.

Не искаше да зададе следващия въпрос, но се налагаше.

— НАРАНИ ЛИ ТЕ И ДРУГАДЕ?

Момичето се поколеба, но кимна. Сърцето на Сара се сви.

— КЪДЕ?

Пим взе дъската.

— МЕЖДУ КРАКАТА.

Без да сваля очи от момичето, Сара каза:

— Сестро, ще ни оставите ли за малко?

След като сестра Пег излезе, Сара написа:

— МНОГО ПЪТИ ЛИ?

Момичето кимна.

— ТРЯБВА ДА ТЕ ПРЕГЛЕДАМ. ЩЕ ВНИМАВАМ.

Пим настръхна и започна да клати бързо глава.

— МОЛЯ ТЕ — написа Сара. — ВАЖНО Е.

Пим взе дъската и написа бързо:

— АЗ ВИНОВНА. ОБЕЩАХ ДА НЕ КАЗВАМ.

— НЕ. НЕ СИ ВИНОВНА ТИ.

— ПИМ ЛОША.

На Сара ѝ призля. Виждала бе ужасяващи неща, при това не само в Отечеството. Невъзможно беше да работиш в болница, без да се сблъскаш с най-лошите страни на човешката природа. Жена със счупена китка, която обяснява как е паднала по стълбите, докато съпругът ѝ я наблюдава зорко и ѝ дава знаци с очи. Недохранен старец, зарязан пред входа от роднините си. Една от проститутките на Дънк с тяло, раздирано от болести и рани, стиснала шепа монети, за да се отърве от бебето в утробата си и да се върне обратно на работа. Налагаше се да станеш поне малко коравосърдечен, в противен случай нямаше как да издържиш, но малтретираните деца бяха най-страшното. Деца, от които не можеш да извърнеш очи. В случая на Пим бе лесно да се досети каква е историята. След смъртта на родителите някой е предложил да прибере момичето, роднина или съсед. Всички са си помисли колко благородно от страна на този човек да поеме отговорност за бедното глухонямо сираче, а след това никой не си е направил труда да провери какво се случва с него.

— Не, миличка. — Сара хвана Пим за ръце и я погледна в очите. В тях сияеше душата на детето, мъничка, уплашена, забравена от света. Тя бе най-самотното същество на земята и Сара разбра какво трябва да направи от чиста човещина.

Дори Холис не знаеше историята. Сара не се страхуваше да му каже; познаваше го добре. Но отдавна беше решила да мълчи. Казваха, че в Отечеството всеки преживявал това и редът на Сара неизбежно дойде. Изтърпяла бе, както можеше, а когато всичко приключи, си представи метална кутия със здрава ключалка. Накрая сложи спомена в кутията.

Тя взе дъската и написа:

— НЯКОГА И АЗ ПОСТРАДАХ ПО ТОЗИ НАЧИН.

Момичето прочете написаното с предпазливо изражение. Минаха десетина секунди, преди да вземе тебешира.

— ТАЙНА?

— НЕ СЪМ КАЗВАЛА НА НИКОЙ ДРУГ.

Изражението на момичето започна да се променя. Нещо в него се отприщваше.

Сара написа:

— С ТЕБ СИ ПРИЛИЧАМЕ. САРА Е ДОБРА. ПИМ Е ДОБРА. НЕ СМЕ ВИНОВНИ.

Очите на момичето се насълзиха. Една сълза преля и се търкулна по бузата, като остави след себе си диря в мръсотията. Стисна устни; мускулите на врата и челюстта ѝ се напрегнаха и потрепериха. Странен звук изпълни стаята. Приличаше на животинско ръмжене. Сякаш нещо в нея се бореше да излезе навън.

И тогава момичето отвори уста и нададе вой, който разби всяка идея за човешки език, сведен само до една продължителна нота на болка. Сара я прегърна. Пим виеше, трепереше, опитваше се да се освободи, но Сара не я пусна.

— Всичко е наред. Вече си в безопасност. Аз съм до теб. — Продължи да я прегръща дълго след като се успокои.

Девет

Сградата на Капитолия, в която някога се помещавала Първа тексаска банка — името все още беше гравирано над входа — се намираше близо до училището. Във фоайето имаше табела, на която бяха изписани имената на отделните ведомства: Жилищна комисия, Здравеопазване, Селско стопанство и търговия, Печатарство. Кабинетът на Санчез се намираше на втория етаж. Питър изкачи стълбите до приемната, където зад бюро седеше офицер от Вътрешна сигурност с неестествено чиста униформа. Питър изведнъж се засрами от мърлявите си работни дрехи и чантата с инструменти в ръката си.

— Какво обичате?

— Идвам при президента Санчез. Имам уговорка.

— Име? — Офицерът сведе очи към бюрото; попълваше някакъв формуляр.

— Питър Джаксън.

Изражението на офицера се промени.

— Вие ли сте Джаксън?

Питър кимна.

— Да му се не види! — Мъжът го зяпна сконфузено. Питър скоро не се бе сблъсквал с подобна реакция. Но пък и напоследък рядко срещаше непознати хора. Всъщност изобщо не срещаше непознати.

— Бихте ли предали, че съм тук? — попита накрая Питър.

— Разбира се. — Офицерът скочи от стола си. — Един момент. Веднага ще им съобщя, че сте тук.

Местоимението „им“ му направи впечатление. Кой още щеше да присъства на срещата? А и защо изобщо го бяха повикали? След часове размишления върху бележката от президента не успя да измисли каква е причината. Може би Кейлъб беше прав и просто искаха да се върне в армията. В такъв случай разговорът щеше да е много кратък.

— Заповядайте, господин Джаксън.

Офицерът взе чантата с инструменти на Питър и го поведе по дългия коридор. Вратата на Санчез беше отворена. Тя стана от бюрото, когато Питър влезе: дребна жена с почти напълно побеляла коса, остри черти и твърд поглед. Срещу нея седеше мъж с къса четинеста брада. Изглеждаше му познат, но Питър не можеше да се сети откъде.

— Господин Джаксън, радвам се да ви видя. — Санчез заобиколи бюрото и му подаде ръка.

— Госпожо президент, за мен е чест.

— Моля ви, наричайте ме Вики. Това е Форд Чейс, началникът на кабинета ми.

— Мисля, че сме се срещали, господин Джаксън.

Сега Питър си спомни: Чейс участваше в разследването след разрушаването на Пътя на нефта. Споменът беше неприятен; Питър веднага беше изпитал силна неприязън към него. Недоверието му се засили от факта, че Чейс носеше вратовръзка — най-непонятния аксесоар на света.

— И, разбира се, познаваш генерал Апгар — каза Санчез.

Питър се обърна и видя от дивана да се изправя бившият му командир. Гунар беше остарял малко, късо подстриганата му коса беше прошарена, бръчките по челото бяха по-дълбоки. Малко шкембе опъваше копчетата на униформата му. Питър изпита силен порив да козирува, но се сдържа и му стисна ръка.

— Поздравления за повишението, сър. — Никой от служилите под командването му не се изненада, когато назначиха Апгар за генерал на армията след оттеглянето на Флийт.

— И до ден днешен съжалявам, че приех. Как е синът ти?

— Добре е, сър, благодаря, че попитахте.

— Ако исках да се обръщаш към мен със „сър“, нямаше да приема оставката ти. Между другото, за това съжалявам най-много след повишението ми. Трябваше да се постарая повече да те разубедя.

Питър харесваше Гунар; присъствието му действаше успокояващо.

— Така или иначе нямаше да успеете.

Санчез ги заведе до малък кът с диван и два кожени фотьойла около ниска масичка с каменен плот, върху който имаше хартия, навита на дълго руло. Чак сега Питър успя да огледа помещението: заемаща цяла стена етажерка с книги, прозорец без пердета, очукано бюро, отрупано с купчини документи. Зад него знамето на Тексас висеше от пилон — единственият церемониален предмет в стаята. Питър седна на единия от столовете срещу Санчез. Апгар и Чейс седнаха отстрани.

— Господин Джаксън, сигурна съм, че се чудите защо ви повиках — започна Санчез. — Искам да ви помоля за услуга. И за да ви дам малко контекст, ще ви покажа нещо. Форд?

Чейс разгъна рулото хартия и притисна четирите ѝ краища, за да не се свиват. Топографска карта: Кървил се намираше в центъра с ясно обозначени стени и периметър. На запад покрай река Гуадалупе имаше три големи области, маркирани с щрихи и с обозначения: П31, П32, П33.

— С риск да прозвучи помпозно, това тук е бъдещето на Тексаската република — каза Санчез.

Чейс обясни:

— ПЗ е съкратено от Парцел за заселване.

— Тези райони са най-подходящи за преместване на част от населението, поне за начало. Има вода, плодородна почва и пасища. Ще действаме на етапи и ще избираме заселниците чрез жребий.

— Всички ще поискат да се махнат оттук — добави Чейс.

Питър вдигна очи от картата. Всички очакваха реакцията му.

— Не изглеждаш впечатлен — отбеляза Санчез.

Питър потърси подходящи думи.

— Предполагам, че… просто не очаквах този ден да настъпи.

— Войната свърши — каза Апгар. — От три години никой не е забелязвал вирал. За това се борих толкова време.

Санчез се приведе напред. Имаше нещо изключително привлекателно в нея, някаква неоспорима сила. Питър беше чувал слуховете — говореше се, че на младини е била голяма красавица с един куп ухажори — но съвсем друго бе лично да изпита чара ѝ.

— Питър, делата ти ще се помнят вечно.

— Не бях сам.

— Знам. Героите са много. Съжалявам за приятелите ти. Загубата на капитан Донадио е тежка. А Ейми… — Санчез се замисли. — Ще бъда честна. Историите за нея… така и не съм сигурна на какво да вярвам. Дори сега не ги разбирам напълно. Знам обаче, че изобщо нямаше да водим този разговор, ако не бяхте ти и Ейми. А това те прави изключително важен. Може да се каже, че си неповторим. — Приковала го бе с поглед; имаше способността да те накара да се чувстваш, сякаш в стаята сте само двамата. — Кажи ми, харесва ли ти работата на строежа?

— Доволен съм.

— И така имаш възможност да прекарваш повече време със сина си.

Питър усети, че Санчез прилага някаква стратегия. Кимна.

— Аз нямам деца — продължи Санчез малко натъжено. — Част от цената, която плащам за позицията си. Но разбирам как се чувстваш. Затова веднага искам да отбележа, че съм взела това предвид и предложението ми няма да попречи по никакъв начин. Ще прекарваш достатъчно време с него, както правиш сега.

Питър познаваше кога някой говори полуистини, но, от друга страна, подходът на Санчез бе толкова добре обмислен, че нямаше как да не ѝ се възхити.

— Добре.

— Питър, какво ще кажеш да станеш част от кабинета ми?

Мисълта бе толкова абсурдна, че Питър едва не се изсмя.

— Простете, госпожо президент…

— Моля те — прекъсна го тя с усмивка, — наричай ме Вики.

Питър трябваше да признае, че жената е изкусна.

— Идеята е толкова абсурдна, че дори не знам откъде да започна. За начало например аз не съм политик.

— Не ми трябва политик. Ти си лидер и хората го знаят. Прекалено ценен си, за да стоиш настрана. Не отваряме портите само за да освободим място, макар да е крайно наложително. Това представлява фундаментална промяна в начина ни на живот. Все още трябва да уточним много детайли, но през следващите деветдесет дни възнамерявам да отменя военното положение. Ще отзовем Експедиционния корпус от териториите, за да помага при разселването, и постепенно ще преминем към изцяло цивилно управление. Преходът ще е тежък, но е наложителен, а подходящият момент е сега.

— При цялото ми уважение, не виждам какво общо има това с мен.

— Всъщност ти си основна фигура в плана. Поне се надявам да бъдеш. Позицията, в която се намираш, е уникална. Военните те уважават. Народът те обича, особено хората от Айова. И това са само две от колоните на обществото ни. Третата е търговията. Тифти Ламонт е мъртъв, но приятелството ти с него ти дава достъп до главатаря им. Нямаме намерение да спираме дейността им; не бихме могли, дори да опитаме. Пороците са неразделна част от живота — грозна, но неизменна част. Познаваш Дънк Уитърс, нали?

Питър кимна.

— Срещали сме се.

— Ако източниците ми са достоверни, се познавате доста добре. Чувала съм историята с клетката. Интересна случка.

Говореше за първата среща на Питър с Тифти в подземния му комплекс на север от Сан Антонио. За забавление и заради тръпката ръководителите на търговията влизаха в ръкопашен бой с вирали, а останалите залагаха кой ще спечели. Дънк бе влязъл пръв в клетката и победи един дремльо сравнително лесно, след което дойде ред на Питър, който се изправи срещу истински драк, за да осигури на Тифти договор да ги придружи до Айова.

— Налагаше се.

Санчез се усмихна.

— Точно за това говоря. Ти си човек, който прави необходимото. Що се отнася до Дънк, той, за съжаление, не е и наполовина умен, колкото покойния Ламонт. Споразумението ни с Ламонт беше простичко. Той разполагаше с най-добре запазеното военно оборудване, което бяхме виждали от години. Без него нямаше как да въоръжим армията. Казахме му да държи под око най-опасните оръжия, да ни снабдява редовно с пушки и муниции, а в замяна ние не му пречехме да върти бизнеса си. Ламонт разбираше напълно духа на договорката, но се съмнявам че с Дънк ще е същото. Той е опортюнист и е неприятна личност.

— Защо тогава не го хвърлите в затвора?

Санчез сви рамене:

— Може и дотам да се стигне. Според генерал Апгар трябва да ги заловим всичките, да завземем бункера и залите за залагания и да сложим край веднъж завинаги. Но друг ще заеме мястото му още преди мастилото да е изсъхнало и няма да постигнем нищо. Тук става въпрос за търсене и предлагане. Има търсене — кой ще доставя стоките? Масите за комар, алкохола, проститутките? Не ми харесва, но поне ще си имаме работа с човек, когото познаваме.

— Значи искате да говоря с него.

— Да, след известно време. Важно е да имаме контрол върху търговията, както и пълната подкрепа на военните и цивилното население по време на прехода. Имаш уважението и на трите групи. Да му се не види, ако поискаш, вероятно можеш да заемеш и моя пост, макар да не го пожелавам и на най-големия си враг.

Питър имаше тревожното усещане, че вече се е съгласил на нещо. Той погледна към Апгар, чието изражение казваше: Повярвай ми, напълно те разбирам.

— Какво точно искате от мен?

— Засега искам да те назнача за съветник. За посредник, ако щеш. По-нататък може да ти измислим конкретна длъжност. При всички случаи обаче те искам пред погледите на всички. Хората трябва да чуват първо твоя глас. И ти обещавам, че всеки ден ще си у дома навреме за вечеря със сина си.

Изкушението беше голямо: край на дните под палещото слънце с чук в ръка. Но Питър бе уморен. Напуснала го беше някаква жизнена енергия. Достатъчно беше направил и сега искаше тих и спокоен живот. Искаше да води сина си на училище и след това да ходи на работа, вечер да го приспива и да прекарва осем прекрасни часа на съвсем различно място — на единственото място, където бе истински щастлив.

— Не.

Санчез се стъписа; не беше свикнала да ѝ отказват толкова лаконично.

— Не?

— Това е отговорът ми.

— Несъмнено има нещо, което да те накара да размислиш.

— Поласкан съм, но не желая да се занимавам с тези проблеми. Съжалявам.

Санчез не изглеждаше ядосана, а само озадачена.

— Разбирам. — Чаровната усмивка се завърна на лицето ѝ. — Длъжна бях да попитам.

Тя стана и всички се изправиха с нея. Сега дойде ред на Питър да се изненада; осъзна, че е очаквал да го увещава. На вратата Санчез му стисна ръка.

— Благодаря ти за отделеното време, Питър. Предложението ми остава в сила и се надявам, че ще размислиш. Би могъл да помогнеш много. Обещай ми, че ще си помислиш?

Реши, че поне за това може да се съгласи.

— Обещавам.

— Генерал Апгар ще те изпрати.

Значи това беше всичко. Питър малко се учуди и се замисли дали е взел правилното решение.

— Питър, още нещо — обади се Санчез.

Той се обърна на прага. Жената се бе върнала на бюрото.

— Забравих да попитам, на колко години е синът ти?

Въпросът изглеждаше безобиден.

— На десет.

— И се казва Кейлъб, нали?

Питър кимна.

— Прекрасна възраст. Животът е пред него. Като се замисли човек, правим всичко в името на децата, нали? Ние ще си отидем, но решенията, които вземем през следващите няколко месеца, ще определят в какъв свят ще живеят те. — Санчез се усмихна. — Помислете за това, господин Джаксън. Благодаря, че дойдохте.

Питър последва Гунар навън и някъде по средата на коридора го чу да се киска тихичко.

— Добра е, нали?

— Да — призна Питър. — Много е добра.

Десет

Майкъл носеше в чантата си три предмета. Първият беше вестникът. Вторият — писмо.

Намери го в джоба на капитана. Върху плика не пишеше нищо; мъжът не бе имал намерение да го изпраща. Самото писмо, по-малко от страница, беше написано на английски.

Скъпи синко,

Знам, че с теб няма да се срещнем в този живот. Горивото ни свършва; угасна и последната ни надежда да намерим убежището. Снощи екипажът и пътниците гласуваха. Взехме единодушно решение. Никой не би искал да умре от обезводняване. Днес е последният ни ден на земята. Погребани в гробница от стомана, ще се носим по теченията, докато всемогъщият Бог реши да ни прати на дъното.

Не се и надявам, че последните ми думи ще стигнат до теб. Остава ми единствено да се моля, че с майка ти сте избегнали гибелта и някак си сте оцелели. Какво ме чака сега? В Свещения Коран пише: „Аллах единствен познава тайнствата на небето и земята. И решението в Деня на страшния съд е мимолетно, защото Аллах има власт над всичко“. Съдбата ни е в Негови ръце и при Него ще се завърнем. Въпреки всичко случило се вярвам, че безсмъртната ми душа ще премине в ръцете Му и с теб накрая ще се съберем в рая.

Последната мисъл в живота ми е за теб. Бог да те благослови.

Твой любящ баща,

Набил

Майкъл размишляваше върху тези думи, докато вървеше по улиците в най-западналата част на града. Свикнал бе с тъжни и съкрушителни сцени; прекосявал бе разрушени градове, пълни с хиляди скелети. Но досега мъртвите не му бяха говорили. В капитанската каюта намери паспорта на мъжа. Пълното му име беше Набил Хадад. Роден в Холандия, в град на име Утрехт, през 1971 г. Майкъл не намери в каютата друга следа от момчето — снимки или още писма — но лицето за връзка при спешни случаи в паспорта беше жена на име Астрид Кеебле с адрес в Лондон. Може би тя беше майката на момчето. Майкъл се зачуди защо ли капитанът не беше виждал никога сина си. Може би майката не е позволявала; а може пък по незнайна причина мъжът да се е чувствал недостоен. Въпреки това бе изпитал порив да му пише, макар да е знаел, че след няколко часа ще умре, а писмото ще си остане завинаги в джоба му.

Но от писмото научи и друго. Бергенсфиорд бе пътувал към конкретна цел. Не просто в търсене на убежище, а на „убежището“. Безопасно място, където вирусът нямаше да ги застигне.

Затова Майкъл носеше в чантата третия предмет, докато търсеше мъжа, когото наричаха Маестрото.

Дори този човек да имаше истинско име, Майкъл не го знаеше. Маестрото освен това имаше навика да използва притеснително накъсани изречения и винаги говореше за себе си в трето лице; нужно бе известно време да свикнеш. Доста стар беше и имаше куп тикове, поради което приличаше повече на огромен гризач. Някога бил електроинженер в Цивилната власт, но откакто се пенсионирал преди дълги години, всички в Кървил ходеха при него за поправка на електронни антики. Макар и луд за връзване и страдащ от параноя, старецът знаеше как да накара стар харддиск да разкрие тайните си.

Бараката на Маестрото нямаше как да бъде сбъркана; тя бе единствената сграда в квартала със соларни панели на покрива. Майкъл почука силно и отстъпи крачка назад, за да го заснеме камерата; Маестрото държеше да огледа добре посетителите, преди да отвори. Минаха няколко секунди и последва изщракването на няколко масивни ключалки.

— Майкъл — Маестрото застана в пролуката на открехната врата с работна престилка и пластмасови работни очила, вдигнати на челото.

— Здравей, Маестро.

Мъжът се озърна нагоре и надолу по улицата.

— Бързо — рече той и подкани с жест Майкъл да влезе.

Отвътре бараката приличаше на музей. Стари компютри, офис машини, осцилоскопи, платки, огромни кошове с мобилни телефони и таблети: при вида на толкова много електроника Майкъл винаги потръпваше развълнувано.

— С какво може да ти помогне Маестрото?

— Нося ти една антика.

Майкъл извади третия предмет от чантата си. Старецът го взе и го огледа набързо.

— Дженсис 87HJS. Четвърто поколение, три терабайта. От периода непосредствено преди войната. — Той вдигна очи. — Откъде е?

— Намерих го на един кораб. Трябва да възстановя файловете.

— Да го погледнем тогава.

Майкъл последва Маестрото до една от работните маси, където старецът постави харддиска върху парче плат и си сложи очилата. С миниатюрна отвертка отвори кутията и огледа внимателно частите вътре.

— Повреден е от влагата. Лоша работа.

— Можеш ли да го поправиш?

— Ще е трудно. И скъпо.

Майкъл извади пачка остини от джоба си. Старецът ги преброи върху масата.

— Не е достатъчно.

— Само толкова имам.

— Маестрото се съмнява. Нефтохимик като теб?

— Вече не съм.

Старецът огледа Майкъл изпитателно.

— А, да, Маестрото си спомни. Чувал е разни интересни истории. Истина ли са?

— Зависи какво си чувал.

— Търсиш бариерата. Плаваш съвсем сам.

— В общи линии.

Старецът стисна напуканите си устни и пъхна парите в джоба на престилката си.

— Маестрото ще види какво може да направи. Ела утре.

Майкъл се върна в апартамента. Преди това беше ходил до библиотеката и прибави към предметите в чантата си дебела книга: Пълен атлас на света. Това беше една от книгите, които не можеха да се взимат за вкъщи. Изчака библиотекарката да се разсее, пъхна атласа в чантата си и се измъкна незабелязано навън.

Кейт отново поиска да ѝ разкаже приказка преди лягане. Този път ѝ разказа за бурята. Кейт го слушаше с напрегнато вълнение, сякаш историята можеше да свърши с неговото удавяне, макар да седеше пред нея. Със Сара не повдигнаха темата за снощната им караница. Това бе типично за тях; с мълчание си казваха безброй неща. А и сестра му изглеждаше разсеяна. Майкъл предположи, че в болницата се е случило нещо, и не я разпитва.

На сутринта излезе, преди другите да се събудят. Старецът го чакаше.

— Маестрото успя — заяви той и заведе Майкъл при компютърен монитор. Пръстите му зашариха по клавиатурата и на екрана се появи светеща карта.

— Къде се намира корабът?

— Намерих го в залива Галвестън в началото на корабоплавателния канал.

— Далеч от дома е.

Маестрото разказа набързо какво бе известно за кораба. Бергенсфиорд потеглил от Хонконг в средата на март, плавал до Хавай, след това минал през Панамския канал и навлязъл в Атлантическия океан. Според датите, които Майкъл беше видял във вестника, всичко това се бе случило преди избухването на епидемията от великденски вирус. Корабът спрял на Канарските острови, вероятно за да зареди с гориво, след което беше продължил на север.

На този етап данните се промениха. Корабът беше обикалял напред-назад покрай бреговете на Северна Европа. Отклонил се бе за малко в Гибралтарския проход, след което се върнал обратно, влязъл в Средиземно море и се върнал в Тенерифе. След няколко седмици отново потеглил. По това време епидемията вече се била разпространила навсякъде. Корабът прекосил Магелановия проток и се бе отправил на север от екватора.

Изглежда, беше спрял в открити води. След две седмици престой там данните свършваха.

— Можем ли да разберем накъде се е отправил? — попита Майкъл.

Появи се друг екран с данни: изчисления на възможни маршрути, обясни Маестрото. Той превъртя до края на страницата и посочи последния ред.

— Ще ми го запишеш ли? — попита Майкъл.

— Вече го направих. — Старецът извади от престилката си флашка; Майкъл я прибра в джоба си.

— Маестрото е любопитен, защо информацията е толкова важна за теб?

— Мисля да отида на почивка.

— Маестрото вече провери. Там няма нищо, само пустият океан. — Той повдигна белите си вежди. — Но може би все пак има нещо?

Старецът не беше глупав.

— Може би — отвърна Майкъл.

Остави на Сара бележка.

Съжалявам, че си тръгвам толкова бързо. Отивам да се видя със стар приятел. Надявам се да се върна до няколко дни.

Вторият рейс за Оранжевата зона потегляше в 9:00 ч. Майкъл слезе на последната спирка и изчака, докато автобусът пое обратно. Табелата гласеше:

НАЧАЛО НА ЧЕРВЕНАТА ЗОНА.

ПРОДЪЛЖАВАТЕ НАТАТЪК НА СВОЙ РИСК.

АКО НЕ СТЕ СИГУРНИ, БЯГАЙТЕ.

Само ако знаехте, помисли си той и пое напред.

Единайсет

Сара се върна в сиропиталището за сутрешната смяна. Сестра Пег я посрещна на вратата.

— Как е тя? — попита Сара.

Жената изглеждаше необичайно притеснена; беше прекарала тежка нощ.

— Не е добре, страхувам се.

Пим се събудила с писъци. Виковете ѝ били толкова силни, че събудили всички. Временно я бяха преместили в стаята на сестра Пег.

— И преди сме имали малтретирани деца, но този случай е най-страшният. Още една подобна нощ…

Сестра Пег заведе Сара до стаята си, спартански обзаведена само с най-необходимото. Единственото украшение беше голям кръст на стената. Пим беше будна и седеше на леглото, свила колене до гърдите си. Но щом Сара влезе, напрежението по лицето ѝ се стопи частично. Тази жена е на твоя страна и знае какво ти е.

— Аз ще съм отвън, ако ти потрябвам — каза сестра Пег.

Сара седна на леглото. Момичето беше изкъпано, а сплъстената коса бе подстригана и сресана. Сестрите я бяха облекли с обикновена вълнена туника.

— КАК СЕ ЧУВСТВАШ ДНЕС? — написа Сара на черната дъска.

— ДОБРЕ.

— СЕСТРИТЕ КАЗАХА, ЧЕ НЕ СИ МОГЛА ДА СПИШ.

Пим поклати глава.

Сара ѝ обясни, че трябва да смени превръзките. Момичето потрепери, когато Сара свали бинтовете, но не издаде и звук. Сара намаза раните с антибиотична паста и охлаждащ крем с алое и ги бинтова наново.

— ИЗВИНЯВАЙ, АКО ТЕ Е ЗАБОЛЯЛО.

Пим сви рамене.

Сара я погледна в очите и написа: НЕ СЕ СТРАХУВАЙ. След като момичето не реагира, добави: ЩЕ СЕ ОПРАВИШ.

— И НЯМА ДА ИМА КОШМАРИ?

Сара поклати отрицателно глава.

— Не.

— КАК?

Най-лесно, разбира се, щеше да е да каже: Трябва ти време. Но това не бе вярно, поне не беше цялата истина. Сара обаче знаеше, че болката отшумява благодарение на други хора — Холис и Кейт, семейството ѝ.

— ПРОСТО ТАКА СТАВА — написа тя.

Почти 8:00 часа беше; Сара трябваше да тръгва, макар да не ѝ се искаше. Тя прибра всичко в лекарската си чанта и написа:

— ТРЯБВА ДА ТРЪГВАМ. ОПИТАЙ СЕ ДА ПОСПИШ. СЕСТРИТЕ ЩЕ СЕ ГРИЖАТ ЗА ТЕБ.

— ЩЕ СЕ ВЪРНЕШ ЛИ? — написа Пим.

Сара кимна.

— ЗАКЛЕВАШ ЛИ СЕ?

Пим я гледаше съсредоточено. Цял живот я бяха изоставяли; защо Сара да е различна?

— Да — отвърна тя и се прекръсти. — Кълна се.

Сестра Пег чакаше Сара в коридора.

— Как е тя?

Едва осем сутринта беше, а Сара вече се чувстваше изцедена.

— Проблемът не е в раните по гърба ѝ. Не бих се изненадала, ако има и други подобни нощи.

— Има ли вероятност да намерим някой роднина, който би я прибрал?

— Според мен това е най-лошият вариант за нея.

Сестра Пег кимна.

— Да, разбира се. Глупаво предложение.

Сара даде на монахинята ролка бинт, марля и бурканче с мехлем.

— Сменяйте превръзките на всеки дванайсет часа. Няма признаци на инфекция, но ако раните започнат да се възпаляват или ако вдигне температура, веднага пратете да ме повикат.

Сестра Пег гледаше намръщено предметите в ръката си. След миг изражението ѝ се разведри и тя вдигна очи.

— Забравих да ти благодаря онази вечер. Приятно беше да изляза малко. Трябва да го правя по-често.

— Питър много се зарадва, че дойдохте.

— Кейлъб толкова е пораснал. Кейт също. Понякога забравяме какъв късмет извадихме. Но когато видиш нещо подобно… — Монахинята не довърши мисълта си. — Трябва да се връщам при децата. Какво ще правят без злобната стара сестра Пег?

— Играете ролята си превъзходно.

— Личи ли си? Дълбоко в себе си съм просто мекушава старица.

Тя изпрати Сара. На входа Сара спря.

— Искам да ви попитам нещо. По колко деца биват осиновявани, да речем, за една година?

— За година? — жената се изненада от въпроса. — Нито едно.

— Изобщо ли не ги осиновяват?

— Случва се, но много рядко. И никога не осиновяват по-големите деца, ако това питаш. Понякога оставят бебе при нас и някой роднина идва да го прибере след няколко дни. Но след като децата прекарат известно време тук, вероятността някой да ги вземе е минимална.

— Не знаех.

Монахинята погледна Сара замислено.

— Двете с теб си приличаме. Работата ни е такава, че ни идва да се разплачем поне по десет пъти на ден. Но въпреки това не го правим. Ако плачехме, нямаше да сме полезни за никого.

Сара бе съгласна, но не ѝ олекна.

— Благодаря, сестро.

Отправи се към болницата в мрачно настроение. Щом влезе в сградата, Уенди я повика на регистратурата.

— Чакат те.

— Пациент ли?

Уенди се огледа, за да се увери, че никой няма да я чуе, и прошепна:

— Каза, че е от статистическата служба.

Много са бързи, помисли си Сара.

— Къде е?

— Казах му да изчака, но той отиде да те търси в отделението. Джени го придружи.

— Оставила си Джени да говори с него? Полудя ли?

— Нищо не можах да направя! Тя беше тук, когато той попита за теб! — Уенди отново сниши глас. — Заради онази родилка е, нали?

— Да се надяваме, че не е.

На вратата на отделението Сара взе чиста престилка от етажерката. Две неща щяха да са в нейна полза. Първото бе длъжността ѝ. Тя беше лекар и макар да не обичаше да го прави, можеше да използва този факт. Властен тон; завоалирани и по-директни намеци за неназовани хора със завидно влияние; бронята на длъжността ѝ, натовареният ден, хората, чийто живот спасява: Сара знаеше триковете. Второ, не бе направила нищо незаконно. Пропускът да попълни нужните документи не беше престъпление — по-скоро грешка. Тя в общи линии нямаше да пострада, но това нямаше да помогне на Карлос и семейството му. Щом разкриеха измамата, щяха да им вземат Грейс.

Сара влезе в отделението. Джени стоеше до мъж с типичния вид на бюрократ: отпуснат, оплешивяващ и припрян, с бледа кожа, която рядко виждаше слънце. Джени я погледна с едва прикрита паника: Помощ!

— Сара, това е…

Сара не остави момичето да довърши.

— Джени, би ли отишла до пералното за одеяла? Тези тук свършват.

— Нима?

— Да, моля те.

Джени бързо се отдалечи.

— Аз съм доктор Уилсън — обърна се Сара към мъжа. — По каква работа сте тук?

Мъжът се покашля. Изглеждаше малко нервен.

— Преди четири дни една жена е родила момиче тук. — Той започна да прелиства документите, които носеше. — Сали Хименез? Вие сте били на дежурство.

— А вие кой сте?

— Джо Инглиш от статистиката.

— Имам много пациенти, господин Инглиш. — Сара се престори на замислена. — А, да, спомних си. Здраво момиченце. Някакъв проблем ли има?

— Сертификатът за раждане не е подаден заедно с формуляра. Жената вече има двама сина.

— Убедена съм, че го приложих. Ще трябва да проверите отново.

— Вчера цял ден го търсих. Със сигурност не е пристигал в службата.

— Вашата служба никога ли не допуска грешки? Не се ли губят документи?

— Много внимаваме, доктор Уилсън. Според сестрата на регистратурата госпожа Хименез е била изписана преди три дни. Винаги говорим първо със семейството, но не можем да ги открием в дома им. Съпругът не е ходил на работа, откакто се е родило бебето.

Глупав ход, Карлос, помисли си Сара.

— Не отговарям за пациентите след изписването им.

— Но отговаряте за подаването на съответните документи. Без валиден сертификат за раждане ще трябва да направя този случай приоритетен.

— Сигурна съм, че приложих сертификат. Вие сте в грешка. Това ли е всичко? Много съм заета.

Мъжът се взря в нея притеснително дълго.

— Засега, доктор Уилсън.

Независимо къде беше отишло семейство Хименез, Сара знаеше, че статистическата служба скоро ще ги открие. Нямаше кой знае колко места, на които да се скриеш.

Опита се да не мисли за тях. Направила бе всичко по силите си, за да им помогне. Сестра Пег беше права; трябваше да си върши работата. Работата ѝ беше важна, а тя бе добър лекар. Това беше най-важното.

Събуди се посред нощ с чувството, че е сънувала нещо. Стана и отиде да нагледа Кейт. Убедена беше, че дъщеря ѝ присъстваше в съня, макар и периферно; не беше главно действащо лице — по-скоро свидетел, едва ли не съдник. Сара приседна на крайчеца на леглото и се взря в спящото лице на дъщеря си. Момичето спеше дълбоко, с леко разтворени устни, а гърдите ѝ се надигаха и спускаха от дълбокото дишане, което изпълваше въздуха с неповторимото ѝ ухание. В Отечеството, преди Сара да я открие отново, именно уханието на Кейт ѝ даваше сили да живее. Държала бе кичур от косата ѝ в плик, скрит под дюшека, и всяка вечер го изваждаше и притискаше до лицето си. За Сара това беше един вид молитва — не се молеше Кейт да е жива, защото бе абсолютно убедена, че дъщеря ѝ е мъртва, а се молеше където и да се намира духът ѝ, да се чувства като у дома си.

— Всичко наред ли е?

Холис стоеше зад нея. Кейт се размърда, обърна се и отново притихна.

— Ела да си легнеш — прошепна той.

— Сутринта мога да поспя до късно. Втора смяна съм.

Холис не каза нищо.

— Добре — съгласи се накрая Сара.

Събуди се призори. Холис ѝ каза да не става, но въпреки това тя стана; щеше да отиде в болницата чак след вечеря и сега искаше да заведе Кейт на училище. Замаяна беше от умора, но това не влияеше върху преценката ѝ, дори избистряше мисълта ѝ. На входа на училището прегърна силно дъщеря си. Струваше ѝ се, че съвсем наскоро се налагаше да коленичи, за да стори това; сега главата на Кейт стигаше до гърдите ѝ.

— Мамо?

Сара я бе държала в обятията си твърде дълго.

— Извинявай — каза тя и я пусна. Другите деца минаваха покрай тях. Сара осъзна какво изпитва. Щастие; от плещите ѝ беше паднал товар. — Хайде, върви. Ще се видим довечера.

Регистрационната служба отваряше в девет часа. Сара седна да изчака на стълбите под шарената сянка на един дъб. Сутринта беше приятна; наоколо минаваха хора. Колко бързо може да се промени животът, помисли си тя.

Щом служителката отключи вратата, Сара стана и я последва вътре. Тя беше по-възрастна, с приятно, осеяно с бръчки лице и ред искрящо бели изкуствени зъби. Чак след като зае мястото си на гишето, погледна към Сара и се престори, че едва сега я забелязва.

— Какво обичате?

— Искам да прехвърля право на раждане.

Служителката наплюнчи пръсти, извади формуляр от шкаф с отделения, постави го на бюрото и потопи перодръжката в мастилото.

— Чие?

— Моето.

Писалката застина над хартията. Служителката вдигна загрижено очи.

— Изглеждаш млада, миличка. Сигурна ли си?

— Моля ви, не ме разпитвайте.

Сара изпрати формуляра в статистиката с прикачена бележка — Извинявайте, намерих формуляра! — и отиде в болницата. Денят мина неусетно; Холис все още беше буден, когато се прибра у дома. Изчака да си легнат, преди да му съобщи.

— Искам още едно дете.

Холис се надигна на лакти и се обърна към нея.

— Сара, говорили сме по въпроса. Добре знаеш, че не можем.

Тя го целуна нежно и се отдръпна, за да го погледне в очите.

— Всъщност това не е съвсем вярно.

Дванайсет

Десет хода и Кейлъб успя да притисне Питър. Лъжлив ход с топа, коварно пожертван офицер и вражеските фигури го обкръжиха.

— Как успя да го направиш?

Питър нямаше нищо против, макар да му се щеше да печели поне от време на време. Последният път, когато успя да победи Кейлъб, момчето имаше тежка настинка и задряма по средата на партията. Дори така Питър едва успя да откопчи победата.

— Лесно е. Мислиш, че се защитавам, но се лъжеш.

— Залагаш капан.

Момчето сви рамене.

— По-скоро залагам капан в главата ти. Карам те да виждаш играта както аз искам. — Той започна да реди фигурите наново; една победа не беше достатъчна. — Какво искаше войникът?

Кейлъб умееше да сменя темата толкова рязко, че понякога хващаше Питър неподготвен.

— Предложиха ми работа.

— Каква?

— Да ти кажа честно, не съм съвсем сигурен. — Питър сви рамене и погледна към дъската. — Не е важно. Не се тревожи. Никъде няма да ходя.

— Все още искам да стана войник като теб — каза Кейлъб.

Момчето споменаваше това от време на време. Питър имаше смесени чувства по въпроса. От една страна, като всеки родител, искаше да предпази Кейлъб от всякаква опасност. Но също така се чувстваше поласкан. Все пак момчето проявяваше интерес към начина на живот, който той самият бе избрал.

— Ще бъдеш добър войник.

— Липсва ли ти?

— Понякога. Харесвах хората си, имах добри приятели. Но предпочитам да съм тук с теб. Освен това, изглежда, онези дни приключиха. Няма голяма нужда от армия, ако няма с кого да се биеш.

— Всяка друга професия ми се струва скучна.

— Хората подценяват скуката, повярвай ми.

Известно време играха мълчаливо.

— Питаха ме за теб — каза Кейлъб. — Един съученик.

— И какво те попита?

Кейлъб огледа внимателно дъската, посегна към офицера, спря и вместо това премести царицата с едно квадратче напред.

— Какво е да имам баща като теб. Той знаеше много за миналото ти.

— Кое е това дете?

— Казва се Хулио.

Това момче не бе от близките приятели на Кейлъб.

— А ти какво му отговори?

— Отвърнах, че по цял ден работиш по покривите.

Този път завършиха реми. Питър сложи момчето да спи и си наля алкохол от шишето на Холис. Думите на Кейлъб малко го засегнаха. Предложението на Санчез не го изкушаваше особено, но срещата остави лош вкус в устата му. Очевидно бе, че жената се опитва неприкрито да го манипулира — това беше гениалното в подхода ѝ. Едновременно събуди чувството му за дълг и показа ясно, че с нея шега не бива. В крайна сметка ще ви убедя, господин Джаксън.

Ще видим, помисли си той. Аз ще съм тук и ще напомням на сина си да си измие зъбите.

Ремонтираха покрива на стар църковен приют близо до центъра на града. Пуст от десетилетия, сега го преустройваха в блок с апартаменти. Бригадата на Питър две седмици демонтира прогнилата камбанария и започна да маха старите керемиди. Покривът беше островръх; работеха върху широки трийсет сантиметра дъски, закачени с метални скоби в кофража, разположени през два метра. Две стълби, поставени върху покрива, свързваха дъските и служеха за стълбище.

Цяла сутрин работеха голи до кръста в жегата. Питър се намираше на най-горната дъска с двама колеги — Джок Алвадо и Сам Футополис, когото наричаха за кратко Фото. Фото работеше в строителството от години, но Джок беше при тях само от два месеца. Той беше млад, на около седемнайсет години, с тясно, осеяно с акне лице и дълга мазна коса, вързана на опашка. Никой не го харесваше; движенията му бяха твърде резки и говореше прекалено много. Бригадите, работещи по покривите, имаха неписано правило да не споменават опасността. Това бе един вид проява на уважение. Джок обичаше да поглежда надолу и да ръси глупости от сорта на: „Леле, падне ли някой, здраво ще се размаже“ или „Тук горе човек определено се побърква“.

По пладне спряха за обяд. Слизането отнемаше твърде дълго, затова се хранеха на покрива. Джок говореше за момиче, което видял на пазара, но Питър не го слушаше. Шумът на града долиташе горе сред лазурната мараня; от време на време наблизо прелиташе птица.

— Да се връщаме на работа — каза Фото.

Откъртваха старите керемиди с лостове и чукове. Питър и Фото се преместиха на третата дъска; Джок работеше под тях, малко вдясно. Продължаваше да дрънка за жената — за косата, за походката ѝ, за погледа, който си разменили.

— Няма ли да млъкне? — измърмори Фото. Той беше едър мускулест мъж с прошарена черна коса.

— Едва ли.

— Кълна се, ще го хвърля от покрива — Фото вдигна очи и примижа на слънцето. — Изглежда, сме пропуснали няколко.

На върха имаше няколко останали керемиди. Питър пъхна лоста и чука в колана си за инструменти.

— Аз ще отида.

— Недей, влюбеният младеж може да се заеме — Фото се провикна надолу: — Джок, ела тук.

— Не съм ги пропуснал аз. Това е секторът на Джаксън.

— Вече е твоят сектор.

— Добре — изсумтя младежът. — Както кажеш.

Джок откачи обезопасителното си въже, качи се по стълбата до най-горната дъска и пъхна лост под една от керемидите. Щом вдигна чука, за да удари, Питър осъзна, че се намира точно над главите им.

— Чакай…

Керемидата се откърти и прелетя на сантиметър от главата на Фото.

— Идиот!

— Извинявай, не те видях.

— Къде си мислиш, че се намираш? — възмути се Фото. — Направи го нарочно. И си закачи въжето, за бога.

— Случайно стана — отвърна Джок. — Успокой се. Ще трябва да се преместите.

Дръпнаха се настрани. Джок свали останалите керемиди и тръгна да слиза, когато Питър чу изпукване. Джок извика. Последва второ изпукване и със силен трясък стълбата започна да се свлича по покрива с Джок върху нея. В последния момент той успя да се изтърколи настрани и започна да се пързаля надолу по покрива по корем. След първия вик не издаде и звук повече. Ръцете му панически търсеха нещо, за което да се хванат, пръстите на краката му се забиваха в керемидите, за да забавят падането. Питър не познаваше никой, който да беше падал от покрив. Изведнъж това му се стори не просто възможно, а неизбежно; Джок бе избраникът.

На три метра от ръба тялото му спря. Ръката му бе напипала нещо: ръждясало желязо.

— Помощ!

Питър откачи въжето си и слезе до най-долната дъска. Хвана се за една скоба и протегна ръка надолу.

— Хвани се.

Младежът се беше вцепенил от страх. Дясната му ръка бе вкопчена в желязото, а лявата стискаше края на една керемида. Прилепил беше всеки сантиметър от тялото си в покрива.

— Мръдна ли, ще падна.

— Няма.

Долу на улицата се бяха спрели хора и ги гледаха.

— Фото, подай ми обезопасителното въже — каза Питър.

— Няма да стигне. Ще трябва да преместя скобата.

Желязото се огъваше под тежестта на Джок.

— О, боже, изпускам го!

— Престани да мърдаш. Фото, побързай с въжето.

Фото му спусна въжето. Питър нямаше време да го закачи; момчето щеше да падне всеки момент. Докато Фото опъваше въжето на макарата, Питър го уви около ръката си и се хвърли към Джок. Желязото се откърши; Джок започна да се пързаля.

— Хванах те! — извика Питър. — Дръж се.

Сграбчи го за китката. Ходилата на Джок бяха на сантиметри от ръба.

— Хвани се за нещо — каза му Питър.

— Няма за какво!

Питър не знаеше колко ще издържи.

— Фото, можеш ли да ни изтеглиш?

— Твърде тежки сте!

— Завържи въжето и донеси няколко скоби.

На улицата се събираше тълпа. Много хора сочеха нагоре. Разстоянието до земята приличаше на бездънна бездна, която щеше да ги погълне. Минаха няколко секунди, след което Фото се появи на дъската над тях.

— Какво да направя?

— Джок, на ръба точно под нас има малък перваз — каза Питър. — Опитай се да го напипаш с крака.

— Няма перваз!

— Напротив, има, виждам го с очите си.

След секунда Джок рече:

— Готов, намерих го.

— Поеми си дълбоко въздух. Ще трябва да те пусна за момент.

Джок стисна китката на Питър още по-силно.

— Шегуваш ли се?

— Иначе няма да мога да те изтегля. Просто не се движи. Уверявам те, ако не мърдаш, первазът ще издържи.

Младежът нямаше избор и бавно пусна ръката му.

— Фото, хвърли ми скобата.

Питър я хвана със свободната си ръка, пъхна я в пролука между керемидите, извади пирон от колана с инструменти и го натисна, докато влезе в дупката. Заби го с три удара на чука. Закова и втория пирон и се спусна с метър надолу.

— Подай още една.

— Моля те, побързай — изстена Джок.

— Дишай дълбоко. След минутка всичко ще приключи.

Питър закова още три скоби.

— Добре, внимателно протегни ръка нагоре и наляво. Намери ли я?

Джок се вкопчи в скобата.

— Да. Божичко.

— Сега се набери и се хвани за следващата. Не бързай.

Джок се изкачи постепенно по скобите. Питър го последва. Джок седна на дъската и отпи голяма глътка вода от една манерка. Питър клекна до него.

— Добре ли си?

Джок кимна замаяно. Лицето му бе пребледняло, ръцете му трепереха.

— Почини си малко — каза Питър.

— По дяволите, почини си до края на деня — рече Фото. — Даже не се връщай повече.

Джок гледаше с празен поглед.

— Успокой се — посъветва го Питър.

Джок погледна към колана на Питър.

— Не си се закачил за въжето.

— Нямаше време.

— Значи… направи всичко това само с въжето в ръка?

— Но успях, нали?

Джок извърна очи.

— Убеден бях, че ще умра.

— Знаеш ли кое ме вбесява? — каза Фото. — Онова лайно дори не ти благодари.

Приключиха работа по-рано и сега седяха на предните стъпала и си подаваха шише с алкохол. Повече нямаше да видят Джок; той върна колана си с инструменти и напусна.

— Хрумването ти за скобите беше велико — продължи Фото. — Аз нямаше да се сетя.

— Вероятно щеше да се сетиш. Просто аз се сетих пръв.

— Момчето извади страшен късмет. А ти дори не изглеждаш стреснат.

Вярно беше: почувствал се бе неуязвим, напълно концентриран, с бистър ум. В действителност в края на покрива нямаше перваз; повърхността бе напълно гладка. Карам те да виждаш играта както аз искам.

Фото завъртя капачката на шишето и стана.

— Е, ще се видим утре.

— Всъщност мисля, че тази работа не е за мен — отвърна Питър.

Фото го погледна изненадано и се засмя тихо.

— Ако беше друг човек, щях да си помисля, че те е страх да умреш. Сигурно ти се ще някой да пада от покрива всеки ден, за да го спасиш. С какво ще се занимаваш?

— Предложиха ми работа. Първоначално отказах, но може пък да приема.

Фото кимна с разбиране.

— Каквато и да е работата, ще е по-интересна от тази. Онова, което говорят за теб, е вярно. — Двамата си стиснаха ръце. — Успех, Джаксън.

Фото си тръгна, а Питър се запъти към Капитолия. Санчез вдигна очи от документите на бюрото, когато Питър влезе в кабинета ѝ.

— Господин Джаксън, бързо се върнахте. Мислех, че ще трябва да се постарая повече.

— Имам две условия. Всъщност три.

— Първото е свързано със сина ви, разбира се. Дадох ви дума. Какво друго искате?

— Искам да говоря директно с вас, без посредници.

— А Чейс? Той е началник на кабинета ми.

— Директно с вас.

Тя се замисли за момент.

— Щом настоявате. Какво е третото условие?

— Не ме карайте да нося вратовръзка.

По залез-слънце Майкъл почука на вратата на колибата на Гриър. Вътре не светеше и цареше пълна тишина. Вървях твърде дълго, за да чакам отвън, помисли си той. Лушъс няма да възрази.

Остави чантата си на пода и запали лампата. Огледа се. Картините на Гриър: Колко бяха на брой? Петдесет? Сто? Огледа ги по-отблизо. Да, паметта не го лъжеше. Някои бяха направени набързо скици; други очевидно бяха отнели часове съсредоточена работа. Майкъл избра една от картините, свали я от стената и я постави на масата: скалист остров, облян в зеленина, гледан от носа на кораб, който се виждаше в долния край. Небето над острова беше тъмносиньо, а в центъра, под ъгъл от четирийсет и пет градуса спрямо хоризонта, се виждаше съзвездие от пет звезди.

Вратата се отвори. Гриър се появи на прага с пушка, насочена към Майкъл.

— Рояци! Махни това нещо! — възкликна Майкъл.

Гриър свали пушката.

— И без това не е заредена.

— Добре, че ми каза — Майкъл потупа картината с пръст. — Помниш ли, че исках да ми разкажеш за рисунките?

Гриър кимна.

— Сега можеш да го направиш.

Съзвездието беше Южен кръст — най-отличителната черта на нощното небе южно от екватора.

Майкъл показа на Гриър вестника и той го прочете, без да показва каквато и да било реакция, сякаш статията не го изненадваше; разказа му за Бергенсфиорд и за труповете, които намери там; прочете на глас писмото на капитана — правеше го за пръв път. Усещането да изговаря думите на глас бе различно, все едно не просто дочуваше чужд разговор, а участваше в него. Чак сега разбра защо мъжът беше написал писмо, което никога нямаше да изпрати — думите и емоциите върху хартията бяха неподвластни на времето. Това не беше обикновено писмо, а епитафия.

Майкъл остави данните от навигационния компютър на Бергенсфиорд за накрая. Крайната цел на кораба се намираше в южната част на Тихия океан, някъде по средата между Нова Зеландия и островите Кук; Майкъл показа на Гриър мястото в атласа. Двигателите на кораба отказали на около 2500 километра североизточно от целта, някъде из екваториалните течения.

— Как се е озовал в Галвестън? — попита Гриър.

— Не би трябвало да е стигнал дотам. Трябвало е да потъне, както пише капитанът.

— Но не е потънал.

Майкъл се намръщи.

— Възможно е теченията да са го отнесли дотам. Не знам как е станало, но това доказва едно. Няма бариера и никога не е имало.

Лушъс отново погледна вестника и посочи към пасаж по средата на страницата.

— Това тук за източника…

— Означава, че източникът са птици.

— Знам, но означава ли че вирусът все още съществува?

— Възможно е, ако все още има преносители. Но, изглежда, властите така и не са успели да установят.

— „В редки случаи — зачете Гриър на глас — жертвите на заболяването проявяват симптомите на трансформация, типични за северноамериканския щам, включително повишена агресивност, но досега не е известно някое от засегнатите лица да е оцеляло след 36-те часа.“

— Това привлече и моето внимание.

— За вирали ли става въпрос?

— Дори да са вирали, щамът е различен.

— Което означава, че все още може да са живи. Смъртта на Дванайсетте не ги е засегнала.

Майкъл мълчеше.

— Мили боже!

— А знаеш ли кое е любопитното? — попита Майкъл. — Може би „любопитно“ не е подходящата дума. Останалият свят ни постави под карантина и ни остави да измрем. А това, оказва се, е единствената причина да оцелеем.

Гриър стана от масата и извади бутилка уиски от шкафа. Наля в две чаши, подаде едната на Майкъл и отпи от другата. Майкъл също отпи.

— Помисли само, Лушъс. Този кораб е дошъл от другия край на света, без да се натъкне на нищо, без да се разбие в някой бряг, без да потъне в буря. Някак е успял да стигне непокътнат до залива Галвенстън под носа ни. Какъв е шансът това да се случи?

— Много малък.

— Обясни ми какво става тук. Ти си авторът на картините.

Гриър си сипа още уиски, но не го изпи. Той се замисли за момент и отвърна:

— Това видях.

— Как така си го видял?

— Трудно ми е да обясня.

— На никой от нас не му е лесно, Лушъс.

Гриър се взираше в чашата и я въртеше по масата.

— Бях в пустинята. Не ме питай как съм се озовал там — дълга история. Не бях ял и пил нищо от дни. През нощта се случи нещо. Не знам как да го нарека. Предполагам, че е било сън, макар да изглеждаше много по-реален, по-въздействащ.

— За острова и за петте звезди ли говориш?

Лушъс кимна.

— Аз бях на кораба. Усещах го как се движи под краката ми. Чувах вълните, вдишвах морския въздух.

— Корабът Бергенсфиорд ли беше?

Той поклати глава.

— Знам само, че беше голям.

— Сам ли беше?

— Може и да е имало други хора, но не виждах никого. Не можех да се обърна. — Гриър го погледна красноречиво. — Досещам ли се какво си мислиш?

— Зависи.

— Мислиш, че корабът е предназначен за нас. Мислиш, че трябва да отидем на острова.

— А как иначе би обяснил всичко това?

— Нямам обяснение. — Гриър се намръщи скептично. — Не е в твой стил да имаш вяра в рисунка на луд човек.

Смълчаха се за момент. Майкъл отпи от чашата си.

— Корабът в изправност ли е? — попита Гриър.

— Не знам какви са щетите по подводната част. Долните палуби са наводнени, но машинното отделение е сухо.

— Можеш ли да го поправиш?

— Може би, но ще ми трябват много хора. Както и много пари, с каквито не разполагам.

Гриър потропа с пръсти по масата.

— Има начини. Ако разполагаш с нужните работници, колко време би отнело?

— Години. Може би дори десетилетия. Ще трябва да изпомпаме водата, да построим сух док, да преместим кораба до него. И това е само началото. Проклетията е дълга близо двеста метра.

— Но е възможно.

— На теория.

Майкъл погледна приятеля си изпитателно. Още не бяха повдигнали темата за липсващото парче от пъзела, едничкия въпрос, от който произтичаха всички останали.

— Според теб с колко време разполагаме? — попита Майкъл.

— Докога?

— Докато се върнат виралите.

Гриър не отговори веднага.

— Не съм сигурен.

— Но те ще се върнат, нали?

Гриър вдигна очи и в тях Майкъл видя облекчение; прекалено дълго бе единственият, който знаеше тази тайна.

— Кажи ми, как разбра?

— Това беше единственият логичен отговор. Въпросът е, как разбра ти?

Гриър пресуши чашата си, наля си отново и отново я изпи до дъно. Майкъл чакаше търпеливо.

— Ще ти кажа нещо, Майкъл, но не бива да споменаваш пред никого, че знаеш. Нито пред Сара, нито пред Холис, нито пред Питър. Особено пред Питър.

— Защо?

— Съжалявам, не аз определям правилата. Искам да ми дадеш дума.

— Добре.

Гриър си пое дълбоко дъх и издиша бавно.

— Знам, че виралите ще се върнат, защото Ейми ми каза.

Тринайсет

Валеше дъжд, когато Алиша наближи града. Гледана отвисоко на меката утринна светлина, реката изглеждаше точно както си я бе представяла: широка и тъмна, лениво течаща. Зад нея се извисяваха сградите на града, скупчени нагъсто като гора. По бреговете имаше порутени докове и останки от кораби, изхвърлени в плитчините. За един век морското ниво се беше повишило. Части от южния край на острова изглеждаха наводнени; вълните плискаха в стените на сградите.

Алиша пое на север, като си проправяше път през отломките в търсене на място, където да прекоси реката. Дъждът спря, заваля отново, пак спря. Стигна до моста в късния следобед: две гигантски подпорни колони, като великани близнаци, държаха платформите, закачени със стоманени въжета. Мисълта да го прекоси, изпълни Алиша със силна тревога, която не смееше да покаже, но въпреки това Воин долови. В походката му се усети неохота: Пак ли?

Да, помисли си тя. Пак.

Продължи нататък и намери подхода към моста. Барикади, стойки за картечници, военни джипове, обрулени от природните стихии, някои преобърнати, други килнати настрани: тук се беше водила битка. Горното ниво на моста беше задръстено от автомобили, побелели от птичи курешки. Алиша слезе от Воин и го поведе през отломките. С всяка стъпка тревогата ѝ се засилваше. Не можеше да пропъди усещането — то приличаше на алергия, на временно сподавена кихавица. Гледаше само напред и вървеше решително.

Някъде към средата стигнаха до място, където железопътната линия се бе срутила. На долното ниво имаше купчина от смачкани коли. Тясна пътека покрай парапета, широка не повече от метър, бе единственият възможен път напред.

— Няма страшно — каза Алиша на Воин. — Не се тревожи.

Проблемът не беше във височината; страхуваше се от водата. Отвъд пътеката зееше смъртоносната паст на бездната. Стъпка по стъпка, изтръпнала от страх, тя поведе Воин напред. Колко странно, помисли си Алиша, това да е единственият ми страх.

Слънцето остана зад гърба им, когато стигнаха от другата страна. Втора рампа ги отведе до нивото на улицата в район със складове и фабрики. Алиша яхна Воин и се отправи на юг по основната артерия на острова. Мина покрай номерираните улици и накрая фабриките дадоха път на жилищни блокове и къщи, между които имаше пустеещи парцели, някои празни, други наподобяващи миниатюрни джунгли. На места улиците бяха наводнени от мръсната речна вода, извираща от шахтите. Алиша никога не беше попадала на подобно място; плътно застроеният остров я стъписа. Долавяше и най-тихите шумове и движения: гукането на гълъби; пълзенето на плъхове; вода, капеща в сградите. Острият мирис на плесен. Сладникавата миризма на изгнило. Градът вонеше на гробница.

Настана вечер. В небето хвърчаха прилепи. Алиша беше на Ленъкс авеню, при сградите с номера от 110 до 120, когато на пътя ѝ се изпречи стена от растителност. В сърцето на изоставения град беше избуяла гора. Алиша спря и вдигна очи към дърветата; виралите обикновено нападаха отгоре. Разбира се, нямаше да атакуват нея; Алиша бе една от тях. Но имаше опасност за Воин. Тя изчака няколко минути и след като се увери, че ще минат безпрепятствено, пришпори коня.

— Да вървим.

Градът изчезна. Сякаш се намираха в древна гора. Стъмнило се беше напълно и единствената светлина идваше от тънкия сърп на луната. Стигнаха до широка поляна от изсъхнала трева, стигаща до бедрата на Алиша; след това отново навлязоха сред дървета.

Излязоха при каменните стълби на Петдесет и девета улица. Тук сградите имаха имена. Хемсли Парк Лейн. Есекс Хаус. Риц-Карлтън. Плаза. Алиша препусна на изток към Медисън авеню и там отново зави на юг. Сградите станаха по-високи, извисяваха се над улиците; номерата продължаваха да намаляват неумолимо. Петдесет и шеста улица. Петдесет и първа. Четирийсет и осма. Четирийсет и трета.

Четирийсет и втора.

Алиша слезе от коня. Сградата приличаше на крепост, по-малка от небостъргачите наоколо, но с царствена осанка. Като царски дворец. Високите сводести прозорци се взираха мрачно в улицата; под покрива, в центъра на фасадата, каменна фигура беше разперила ръце приветствено. Под нея на лунната светлина проблясваше надписът: Гара Гранд Сентръл.

Алиша, тук съм. Лиш, толкова се радвам, че дойде.

Вече усещаше присъствието на братята и сестрите си. Намираха се под краката ѝ, многобройни, спящи в подземията на града. Дали и те усещаха присъствието ѝ? Алиша осъзна, че от момента на раждането си всеки върви към своя решителен момент. Плетеницата от решения, всички възможности, които смяташ, че животът би могъл да ти предостави, всъщност бяха поредица от стъпки по дълъг път и когато стигнеш до крайната си цел и се обърнеш назад, виждаш само пътя, който ти е бил отреден.

Алиша завърза въже за юздата на Воин. Преди две вечери, когато спряха да пренощуват в покрайнините на Нюарк, беше направила факла от боров клон. Сега клекна на тротоара, настърга малко прахан, запали го с огнивото и допря края на факлата до пламъка, докато се разгори. След това стана и вдигна клона. Щеше да гори часове наред с оранжева светлина, обгърната от пушек. Алиша стегна ремъците с ножовете на гърдите си и протегна дясна ръка през лявото рамо, за да извади меча. Острите ръбове, закалената стомана, износената от дълги тренировки дръжка — предметът нямаше символично значение, а беше просто инструмент. Замахна бавно с него и усети как силата му се слива с нейната. Воин я наблюдаваше. Когато реши, че моментът е подходящ, Алиша прибра оръжието в ножницата и отвори вратата на гарата.

— Време е.

Поведе коня вътре. Под краката ѝ хрущяха счупени стъкла; чуваше се писукането на плъхове. На три метра от входа трябваше да реши накъде да тръгне: направо по наклонен надолу коридор до пероните или наляво през сводест портал.

Тръгна наляво.

Озова се в просторно помещение — чакалнята, която приличаше на църква. Място, където огромни тълпи от хора се събираха, за да общуват един с друг в присъствието на някаква висша сила. Снопове лунна светлина нахлуваха през високите прозорци и се разливаха по пода като бледожълта течност. Тишината беше напрегната; Алиша чуваше бученето на кръвта в ушите си. Вдигна очи нагоре и осъзна, че всъщност не гледа небето, а картина. Звезди осейваха тавана, а сред тях имаше фигури — бик, овен, мъж, изливащ вода от ведро.

— Алиша. Здравей.

Алиша се стресна. Неговият глас. Реален, напълно човешки глас.

— Тук съм.

Звукът идваше от другия край на чакалнята. Алиша тръгна към него с Воин след себе си. Пред себе си видя постройка. Приличаше на малка къща. На върха ѝ като корона се извисяваше часовник с четири циферблата. С приближаването ѝ първото, което отрази светлината от факлата, беше часовникът — дори не толкова я отразяваше, колкото я поглъщаше — и обагри циферблатите с оранжево сияние.

— Тук горе съм, Лиш.

Широко стълбище водеше до балкон. Алиша отвърза въжето и постави ръка на врата на Воин. Козината му беше мокра от пот. Тя го погали успокоително: Чакай тук.

— Не се тревожи, няма опасност за приятеля ти. Той е прекрасен спътник, Лиш. По-прекрасен, отколкото си представях. Истински воин, като теб. Като моята Лиш.

Алиша се качи по стълбите, без да прави опит да се прикрива — нямаше смисъл. Що за създание я очакваше? Гласът беше човешки, немощен до известна степен, но тялото със сигурност нямаше да е немощно. Щеше да е гигантско, като на чудовище с исполински размери, титан за расата си.

Стигна до балкона. Отдясно имаше бар с високи столове, по-нататък имаше маси, някои прекатурени, по други все още имаше чинии и прибори.

На една от масите седеше мъж.

Номер ли ѝ правеха? Нещо с ума ѝ ли бяха сторили? Той седеше спокойно, с ръце в скута, облечен с черен костюм и бяла риза с разкопчана яка. Руса, почти рижава коса, стесняваща се назад от челото му в остър връх; леко увиснали бузи; очи, блестящи загадъчно. Изведнъж всичко наоколо ѝ се стори нереално. Това беше безумна шега. Той изглеждаше като обикновен човек, който с нищо не би се отличавал сред тълпа от хора.

— Видът ми изненадва ли те? — попита той. — Май трябваше да те предупредя.

Гласът му я пришпори към действие. Тя хвърли факлата и тръгна към него като извади меча си в движение; замахна настрани, изви тяло, вложи сила във всички мускулни групи — рамене, таз, крака — и спря полета на оръжието на сантиметри от врата му.

— Що за същество си ти?

Той не трепна. Дори изражението му беше спокойно.

— На какво ти приличам?

— Не си човек. Не е възможно.

— Запитай се какво означава да си човек. — Той кимна към меча. — Ако ще го използваш, действай.

— Това ли искаш?

Той вдигна леко брадичка. В ъгълчетата на устата му проблеснаха остри като нож зъби. Това бяха зъби на хищник и въпреки това лицето му изглеждаше кротко.

— Чакам тук от много дълго време. За сто години имаш възможност да размишляваш за всичко. За делата си, за хората, които си познавал, за допуснатите грешки. За книгите, които си чел, за музиката, която си слушал, какво е усещането на слънчевите лъчи и дъждовните капки по кожата ти. Всичко това е в спомените ти. Но не е достатъчно, нали? В това е проблемът. Миналото никога не е достатъчно.

Мечът беше съвсем близо до врата му. Колко простичко би било, колко лесно. Той я гледаше с напълно спокойно изражение. Един бърз удар и Алиша щеше да е свободна.

— С теб си приличаме — гласът му бе тих, почти като на търпелив учител. — Съжаляваме за толкова много неща. Изгубили сме толкова много.

Защо не го беше посякла преди малко? Усети, че не може да се движи — не физическа парализа, а по-скоро отслабване на волята.

— Не се съмнявам, че си напълно способна да го направиш. — Той докосна врата си. — Ето тук мисля, че ще е най-удачно.

Нещо не беше наред. Трябваше само да замахне с меча, но не намираше сили.

— Не можеш, нали? — Той се намръщи; в гласа му прозвуча нотка на разочарование. — Отцеубийството все пак е непростим грях.

— Убих Мартинез. Той умря пред очите ми.

— Да, но ти не принадлежеше на Мартинез, Лиш. Принадлежиш на мен. Виралът, който те ухапа, бе един от моите. Ейми е само една част от теб; аз съм другата. Не можеш да ме посечеш с този меч, както не можеш да посечеш и нея. Изненадан съм, че не си се досетила.

Алиша усети, че той казва истината. Мечът, мечът; не можеше да помръдне меча.

— Мисля обаче, че не си дошла, за да ме убиеш. Изобщо не си тук с тази цел. Виждам го. Имаш въпроси. Искаш да научиш някои неща.

Тя отговори през зъби:

— Не искам нищо от теб.

— Нима? Тогава нека аз те попитам, Алиша, какво постигна в човешки облик?

Почувства се дезориентирана; не разбираше какво става.

— Въпросът е съвсем простичък. В крайна сметка почти всичко на света е съвсем просто.

— Имах приятели — отвърна Алиша с разтреперан глас. — Хора, които ме обичаха.

— Нима? Затова ли ги изостави?

— Говориш глупости.

— Напротив. Съзнанието ти е като отворена книга за мен. Питър, Майкъл, Сара, Холис, Гриър. И Ейми. Великата и могъща Ейми. Знам всичко за тях. Дори за момчето, Маратонката, което умря в ръцете ти. Ти му обеща, че ще го пазиш. Но в крайна сметка не успя да го спасиш.

Алиша имаше чувството, че се разпада; мечът тежеше като наковалня в ръката ѝ.

— Какво биха казали приятелите ти сега? Аз ще ти отговоря. Ще те нарекат чудовище. Ще те прокудят, ако първо не те убият.

— Затваряй си устата!

— Ти не си една от тях. Не си още от деня, в който Полковника те изведе извън стените и те остави там. Седя под дърветата и плака цяла нощ, нали?

Откъде знаеше всичко това?

— Той успокои ли те, Алиша? Извини ли се? Ти беше малко момиченце, а той те остави съвсем сама. Винаги си била… сама.

Напускаха я и последните капчици решителност; едва държеше меча вдигнат.

— Знам, защото познавам теб, Алиша Донадио. Знам съкровените ти тайни. Не разбираш ли? Затова дойде при мен. Аз съм единственият, който те познава толкова добре.

— Моля те, замълчи.

— Кажи ми, как я кръсти?

Алиша бе изгубена; нищо не ѝ бе останало. Която и да бе преди и която и да искаше да бъде, тази личност я напускаше.

— Лиш, кажи ми името на дъщеря си.

— Роуз. — Името излезе от устата ѝ задавено. — Кръстих я Роуз.

Плачеше. Някъде далеч мечът падна на земята с издрънчаване. Мъжът стана и я прегърна топло. Тя не оказа съпротива, нямаше сили. Можеше само да плаче. Дъщеричката ѝ. Нейната Роуз.

— Затова дойде тук, нали? — каза той тихо в ухото ѝ. — За да изречеш на глас името на дъщеря си.

Алиша кимна и промълви:

— Да.

— О, милата ми Алиша. Знаеш ли къде се намираш? Скитанията ти приключиха. Какво е домът, ако не мястото, където те познават истински? Кажи го заедно с мен. „Прибрах се у дома.“

У нея проблесна искрица съпротива, но тя я пропъди.

— Прибрах се у дома.

— „И никога няма да си тръгна.“

Изведнъж ѝ се стори толкова лесно.

— И никога няма да си тръгна.

След миг той се отдръпна назад. През сълзи тя се взря в благото му, изпълнено с разбиране лице. Той придърпа стол към масата.

— Седни при мен. Разполагаме с неограничено време. Поседни и ще ти разкажа всичко.

II

Любовникът

28-3 г. пр.в.

(1989-2014)

… от зори до пладне падал той, от пладне чак до росен здрач — цял дълъг летен ден; и със захождащото слънце подобно падаща звезда се сринал…[2]

Джон Милтън

Изгубеният рай

Четиринайсет

Зад всяка силна омраза стои любовна история.

Защото аз съм човек, познал и вкусил любовта. Казвам „човек“, защото като такъв се познавам. Какво виждате, когато ме погледнете? Обликът ми не е ли човешки? Не изпитвам ли чувства като вас, не страдам ли като вас, не обичам ли като вас, не скърбя ли като вас? Та какво е същността на човек, ако не именно тези емоции? Приживе бях учен на име Фанинг. Фанинг, Тимъти Дж., носител на наградата „Елоис Армстронг“ за биохимия. Бях прочут и уважаван, важна фигура в съвремието си. Търсеха мнението ми по много въпроси; упражнявах професията си с високо вдигната глава. Имах влиятелни познати. Ръкувах се, целувах бузи, сприятелявах се, имах любовници. Радвах се на благополучие и благосъстояние; движех се сред каймака на обществото. Апартаменти в града, къщи в провинцията, лъскави автомобили, отбрани вина: имах всички тези неща. Хранех се в изискани ресторанти, спях в луксозни хотели: паспортът ми беше пълен с визи. Три пъти ухажвах и три пъти се жених, и макар тези бракове да приключиха, за никой от тях не съжалявам. Работех и почивах, танцувах и плачех, надявах се и помнех — от време на време дори се молех. Водех пълноценен живот.

Но тогава, в една джунгла в Боливия, умрях.

Знаете ме като Нула. Това име ми даде историята. Нула Разрушителя, Унищожителя на света. Фактът, че тази история никога няма да бъде записана, е повод за онтологичен дебат. Какво става с миналото, когато няма жив човек, който да го запише? Аз умрях и се върнах към живота — най-старата история на света. Възкръснах и какво видях? Намирах се в светлосиня стая — чисто синьо, лазурносиньо, синьото на отразяващото се в морето небе. Ръцете, краката и дори главата ми бяха вързани; бях пленник. В съзнанието ми проблясваха откъслечни образи, светлина и цветове, които обаче отказваха да се слеят в смислена картина. Тялото ми трептеше мелодично. Това е единственият начин, по който мога да опиша усещането. Впоследствие щях да разбера, че трансформацията тъкмо беше приключила. Все още не бях видял тялото си, не го бях почувствал напълно.

Тим, чуваш ли ме?

Гласът идваше отникъде и отвсякъде. Мъртъв ли бях? Гласът на Бог ли чувах? Може би животът, който бях водил, не бе достоен и нещата се бяха обърнали.

Тим, ако ме чуваш, вдигни ръка.

Молбата изглеждаше твърде обикновена, за да идва от божество.

Точно така. Сега вдигни другата. Отлично. Браво, Тим.

Познаваш този глас, казах си аз. Не си мъртъв; това е гласът на човешко същество като теб. Мъж, който те нарече по име и ти каза „браво“.

Точно така. Дишай дълбоко. Справяш се добре.

Естеството на ситуацията започваше да ми се изяснява. Бях прекарал някаква болест. Вероятно съм имал гърчове; това би обяснило защо съм вързан. Нямах спомени как съм се озовал тук. Гласът беше най-важното. Ако успеех да установя на кого принадлежи, щях да разбера всичко.

Ще развържа каишите.

Усетих облекчение; задействани от някакъв дистанционен механизъм, оковите отпуснаха хватката си.

Можеш ли да седнеш, Тим? Опитай да се изправиш.

Каквато и да бе болестта ми, най-тежката фаза бе преминала. Не се чувствах зле — точно обратното. Пулсирането в гърдите ми беше обхванало цялото ми тяло и се бе разгърнало с мощта на симфоничен оркестър, сякаш всички молекули свиреха една и съща нота. Усещането беше изключително приятно, почти сексуално. Слабините, пръстите на краката ми, дори корените на косата ми — никога не бях изпитвал толкова приказно усещане.

Втори глас, по-басов, каза:

Доктор Фанинг, аз съм полковник Сайкс.

Сайкс? Познавах ли човек на име Сайкс?

Чувате ли ни? Знаете ли къде се намирате?

В мен сякаш се отвори бездна. Не бездна, а зейнала паст. Гладен бях. Изпитвах неописуем, влудяващ глад. Апетитът ми не беше човешки, а животински. Жадувах да забия нокти и зъби в меката плът на врата и да усетя по небцето си рукналата топла кръв.

Тим, много ни разтревожи. Кажи нещо, приятелю.

И в този миг язовирната стена на паметта ми се скъса и ме блъсна вълна от спомени. Джунглата с влажния въздух и гъстата растителност, пълна с животински крясъци; лепкавата ми кожа и рояците от насекоми около лицето ми; войниците с намазани с боя лица, които оглеждаха дърветата през мерниците на пушките си, докато вървяха; статуите, човекоподобни фигури с чудовищни размери, които едновременно ни предупреждаваха и зовяха все по-навътре в злокобните дебри; прилепите.

Нападнаха лагера ни на рояци през нощта. Стотици прилепи, хиляди, десетки хиляди, пляскащ с криле безброй. Спуснаха се от небесата. Скриха небето. Портите на ада се бяха отворили и бяха избълвали тази черна сган. Те сякаш не летяха, а плуваха, движеха се на организирани вълни като пасаж летящи риби. Нападнаха ни с бясно биещи криле, остри зъби и злокобно радостно писукане. Спомних си изстрелите, писъците. Намирах се в стая със светлосиня светлина и чувах глас, който знаеше името ми, но в мислите си тичах покрай реката. Видях една жена да се гърчи на брега. Тя се казваше Клаудия; беше от нашата група. Прилепите я покриваха като плащ. Представяте ли си какъв ужас! Не се виждаше почти нищо от нея. Тя се гърчеше в демоничен танц на агония. Честно казано, първият ми порив бе да не правя нищо. Нямах сърце на герой. Но понякога разбираме за себе си неподозирани неща. Хвърлих се към нея с два големи скока и двамата цопнахме в зловонната вода. Усетих острите зъби на прилепи да се забиват в плътта на ръцете и врата ми. Водата почервеня от кръв. Толкова разярени бяха, че дори водата на ги пропъди; искаха на всяка цена да изсмучат кръвта ни. Прегърнах Клаудия през врата и се гмурнах, макар да знаех, че е безсмислено; жената вече беше мъртва.

Спомних си всичко това, както и още нещо. Спомних си лицето на един мъж. То бе надвесено над мен на фона на небето над джунглата. Не бях напълно в съзнание, имах треска. Въздухът около мен пулсираше от бръмченето на хеликоптерни перки. Мъжът викаше нещо. Опитах се да съсредоточа вниманието си върху устата му. Живо беше, казваше той — приятелят ми Джонас Лиър, — живо беше, живо беше, живо беше…

Вдигнах глава и погледнах. Стаята беше празна като килия. На стената срещу мен имаше голям тъмен прозорец, в който виждах отражението си.

Видях в какво се бях превърнал.

Не се изправих. Скочих. Прелетях през стаята и се блъснах в прозореца със силно тупване. Зад стъклото двама мъже отскочиха назад. Джонас и вторият, Сайкс. С облещени от страх очи. Аз нададох рев и заблъсках по стъклото. Отворих уста, за да покажа зъбите си и да видят колко съм разярен. Исках да ги убия. Не, не да ги убия. „Убивам“ е твърде бледо понятие, за да опише какво исках. Исках да ги унищожа. Исках да ги разкъсам на парчета. Исках да смачкам костите им и да заровя лице в сочните им трупове. Исках да изтръгна сърцата им и да погълна окървавената плът, докато мускулите им потрепват за последно и лицата им угасват. Те викаха, крещяха. Не бяха подготвени за онова, в което се бях превърнал. Стъклото се огъваше, тресеше се от ударите ми.

Изведнъж ослепителна бяла светлина погълна стаята. Имах чувството, че в мен се забиват стотици стрели. Олюлях се назад и паднах свит на топка на пода. Чух завъртането на механизъм и с трясък решетката падна и ме затвори в килията.

Тим, съжалявам. Намерението ми не бе такова. Прости ми…

Може би говореше истината. Нямаше значение. Дори сгърчен в агония, знаех, че преимуществото им е временно. Стените на затвора ми в крайна сметка щяха да се поддадат на силата ми. Аз бях черното цвете на човечеството, предопределено ми бе да унищожа този свят, лишен от милостта на Бог.

От един станахме Дванайсет. Тази история е подробно описана. От кръвта ми взеха древно семе и го посадиха в други. Опознах тези мъже. Първоначално се страхувах от тях. Човешкият им живот бе много различен от моя. Те нямаха съвест, жалост, философия. Приличаха на диви зверове с животински сърца, способни на най-тъмни дела. Добре знаех, че подобни хора съществуват, но за да разбереш напълно злото, трябва първо да го усетиш. Трябва да навлезеш в него като в тъмна пещера. Един по един те навлязоха в съзнанието ми и аз в техните. Пръв беше Бабкок. Какви страшни сънища имаше той — макар, честно казано, да не бяха по-страшни от моите. Постепенно и другите се присъединиха към него. Морисън и Чавес. Бейфъс и Търъл. Уинстън и Соуса, Екълс и Ламбрайт, Рейнхард и Мартинез, най-подлият от всички. Дори Картър, чиито съкрушителни спомени разпалиха гаснещата жар на състраданието в сърцето ми. С времето, в компанията на тези объркани души добих по-ясна представа за мисията си. Те бяха мои наследници, мои ученици; единствен аз имах способността да бъда лидер. Те не презираха света като мен; за мъже като тях светът е нищо. Не можеха да владеят апетитите си; без напътствия щяха бързо да унищожат всички ни. На мое разположение бяха, но как да ги накарам да ме следват?

Трябваше им бог.

Девет и един, заповядах им аз с най-добрия си божествен тон. Девет са ваши, но един е мой, както вие сте мои. В десетия семето ще бъде посято, за да се роди Безброят, наброяващ милиони.

Всеки разумен човек би попитал: Защо? Щом съм имал силата да ги водя, несъмнено съм могъл да ги спра. Отчасти се дължеше на яростта. Загубил бях всичко, което обичах, както и всичко, което не обичах — тоест човешкия си живот. Друга причина бяха биологичните нужди на преобразеното ми тяло; можете ли да накарате гладен лъв да не обръща внимание на плячката из африканските степи? Не казвам всичко това, за да търся прошка, защото делата ми са непростими, нито за да се извиня, макар да се извинявам. (Изненадвате ли се? Изненадва ли ви, че Тимъти Фанинг, наречен Нула, съжалява? Вярно е: съжалявам за всичко.) Просто искам да изясня обстоятелствата и да очертая мисловния си процес в точния контекст. За какво копнеех? Да превърна света в пущинак: да го претворя по своя нов образ; да накажа Лиър, моя приятел, моя враг, който вярваше, че може да спаси неспасяем свят, който така или иначе не заслужаваше да бъде спасен.

Толкова силен бе гневът ми в онези първи дни. Но не можех да пренебрегвам вечно метафизичните аспекти на състоянието си. Като малък често говорех с Всевишния. Молитвите ми бяха повърхностни и детински, все едно говорех с Дядо Коледа: спагети за вечеря, ново колело за рождения ден, да завали сняг и да не ходя на училище. „Мили боже, ако е възможно…“ Каква ирония! Раждаме се изпълнени с вяра и страх, докато би трябвало да е обратното; именно животът ни учи колко много ще изгубим. Когато пораснах, също като много други хора, изгубих този импулс. Не бих казал, че станах атеист; по-скоро почти не се замислях по духовните въпроси. Струваше ми се, че Бог не се интересува от незначителните човешки дела, но че този факт не ни освобождава от дълга да живеем живота си в дух на добронамереност към другите. Вярно е, че всичко, което бях преживял, ме докара до състояние на нихилистично отчаяние, но и в най-тежките мигове от човешкия си живот — мигове, за които мисля и до ден днешен — обвинявах единствено себе си.

Но както любовта се превръща в скръб, а скръбта в ярост, така гневът отстъпва място на себепознанието. Разбирах напълно какво символизирам. Творение на науката, аз бях съвършеният индустриален продукт, олицетворението на неуморимата вяра на човечеството в себе си. Още откакто косматите ни предци са ударили кремък в камък и са прогонили нощта с огън, се катерим към небето по стълба, изградена от собствената ни арогантност. Но това ли беше всичко? Аз последното доказателство, че човечеството живее безцелно в пуст космос, ли бях, или нещо повече?

Започнах да размишлявам върху битието си. С времето тези размишления доведоха до едно-единствено заключение. Създаден бях с цел. Аз не бях инициаторът на унищожението, а негов инструмент, изкован в небесна работилница от ужасяващ бог.

Какво можех да направя, за да изпълня предназначението си?

Що се отнася до сегашното ми, по-човешко на вид превъплъщение: мога да кажа само, че Джонас се оказа прав за едно, макар проклетникът така и да не го разбра. Събитията, които ще опиша, се случиха няколко дни след като избягах, в едно затънтено селце в прерията на име (както научих по-късно) Суани в щата Канзас. И до ден днешен спомените ми за този период са изпълнени с радост. Каква опияняваща свобода! Каква възможност да задоволя апетитите си! Нощта приличаше на пиршество за сетивата, безкраен банкет. И въпреки това действах предпазливо. Не избивах клиентите в пълни крайпътни ресторанти. Не нападах цели семейства в леглата им. Не оставях заведения за бързо хранене с окървавени стени и клиенти, пръснати по пода с откъснати крайници. И това щеше да се случи по-нататък; но за момента се стараех да не оставям набиващи се на очи следи. Всяка нощ отивах на изток, хранех се умерено, и то само ако беше лесно и можех бързо да се отърва от труповете.

Затова сърцето ми запя от щастие, когато зърнах автомобила.

Абсурдно тунингованият пикап с комини, двойни задни гуми, лампички по ролбара и лепенка със знамето на Конфедерацията на бронята стоеше паркиран на самия ръб на наводнена каменоломна. Изолираното място бе идеално, както и разсеяните пътници: мъж и жена, вкопчени страстно един в друг. Известно време просто гледах. Не със сексуална наслада; наблюдавах ги с любопитството на учен. Защо бяха избрали това тясно пространство? Защо бяха решили да се отдадат на животинския си нагон в неудобното купе на пикап (мъжът буквално смазваше любимата си в таблото)? По света имаше предостатъчно легла. Не бяха млади — мъжът бе плешив и доста пълен, жената кльощава и с увиснала кожа; двамата приличаха на изложба на старееща плът. Какво в това място ги беше привлякло? Дали бяха идвали тук като млади? Блясъка на младостта ли претворяваха? И тогава се сетих. Тези хора бяха женени, но не един за друг.

Първо се спуснах върху жената. Обкрачила любовника си на широката двойна седалка, тя така необуздано го яздеше — стиснала с ръце облегалката, с набрана на кръста пола, бикини висящи на единия ѝ костелив глезен и лице вдигнато към тавана в безмълвна молба — че когато отворих рязко вратата, тя изглеждаше по-скоро подразнена, отколкото уплашена, сякаш бях прекъснала особено важен размисъл. Това, разбира се, продължи не повече от две секунди. Интересен факт е, че без главата си човешкото тяло е просто торба кръв с вградена сламка. Изправих обезглавения ѝ торс, обгърнах с уста отвора, от който шуртеше кръв, и отпих дълго и жадно. Не очаквах кой знае какво. Мислех си, че нездравословната, богата на консерванти диета на жена от малко градче ще придаде на кръвта ѝ привкус на химикали. Но се оказа невероятно вкусна. Кръвта ѝ представляваше букет от благоухания като отлежало вино.

Отпих дълбоко още два пъти и я захвърлих настрани. Любовникът ѝ, с панталони свлечени около глезените и бързо омекващ влажен пенис, бе намерил достатъчно присъствие на духа, за да се промъкне към шофьорското място, където отчаяно се опитваше да намери ключа за колата на връзка с ключове. Ключодържателят беше огромен, със сигурност беше служебен. С разтреперани пръсти мъжът пробваше ключовете един след друг безуспешно и редеше шепнешком фрази като „о, боже“ и „мамка му“, които бяха разновидност на екзалтираните стонове и окуражителните мръсни думи, които шептеше на любовницата си само преди секунди.

Комедийният елемент бе превъзходен. Честно казано, исках да го удължа. И това беше голямата ми грешка. Ако го бях убил по-бързо, без да спирам, за да се насладя на комичния момент, днес светът щеше да е различен. Забавянето ми му даде време да намери правилния ключ, да запали двигателя и да протегне ръка към скоростния лост, преди да успея да се стрелна в колата, да сграбча главата му, да я наклоня настрани и да прегриза гръкляна му с хрущене. Толкова погълнат бях от кървавото пиршество, че не забелязах какво се случва — злочестата ми жертва беше успяла да включи пикапа на скорост.

Добре известно е, че нашият вид не понася вода; за нас водата носи смърт. Потъваме като камъни, телата ни не изплуват като богата на мазнини плът. Имам само смътен спомен от падането в каменоломната. Бавното приближаване на пикапа към ръба на бездната; притеглянето на гравитацията и неизбежния полет; отвсякъде ме обгърна вода като какавида от студена смърт, изпълни очите, носа и дробовете ми. Дребните грешки водят до големи катастрофи; неуязвим в почти всички останали отношения, бързо открих кой е най-бързият начин да умра. Щом автомобилът стигна до дъното с приглушено тупване, аз се измъкнах от купето и започнах да пълзя в тинята. Въпреки паниката, в която бях изпаднал, виждах иронията. Пациент Нула, Унищожителят на света да пълзи като рак! Единствената ми надежда бе да стигна до края на каменоломната и да се покатеря на сушата. Времето не беше на моя страна; разполагах само с един стаен дъх, с който да се спася. Най-накрая напипах отчаяно каменния склон; започнах да се катеря. Чернееше ми пред очите, краят наближаваше…

Как успях навреме да се озова на четири крака — с розови, несъмнено човешки изглеждащи крака и ръце — и да започна да плюя огромни количества мътна вода, е въпрос, който ще оставя на теолозите. Защото несъмнено умрях; тялото помни тези неща. Измъкнах се от наводнената каменоломна мъртъв и незнайно колко съм лежал като удавен труп върху скалите, но изведнъж се съживих.

Изглежда, в крайна сметка пътят към отвъдното не беше еднопосочен.

След като изплюх и последните капки мръсна вода, успях да се изправя слисано. Къде се намирах? Кое време беше? Кой бях? Чувствах се толкова дезориентиран, че помислих дали не съм се събудил от сън — или пък точно обратното, сънувам в момента. Вдигнах ръка на лунната светлина. Във всяко отношение изглеждаше човешка — ръката на Тимъти Фанинг, носителят на наградата „Елоис Армстронг“ и така нататък. Погледнах надолу към тялото си; опипах с треперещи пръсти лицето, гърдите, корема, белите си крака; гол под луната, изследвах всяка своя физическа черта като слепец, четящ брайлово писмо.

Проклет да съм, помислих си.

Стоях на камениста тераса, стърчаща над водата; изкачих се нагоре и се озовах на поляна с ръждясали машини, обрасли с бурени. Нямах представа колко е часът. С изключение на луната, наоколо нямаше никаква светлина. Пейзажът беше толкова пуст, че все едно светът вече бе свършил. Втората ми жертва щеше да остане скрита на дъното на каменоломната, но трябваше да направя нещо с жената; най-малко ми трябваше полицията да ме погне. Заобиколих каменоломната до мястото, където беше паркирана колата. При вида на жената не изпитах и капчица разкаяние, само мимолетна жалост, каквато човек изпитва, когато по време на закуска прочете във вестника за някое далечно бедствие. С две цопвания — тялото и главата — трупът ѝ потъна във водата.

Оставаше обаче проблемът, че съм гол насред пуста и непозната местност. Трябваха ми дрехи, подслон и алиби. Освен това някакъв инстинкт, като безшумна сирена в главата ми, сигнализираше, че ако утрото ме завари на открито, не ме очаква нищо добро.

Твърде рисковано щеше да е да изляза на магистралата. Запътих се към гората с надеждата, че ще намеря по-пуст път. След известно време стигнах до прясно засети ниви, пресечени от черен път. В далечината зърнах светлина и тръгнах към нея. Малка, занемарена едноетажна къща с невзрачна архитектура, кутия за съхранение на човешки живот: светлината, която бях видял, се оказа лампа в една от стаите. На алеята нямаше паркирана кола, което подсказваше, че къщата е празна, а лампата бе оставена да свети в очакване на собственика.

Вратата послушно се отвори и влязох в дневна с талашитени мебели, дрънкулки в кънтри стил и телевизор с размерите на видеостена. Огледах бързо разположението на къщата — четири стаи и кухня — и впечатлението, че вкъщи няма никого, се затвърди. След по-внимателен оглед установих, че обитателят на къщата е жена, завършила института за медицински сестри в Уичита, над четирийсет и пет годишна, с кръгло лице и прошарена коса, която не боядисваше, носеше дрехи петдесет и втори размер, често се снимаше с румени от алкохол бузи в ресторанти за чуждестранна кухня (с гердан от пластмасови хавайски цветя, безсрамно флиртуваща с мариачи, вдигнала вилица за фондю) и живееше сама. От гардероба ѝ избрах най-семплите дрехи, които открих — долнище на анцуг, което ми беше широко в ханша, суичър с качулка, също огромен, и чифт джапанки — и влязох в банята.

Отражението в огледалото не ме изненада особено. Вече осъзнавах, че удавянето не ме беше превърнало отново в човек, а по-скоро ми беше върнало човешкия облик като един вид маска. Вирусът си оставаше в организма ми; смъртта ми просто бе променила взаимодействието му с приемника. Много неща си оставаха същите: зрението, слухът и обонянието ми продължаваха да са свръхчувствителни. Макар все още да не ги бях изпробвал както трябва, крайниците ми — всъщност цялата ми физическа конструкция от костите до кръвта — пулсираха от чудовищна сила.

Дори това обаче не ме подготви за гледката. Кожата ми бе неестествено бяла, почти като на мъртвец. Косата ми, която чудотворно бе пораснала отново, се изтегляше от челото ми назад в комично съвършен триъгълник. Очите ми бяха обагрени в розово като на албинос. Но най-много ме стъписа последната подробност. В първия миг си помислих, че е шега. В ъгълчетата на устата ми, сред нормалните зъби, два кучешки блестяха заострени като ледени висулки.

Дракула. Носферату. Вампир. Какво клише. Но ето че изглеждах като въплъщение на фантасмагоричните глупости на Джонас Лиър. Превърнал се бях в митично същество.

Хрущенето на гуми по алеята ме извади от размислите; когато излязох от банята, светлина от фаровете зашари из стаята. Скрих се зад закачалка за палта миг преди вратата да се отвори и вътре да нахлуе пролетен въздух. Жената, която се казваше Джанет Дъф — научих го от поставената в рамка диплома, окачена над отрупаното със сметки бюро в спалнята — влезе тромаво, облечена с престилка на цветчета, бели панталони от полиестер и удобни обувки като за медицинска сестра, прибираща се след нощна смяна. Тя остави ключовете си на масичка до вратата, изу обувките си, хвърли препълнената дамска чанта на един стол и отиде в кухнята, където чух как отваря хладилника и сипва нещо в чаша. След като изпи до дъно количеството вино, нужно за успокоение на душата (усещах мириса: евтино шабли, най-вероятно от картонена кутия), сестра Дъф се върна в дневната със стъклена чаша с размерите на кутия за боя, включи гигантския телевизор, тръшна се на дивана и потъна сред възглавниците като спукана надуваема кукла от празничен парад.

Не мога да си обясня как не ме забеляза, може би трансформацията на тялото ми бе дала камуфлажната способност да стоя напълно неподвижно, почти невидим за обикновеното, незаинтересовано човешко око. Наблюдавах я как превключва каналите — полицейски сериал, прогнозата за времето, документален филм за затворници — докато накрая се спря на риалити предаване за, напълно очаквано, кулинарни състезания. Седеше с гръб към мен. Глътка по глътка, виното в чашата се топеше. Предположих, че съвсем скоро сестра Дъф ще захърка с притъпени от алкохола сетива. Но с неумолимото приближаване на студената зора и неотложността на нуждите ми — пари, автомобил, безопасно място, където да дочакам падането на нощта — не виждах смисъл да отлагам. Излязох от скривалището си, приближих се към нея и се покашлях.

Не я убих веднага. Отново, не търся оправдание, а само ви призовавам за търпение, докато чуете разказа ми докрай. Нужна ми бе информация и за тази цел сестра Дъф ми трябваше жива.

Една глътка и готово. Жената веднага започна да губи съзнание — очите ѝ се обърнаха назад, дишането ѝ утихна, всеки сантиметър от тялото ѝ се отпусна. Като нетърпелив младоженец я вдигнах на ръце и я занесох в спалнята, където я положих върху леглото, след което отидох в банята и напълних ваната. Докато се върна, промяната беше започнала. По устата ѝ беше избила пяна. Пръстите и започнаха да потрепват, последвани от дланите. Тя започна да стене, да пъшка, а после замлъкна, разтърсена от спазми, толкова силни, че се притесних да не се счупи като бисквита.

И тогава трансформацията навлезе в решителната фаза. Визуално най-близкото сравнение, което мога да направя, е с ускорен видеозапис на разцъфващо цвете. С изхрущяване пръстите ѝ започнаха да се удължават. Косата ѝ изведнъж се смъкна от черепа и падна разпиляна върху възглавницата. Сякаш залети с киселина, чертите на лицето ѝ се заличиха, докато в тях не остана ѝ капчица от предишната ѝ личност. Гърчовете спряха; очите ѝ бяха затворени, изражението ѝ — почти спокойно. Аз седях на леглото до нея и шепнех насърчително. От тялото ѝ заструи зелена светлина, която окъпа стаята в меко сияние. Челюстта ѝ се раздвижи; с изскимтяване, подобно на кучешка кихавица, зъбите ѝ изхвръкнаха от устата като шепа царевични зърна и на тяхно място от окървавените венци поникна барикада от остри резци.

Гледката беше едновременно страшна и красива.

Тя отвори очи и се взря в мен. Какъв патос имаше само в погледа ѝ! Всеки от нас е герой в собствената си история; така осмисляме живота си. Но жената, която преди беше сестра Дъф — жената, която се грижеше за болни и страдащи, събираше ръчно шити одеяла и декоративни хаванчета, пиеше екзотични коктейли; дъщеря, сестра, мечтателка, лечителка, стара мома — в момента не можеше да познае себе си. Сега тя бе част от мен, продължение на волята ми; ако желаех, можех да я накарам да подскача на един крак, докато свири на невидима китара.

— Не се страхувай — казах и я хванах за ръката. — За добро е, ще видиш.

Отново я вдигнах на ръце. Толкова силен бях, че въпреки големите си размери ми се струваше като играчка. Неочаквано ме споходи спомен — и преди бях носил жена по този начин. Макар обстоятелствата да бяха напълно различни, тя също ми се беше сторила лека като перце. Споменът извика у мен толкова силно чувство на нежност, че за миг се усъмних дали постъпвам правилно. Но трябваше да разбера някои неща и онова, което ми предстоеше да направя, беше, макар и по особен начин, добрина.

Занесох сестра Дъф в банята. Някакъв остатъчен женски инстинкт я бе накарал да обгърне с ръце врата ми; още не беше забелязала водата, както се и надявах. Взирах се дълбоко в очите ѝ и ѝ изпращах успокоителни мисли. Вярата ѝ в мен бе пълна. Какво представлявах за нея? Баща? Любовник? Спасител? Бог?

Магията се развали в мига, в който тялото ѝ влезе в контакт с водата. Тя започна да се мята в опит да се освободи. Но силата ми беше несравнимо по-голяма от нейната. Натиснах раменете ѝ и потопих гротескното ѝ лице под водата. Усетих паниката и объркването ѝ с всяка фибра от тялото си. Какво предателство! Каква непонятна измама! Друг би се трогнал и изпълнил с милост, но тези чувства само затвърдиха решимостта ми. Усетих как тя поема първата глътка вода и се задавя като от кихавица. Вдиша вода втори път, след това трети и течността започна да изпълва дробовете ѝ. С един последен агонизиращ гърч тя умря.

Отстъпих крачка назад. Преминала бе първото изпитание; предстоеше второто. Зачаках да си възвърне човешкия облик, отброявах секундите; след като нищо не се случи, я извадих от водата и я положих с лице надолу на пода, като си мислех, че това ще ускори процеса. Но минутите минаваха и бях принуден да се примиря, че трансформацията изобщо няма да настъпи. Сестра Дъф си беше отишла завинаги.

Излязох от банята и седнах на леглото, за да обмисля ситуацията. Единственото заключение, до което стигнах, бе че трансформиращият ефект на смъртта чрез удавяне важи само за мен, че моите наследници не притежават дарбата на възкръсването. Но защо това беше така — защо аз седях тук и изглеждах, в общи линии, както преди, докато тя лежеше мъртва на пода в банята като изхвърлен на брега морски звяр — нямах обяснение. Дали просто бях по-силен представител на нашия биологичен вид, като първия от него, като Нула? Или пък разликата се коренеше не в тялото, а в ума? Дали разликата бе, че аз имах волята да живея, а тя не? Замислих се какви емоции изпитвам. Всъщност не изпитвах почти нищо. Бях удавил невинна жена във вана, но изпитвах пълно безразличие. От мига, в който забих зъби в меката плът на шията ѝ и отпих първата сладка глътка, тя престана да бъде отделно същество, а се превърна в нещо като моя притурка. Убийството ѝ ми се струваше от същото морално значение като изрязването на нокът. Може би в това бе разликата. В крайна сметка сестра Дъф вече беше мъртва, когато я потопих във водата.

В същото време в съзнанието ми звучаха предупредителни сигнали. Светлината в стаята се променяше; най-големият ми враг — утрото — скоро щеше да настъпи. Обиколих бързо къщата и спуснах всички пердета и щори, заключих предната и задната врата. През следващите дванайсет часа щях да остана тук.

Събудих се сред приказна тъмнина от най-ободряващия и лишен от сънища сън в живота си. Не ме събуди почукване на вратата; смъртта на сестра Дъф все още не беше забелязана, макар че това скоро щеше да се промени. Приготвих се бързо. По затънтените пътища на Америка дори вампир, особено такъв, който желае да остане незабелязан, се нуждае от пари. В буркан за курабии с формата на котка намерих две хиляди и триста долара — предостатъчно — както и револвер .38 калибър, макар да бях последният човек на света, който да се нуждае от огнестрелно оръжие.

Планирах да се движа на зигзаг на изток, като избягвам главните пътища. Пътуването щеше да отнеме пет, може би шест нощи. Очуканата корола на сестра Дъф, пълна с опаковки от десертчета, кутийки от безалкохолно и други боклуци, щеше да свърши работа засега, но трябваше бързо да се отърва от нея; някой със сигурност щеше да намери мъртвия демон в банята и да забележи, че колата липсва. Освен това се чувствах — и изглеждах — абсурдно с огромния анцуг и джапанките на жената; трябваше да си намеря по-подходящо облекло.

Осем часа по-късно се намирах в южната част на Мисури, където си съставих план, към който да се придържам по време на пътуването. Всяко утро ме заварваше скрит на сигурно място в безличен мотел зад спуснати пердета, облепени с картон прозорци и табелка на вратата „Не ме безпокойте“; щом паднеше нощта, поемах отново на път и карах без да спирам до час-два преди зазоряване. В Карбъндейл, Илинойс, реших да се отърва от королата. Освен това бях много гладен. Останах в хотела, след като се мръкна, за да наблюдавам пристигащите и заминаващите клиенти и да си избера подходяща плячка, дрехи и превоз. Мъжът, на когото се спрях, имаше моя ръст и телосложение; за мое улеснение беше и пиян. Щом влезе в стаята си, го нападнах в гръб, убих го, преди да успее да издаде друг звук освен пиянско изсумтяване — имаше гранясал вкус на никотин и евтино уиски — увих тялото му в завесата на душ-кабината, за да прикрия мириса на разложение и го тикнах в гардероба. Взех портфейла и куфара му (съдържащ памучни панталони, спортни ризи, които не се нуждаеха от гладене, шест чифта слипове и боксерки с шеговит надпис „Целуни ме, ирландец съм“, щамповани на чатала) и отпраших с типичния му американски седан. Според визитните картички в портфейла му той беше регионален мениджър по продажбите на фирма, произвеждаща индустриални климатици. Обикновен човек.

Ето така ловувах и се придвижвах през необятния и безличен пейзаж на американския Среден Запад. Еднообразието на отминаващите километри в дългите нощи ме караше да изпадна в хипнотично състояние и връщаше мислите ми към миналото. Мислех за отдавна починалите си родители, за града, в който израснах — приличащ досущ на безбройните безименни градчета, през които аз, Кралят на разрушението, минавах: само кръстовище с два светофара, примигващи в мрака. Мислех за познати, приятели, жени, с които бях спал. Спомних си за маса с цветя и кристални чаши с изглед към морето, както и за една нощ — тъжна и красива нощ — когато сред падащия сняг занесох на ръце любимата си вкъщи. Размишлявах за всички тези неща, както и за много други, но най-вече мислех за Лиз.

Вечерта на шестия ден зърнах светлините на Ню Йорк. Осем милиона души: сетивата ми запяха. Влязох в Манхатън през тунела „Линкълн“, изоставих колата на Осмо авеню и продължих пеша. Влязох в първото заведение, което видях — ирландски пъб с лакиран бар и дървени стърготини по пода. Сред клиентите не се забелязваше нищо необичайно; нюйоркчани са толкова изолирани от останалата част от страната, че случващото се далеч на Запад още не безпокоеше никого. Седнах сам на бара, поръчах си скоч, без да имам намерение да го пия, но установих, че съм жаден и, още по-интересно, че не ми се отрази зле. Напитката беше невероятно вкусна и дори най-неуловимите ѝ ухания танцуваха по небцето ми. На третото питие осъзнах две неща: изобщо не бях пиян и спешно трябваше да отида до тоалетна. В мъжката тоалетна тялото ми избълва струя урина, толкова силна, че порцеланът зазвънтя. И това ми достави огромно удоволствие; стори ми се, че всяка телесна наслада е увеличена стократно.

Но вниманието ми се насочи към телевизора над бара. Даваха мач на Янките. Изчаках до последния съдийски сигнал и попитах бармана дали би превключил на CNN.

Не се наложи да чакам дълго: „Серийни убийства в Колорадо“, гласеше надписът в долната част на екрана. Хаосът настъпваше. Съобщаваше се за инциденти из целия щат: цели семейства, убити в леглата си, градове, останали без жива душа в тях, клиентите на крайпътен ресторант, изкормени като риби. Но имаше и оцелели — ухапани, но живи. Съществото впери очи в мен. Не беше човек. Излъчваше сияние. Несвързано бръщолевене на травмиран човек или нещо повече? Все още никой не беше направил връзката, но аз знаех истината. Съгласно инструкциите ми, на всеки девет убити един биваше привлечен в лоното. Болниците се пълнеха с пострадали. Гадене, висока температура, гърчове, а после…

— Зловеща работа.

Обърнах се и видях до мен да седи мъж. Кога беше успял да заеме празния стол? Типичен градски типаж: оплешивяващ, с вид на адвокат, интелигентно, леко заядливо изражение, набола брада и малко шкембе, за което все се канеше да вземе мерки. Лъснати обувки, син костюм, бяла колосана риза, разхлабена вратовръзка. У дома го чакаше някой, но той все още не можеше да събере сили да се прибере след тежкия работен ден.

— На мен ли го казвате.

На бара пред него стоеше чаша вино. Погледите ни се срещнаха за необичайно дълго време. Забелязах острата миризма на нервно потене, която се бе опитал да прикрие с одеколон. Очите му се плъзнаха нагоре по торса ми и се спряха върху устата ми.

— Не съм ли ви виждал тук и преди?

Ясно, помислих си. Огледах крадешком заведението. Нямаше нито една жена.

— Не. Нов съм.

— Чакате ли някого?

— Не.

Той се усмихна и протегна ръка — но не онази с брачната халка.

— Аз съм Скот. Може ли да ви почерпя питие?

След трийсет минути, облечен с костюма му, го оставих в глуха уличка да се гърчи с избила по устата пяна.

Хрумна ми да отида до стария си апартамент, но реших да не го правя; той не беше истинският ми дом. Какво представлява понятието „дом“ за едно чудовище? А за обикновения човек? За всеки от нас съществува място, толкова наситено със спомени, че миналото неизменно присъства там. Късно беше, минаваше 2 часът през нощта, когато влязох в чакалнята на Гранд Сентръл. Ресторантите и магазините отдавна бяха затворили, решетките им бяха спуснати; на таблото над гишетата за билети беше изписано разписанието на сутрешните влакове. В чакалнята имаше само няколко души: обичайните транзитни полицаи с предпазни жилетки и скърцащи кожени кобури, мъж и жена с официално облекло, които тичаха да хванат отдавна отпътувал влак, чернокож старец със слушалки на ушите, който буташе количка с кофа и парцал. По средата на мраморната зала се намираше гишето за информация с легендарния часовник. Това бе най-популярното място за срещи в Ню Йорк и може би най-прочутото по целия свят. Колко ли съдбовни срещи се бяха случили тук? Колко ли любовни афери бяха започнали на това място, колко ли страстни нощи? Колко ли поколения бяха идвали на този свят, само защото мъж и жена си бяха уговорили среща под прословутия часовник от лъскав месинг и матово стъкло? Вдигнах очи към сводестия таван на четирийсет метра над главата ми. В младостта ми красотата му беше скрита под пластове сажди от въглища и никотин, но това бе характерно за стария Ню Йорк; в края на 90-те години направиха основно почистване и върнаха някогашния блясък на златистите астрологични изображения. Телец, бикът; Близнаци, двата еднакви силуета; Водолей, изливащ вода от стомната; звездното небе, както се вижда в най-ясните нощи. Малко известен факт, който обаче не убягна на окото ми на учен, е, че таванът на Гранд Сентръл всъщност е изрисуван наобратно. Той е огледален образ на нощното небе; според легендата, художникът гледал от средновековен ръкопис, на който небето било изобразено гледано отгоре, не отдолу — от гледната точка не на човека, а на Бог.

Седнах на най-горното стъпало на стълбището към западния балкон. Един от полицаите ме изгледа подозрително, но бях облечен като човек със сериозна професия и не спях, нито пък бях видимо пиян, тъй че не се приближи. Огледах помещението от логистична гледна точка. Гранд Сентръл не беше просто железопътна гара, а основен пътен възел в града с необятните си подземни тунели и помещения. Стотици хиляди души минаваха забързано оттук всеки ден. С други думи, идеално за моите цели място.

Зачаках. Отминаваха часове, после цели дни. Никой не ме забелязваше, а дори да ме забелязваха, явно не ги беше грижа. Навън се случваха твърде много тревожни неща.

И след незнайно колко време чух звук, какъвто не бях чувал преди. Звукът на пълната тишина. Спуснала се беше нощ. Станах от стълбите и излязох навън. Никъде не се виждаха светлини; тъмнината беше толкова плътна, че все едно се намирах в открито море, на километри от брега. Вдигнах очи и видях необикновена гледка. Стотици, хиляди, милиони звезди блещукаха над пустия свят, както правеха от незапомнени времена. Снопчетата светлина барабаняха по лицето ми като дъждовни капки, сипещи се от миналото. Не знаех какво е това усещане, просто го чувствах; най-накрая се разплаках.

Петнайсет

И така, стигаме до тъжния ми разказ.

Вижте го, способен младеж с прилична външност, слаб, с рошава коса, загорял от работата на открито през лятото, без амбиции и големи надежди, самовглъбен и стеснителен по характер, сам в стаята си под стрехите, събира в куфар сгънати ризи, чорапи и бельо. Годината е 1989-а. Действието се развива в провинциалното градче Мърси, Охайо — прочуло се за кратко с прецизните си месингови изделия, където се говореше, че произвеждали най-добрите гилзи в историята на съвременното военно дело, макар както всичко друго в града, и тази индустрия отдавна да е западнала. Стаята, която ще освободи след час, е олтар на младостта му. Има витрина с трофеи. Има нощна лампа с формата на войник и пердета с камуфлажни щампи; има етажерки с поредици от романи за неустрашими и недооценени тийнейджъри, чийто младежки интелект им позволява да разкриват престъпления, които възрастните не могат. На стените, боядисани в неутрален цвят, срещу единично легло има закачени знаменца на спортни отбори; гравюра на М. К. Ешер, изобразяваща ръце, които се рисуват една друга; типичният за десетилетието плакат от Спортс Илюстрейтед на модел в бански костюм с щръкнали зърна, под чиито сластни бедра, съблазнителен поглед и оскъдни бикини момчето бе мастурбирало нощ след нощ в юношеството си.

Младежът събира багажа си с озадачената сериозност на опечален на детско погребение, което е подходящо сравнение в случая. Проблемът не е, че не може да събере всички си багаж, напротив: оскъдното съдържание на куфара изглежда неподходящо за грандиозната му дестинация. Закачено с габърче писмо над претрупаното детско бюро подсказва къде отива. Уважаеми Тимъти Фанинг, пише на листа с пурпурна емблема във формата на щит и застрашителната дума VERITAS, загатваща за древна мъдрост. С радост ви приветстваме във випуск 1993 г. на Харвард.

Началото на септември е. Навън се стеле мъгла, предизвикана от ситния дъжд, и обгръща потъналото в зеленина градче с къщи, дворове и витрини на магазини, един от които принадлежи на бащата на момчето — единствената оптика в града. Това правеше семейството проспериращо в ограничените икономически възможности на градчето; по стандартите на онова време и място те бяха заможни. Хората познаваха и уважаваха баща му; когато вървеше по улиците на Мърси, отвсякъде го поздравяваха приветливо, защото кой заслужава по-голяма признателност от човека, който им осигурява очила, с които да виждат предметите и близките си? Като дете младежът обожаваше да ходи в оптиката на баща си и да пробва всички очила от рафтовете и витрините, изпълнен с копнеж за деня, в който ще се нуждае от собствен чифт, макар така и да не му се наложи: зрението му беше отлично.

— Време е да тръгваш, синко — казва баща му от прага: нисък, набит мъж със сиви вълнени панталони, прихванати по необходимост с тиранти. Оредяващата му коса е мокра, току-що се е изкъпал, бузите му са обръснати със старомодния бръснач, който предпочита въпреки съвременните нововъведения в бръснарските принадлежности. Около него се носи ухание на Олд Спайс.

— Ако забравиш нещо, ще ти го изпратим.

— Какво например?

Баща му свива добродушно рамене; опитва се да му е в помощ.

— Не знам. Дрехи например. Обувки? Взе ли си грамотата? Несъмнено ще ти трябва.

Говори за второто място, което момчето спечели в научното състезание на Западен окръг 5. „Искрата на живота: Ефектът на Гибс-Донан и уравнението на Нернст в основите на клетъчния цикъл“. Грамотата беше окачена в обикновена черна рамка на стената над бюрото му. Момчето се срамува от нея. Нали всички студенти в Харвард печелят първо място? Въпреки това благодари на баща си за напомнянето и я поставя върху купчината дрехи в отворения куфар. Пристигнеше ли веднъж в Кеймбридж, грамотата нямаше да излезе от чекмеджето на бюрото му; три години по-късно щеше да я намери под купчина бумаги, да ѝ хвърли бърз и горчив поглед и да я метне в кошчето за боклук.

— Точно така — казва баща му. — Покажи на онези умници в Харвард с кого си имат работа.

От долния етаж гласът на майка му долита като настойчива песен:

— Ти-мъ-ти! Готов ли си?

Тя никога не го нарича „Тим“, винаги се обръща към него с „Тимъти“. Името го смущава — изглежда едновременно знатно и умалително, все едно е английско лордче на кадифена възглавница — макар тайно да си го харесва. Фактът, че майка му го обича повече от съпруга си, не е тайна; чувствата са взаимни. На момчето му е много по-лесно да обича майка си, отколкото баща си, чийто емоционален речник се ограничава до мъжествени потупвания по гърба и по някой и друг излет по мъжки. Като много единствени деца, момчето е наясно колко ценно е за семейството, особено в очите на майка си. Моят Тимъти, обича да казва тя, сякаш има и други, които не са нейни; той е едничкият ѝ. Ти си моят скъп Тимъти.

— Хааа-ролд! Какво правите там горе? Ще изпусне автобуса!

— За бога, чакай малко! — Баща му отново поглежда към него. — Честно казано, не знам какво ще прави майка ти, след като няма да си тук, за да се суети около теб. Тази жена ще ме побърка.

Баща му се шегува, момчето знае това, но в гласа му долавя сериозна нотка. За пръв път се замисля за пълните емоционални измерения на днешния ден. Ще се промени не само неговият живот, но и животът на родителите му. Също като екосистема, внезапно напусната от основния си биологичен вид, животът в дома му принудително ще се промени със заминаването му. Като всички млади хора, той не познава родителите си истински; в продължение на осемнайсет години е съотнасял тяхното съществуване единствено спрямо собствените си нужни. Изведнъж съзнанието му се изпълва с въпроси. За какво си говорят, когато той не е с тях? Какви тайни пазят един от друг, какви мечти все още имат плаха надежда, че ще осъществят? Какви недоволства, прикривани в името на детето, ще излязат наяве в отсъствието му? Родителите му го обичат, но дали се обичат един друг? Не като родители и дори като съпрузи, а просто като хора — както несъмнено са се обичали някога? Момчето няма ни най-малка представа; не може да си представи всички тези неща, както не може да си представи света преди раждането си.

Още по-трудно му е да си отговори на тези въпроси, защото никога не се е влюбвало. Обстановката в Мърси, Охайо е такава, че и не особено привлекателен човек има възможности за сексуални преживявания, а момчето, макар и девствено, има известен опит с физическата тръпка, но не и с любовта. Чуди се дали просто не е способно да се влюби. Дали има определена част от мозъка, където се заражда любовта, която в неговия случай просто е увредена. Любовта залива целия свят — по радиото, във филмите, на страниците на романите. Романтичната любов е неизменна част от културата, но той сякаш е имунизиран срещу нея. Затова, макар тепърва да му предстои да изпита болката, неизменно свързана с любовта, момчето вече изпитва друг вид болка: страхът изобщо да не познае любовта.

Слизат в кухнята при майката на момчето. Очаква да я завари облечена и готова да тръгва, но тя е по пеньоар на цветчета и пантофи. Решили са негласно, че само баща му ще го изпрати на автогарата.

— Приготвих ти обяд — заявява тя и тиква хартиен плик в ръцете му.

Момчето отваря плика: сандвич с фъстъчено масло, увит в амбалажна хартия, нарязани моркови в найлонова торбичка, пластмасова бутилка с прясно мляко, кутия бисквити с формата на животни. На осемнайсет години е: може да изяде всичко в плика и пак да е гладен. Това е закуска за дете, но е изненадващо благодарен за дребния подарък. Кой знае кога майка му отново ще има възможност да му приготви обяд?

— Имаш ли достатъчно пари? Харолд, даде ли му пари?

— Не се тревожи, мамо. Спестих достатъчно през лятото.

Очите на майка му се насълзяват.

— Ех, казах, че няма да плача. — Тя помахва с ръка пред лицето си. — Казах си, Лорейн, да не си посмяла да се разплачеш.

Момчето пристъпва в обятията ѝ и я прегръща. Тя е едра жена, чудесна за прегръдки. Вдишва уханието ѝ — сладък плодов аромат, примесен с прах, химическия мирис на лак за коса и остатъчен дъх на никотин от сутрешната ѝ цигара.

— Хайде, Лори, пусни го. Ще закъснеем.

— Харвард. Моят Тимъти ще учи в Харвард. Не мога да повярвам.

Пътуването до автогарата в съседното градче отнема трийсет минути по второкласните селски пътища. Колата, нов модел буик с меко окачване и плюшени седалки, вози толкова леко, че сякаш се носят във въздуха. Това е единствената глезотия, която баща му си позволява: на всеки две години на алеята пред къщата се появява нов буик, досущ като предишния. Отминават последните къщи на града и навлизат сред полетата. Нивите са натежали от царевица; около колата кръжат птици. Тук-таме се виждат фермерски къщи, някои безупречно поддържани, други занемарени — с лющеща се боя, хлътнали основи, изтърбушени мебели на верандите и изоставени играчки в дворовете. Всичко, което момчето вижда, изпълва сърцето му с умиление.

— Искам да ти кажа нещо — казва баща му, когато наближават автогарата.

Ясно, мисли си момчето. Това била причината да оставят майка му вкъщи. За какво ли става въпрос? Няма да е за момичета или секс; с изключение на неловкия разговор, когато беше на тринайсет години, темата никога не бе повдигана. Може би ще му каже да учи прилежно? Да заляга над книгите? Но и за това вече говориха.

Баща му се покашля.

— Не исках да ти го казвам преди, но може и да съм го споменавал. Както и да е, опитвам се да ти кажа, че си роден за велики дела, синко. Велики. Винаги съм го знаел.

— Ще се старая. Обещавам.

— Знам. Но не това имам предвид. — Баща му не го поглежда. — Опитвам се да ти кажа, че този град вече не е място за теб.

Думите изпълват момчето с безпокойство. Накъде бие?

— Това не означава, че не те обичаме — продължава мъжът. — Напротив. Искаме само най-доброто за теб.

— Не разбирам.

— За празниците може, разбира се. Напълно нормално е да се прибираш за Коледа. Знаеш каква е майка ти. Но иначе…

— Не искаш да се прибирам вкъщи?

Баща му заговаря бързо, сякаш изстрелва думите.

— Можеш да се прибираш, разбира се. Ние ще ти се обаждаме. Да речем на всеки няколко седмици. Или веднъж месечно.

Момчето не знае как да приеме всичко това. Също така долавя и нотка на фалш в думите на баща си, известна скованост. Все едно ги чете от лист.

— Не мога да повярвам.

— Несъмнено ти е трудно да го приемеш. Но няма какво да се направи.

— Как така няма какво да се направи? Защо?

Баща му си поема въздух.

— Виж, един ден ще си ми благодарен. Повярвай ми, моля те. Сега може да си на друго мнение, но целият живот е пред теб. Това искам да ти кажа.

— Не е вярно, мамка му!

— Хей, не ругай. Не е нужно да използваш подобни изрази.

Изведнъж на момчето му иде да се разплаче. Заминаването му се превръща в изгнание. Баща му не казва нищо повече и момчето разбира, че е достигната граница; повече нищо няма да изкопчи от мъжа. Искаме най-доброто за теб. Животът е пред теб. Истинските чувства на баща му са скрити зад барикада от клишета.

— Избърши сълзите си, синко. Не прави от мухата слон.

— И мама ли е съгласна?

Баща му се поколебава; момчето зърва болка в изражението му, намек за истинските му чувства, по-дълбока истина, но след миг изчезва.

— Не се тревожи за нея. Тя разбира.

Колата спира. Момчето вдига очи и установява стъписано, че са пристигнали на автогарата. Три сектора, на един от които чака автобус; пътниците се качват.

— Билетът е в теб, нали?

Момчето кимва мълчаливо; баща му подава ръка. Има чувството, че са го уволнили от работа. Стисват си ръце, баща му притиска силно пръстите му. Ръкостискането е неловко; и двамата изпитват облекчение, след като приключва.

— Хайде, върви — подканя баща му с престорена бодрост. — Не бива да изпускаш автобуса.

Момчето слиза от колата, стиснало хартиения плик с обяда, който му се струва като последната частица от детство, заличено с един замах. Изважда куфара от багажника и се спира, за да види дали баща му ще слезе от буика. Може би като жест на помирение в последния момент ще занесе багажа му до автобуса, може би дори ще го изпрати с прегръдка. Но това не се случва. Момчето отива до автобуса, поставя куфара в отворения багажник и се нарежда на опашката.

— Кливланд! — провиква се шофьорът. — Пътниците за Кливланд да се качват!

Най-отпред на опашката настава объркване. Един мъж е изгубил билета си и се обяснява. Докато всички чакат въпросът да бъде разрешен, жената пред момчето се обръща назад. На около шейсет години е, с грижливо фризирана коса и внушително, дори аристократично излъчване — все едно чака да се качи на презокеански лайнер, а не в мръсен автобус.

— Обзалагам се, че младеж като теб отива на някое интересно място — казва тя приветливо.

Момчето не е на същото мнение.

— Заминавам за университета — обяснява то, а думите му пресядат. След като жената не казва нищо, то добавя: — Ще уча в Харвард.

Дамата се усмихва и разкрива ред очевидно изкуствени зъби.

— Колко прекрасно! Студент в Харвард. Родителите ти сигурно много се гордеят.

Идва неговият ред; той подава билета на шофьора, тръгва по пътеката и си избира място най-отзад, за да е възможно най-далеч от възрастната жена. В Кливланд ще се прекачи на автобус за Ню Йорк; след като преспи на твърда пейка на гара „Порт Ауторити“ с куфар, стиснат между краката, ще хване първия автобус за Бостън в пет часа сутринта. Двигателят забръмчава и момчето най-накрая поглежда през прозореца. Отново вали; дъждовни капки осейват стъклото. Мястото, на което баща му беше паркирал, е празно.

Щом автобусът потегля, той отваря плика в скута си. Изненадва се колко е огладнял. Изяжда сандвича на шест хапки. Изпива млякото на един дъх. След това поглъща морковите. Почти не усеща вкуса; целта е да яде, за да запълни празнина. Накрая отваря кутията бисквити и спира, за да разгледа пъстрите илюстрации на циркови животни в клетки: бяла мечка, слон, горила. Тези бисквити са били неизменна част от детството му, но чак сега забелязва, че животните не са сами в клетките; по две са — майка с малкото си.

Слага бисквитата върху езика си и я оставя да се стопи и да изпълни устата му със сладък аромат на ванилия. Изяжда втора, трета и четвърта, докато изпразва кутията, след което затваря очи и чака да заспи.

Защо разказвам всичко това в трето лице ли? Предполагам, защото е по-лесно. Знам, че баща ми имаше добри намерения, но ми трябваха години, за да преодолея огорчението. Простих му, разбира се, но прошката не означава, че разбирах мотивите му. Загадъчното му изражение, привидно небрежния му тон: и сега, години по-късно, все още съм озадачен от привидната лекота, с която ме пропъди от живота си. Струва ми се, че едно от най-хубавите неща в това да имаш син би трябвало да е простичката наслада от компанията му, когато той порасне. Но тъй като нямам собствен син, не знам дали съм прав.

Пристигнах в Харвард през септември 1989 г. — Съветският съюз бе на път да се разпадне, икономиката беше в упадък, из цялата страна тегнеше настроение на уморена досада след десетилетие на пасивност — без приятели, на практика осиротял, с оскъден багаж и без представа какво ще стане с мен. Не бях стъпвал в университета, изобщо не бях ходил на изток от Питсбърг и след двайсет и четири часовото пътуване всичко наоколо ми се струваше нереално, почти като халюцинация. От гара „Юг I“ се качих на линия Т на метрото (първото ми пътуване с метро) и слязох на осеян с фасове перон сред глъчката на площад „Харвард“. По време на пътуването ми сезоните се бяха сменили; задушното лято бе отстъпило място на хладната есен в Нова Англия, а небето беше така шокиращо синьо, че ми се струваше почти осезаемо. Облечен само с джинси и тениска, потреперих като лист, когато ме лъхна студен вятър. Наближаваше пладне, площадът гъмжеше от хора, предимно млади, които, изглежда, се чувстваха в собствени води, движеха се целенасочено на двойки и групи и се смееха и разговаряха непринудено и хармонично като състезатели в лекоатлетическа щафета. Аз се намирах в нов свят, но за тях това бе домът им. Трябваше да намеря общежитие на име Уигълсуърт Хол, но не смеех да помоля да ме упътят — съмнявах се, че някой щеше да спре, за да ми отговори — и след като установих, че съм зверски гладен, тръгнах да търся евтино заведение, където да хапна.

По-късно научих, че ресторантът, който избрах, „Бъргър Котидж“, е сред най-обичаните в Кеймбридж. От вратата ме блъснаха насълзяващ очите мирис на пържен лук и оглушителна глъчка. Сякаш половината град се беше събрал в тясното помещение и насядал по дългите маси; всички говореха помежду си, включително готвачите, които крещяха поръчките както куотърбек дава сигнали на съотборниците си. На стената над грила имаше огромна черна дъска с подробни описания с цветни тебешири на хамбургери с невъобразими гарнитури: ананас, синьо сирене, пържени яйца.

— Сам ли сте?

Мъжът, който ме заговори, приличаше повече на борец, отколкото на сервитьор — огромен мъжага с брада и престилка на касапин. Кимнах мълчаливо.

— Щом сте сам, трябва да седнете на бара — заяви той. — Изберете си място.

Един от високите столове тъкмо се бе освободил. Докато сервитьорката прибираше мръсната чиния на предишния клиент, аз пъхнах куфара под бара и се настаних. Не ми беше много удобно, но поне багажът ми не се виждаше. Извадих от джоба си карта и започнах да я разглеждам.

— Какво ще желаеш, миличък?

Сервитьорката, изтормозена на вид възрастна жена с петна от пот под мишниците на униформената тениска, стоеше пред мен с бележник и молив в ръка.

— Чийзбургер?

— Маруля, домати, лук, кисели краставички, кетчуп, майонеза, горчица, четири вида сирене? Хлебчето препечено ли да бъде?

Имах чувството, че се опитвам да уловя куршуми от картечница.

— С всичко.

— И четирите вида сирене ли искаш? — Сервитьорката не вдигаше очи от бележника. — Таксуват се допълнително.

— Не, извинявайте. Само с чедър.

— Препечено или не?

— Моля?

Тя най-накрая вдигна уморен и отегчен поглед.

— Как… предпочиташ… хлебчето…? Препечено… или… не?

— Божичко, Марго, смили се над момчето.

Гласът принадлежеше на мъжа от дясната ми страна. Прилежно бях гледал само напред, но сега се обърнах. Той беше висок и широкоплещест, но не твърде мускулест, с хубави пропорции на лицето, сякаш изваяни по-грижливо от чертите на другите хора. Облечен беше с измачкана риза, запасана в избелели джинси; на темето си носеше чифт слънчеви очила, обгърнати от чуплива кафява коса. Десният му глезен беше кръстосан върху лявото коляно; носеше протрити мокасини без чорапи. Когато го зърнах с периферното си зрение, си помислих, че е по-възрастен, но сега видях, че е най-много с една-две години по-голям от мен. Разликата не беше във възрастта, а в осанката. Младежът, изглежда, се чувстваше напълно у дома си, сякаш беше част от племето и познаваше добре обичаите му.

Той затвори книгата, която четеше, остави я на плота до празната си чаша от кафе и ми хвърли лъчезарна усмивка, която сякаш казваше: Не се тревожи, аз ще се погрижа.

— Човекът иска чийзбургер с всички гарнитури. Препечено хлебче. Сирене чедър. И пържени картофки. Какво ще пиеш? — обърна се към мен.

— Ами, мляко?

— И чаша мляко. Не, шейк. Шоколадов шейк, без сметана. Довери ми се.

Сервитьорката ме погледна несигурно.

— Това ли е поръчката?

Целият разговор ме озадачи. От една страна не ми се пиеше шейк, но нямах намерение да откажа предложената помощ.

— Да.

— Така те искам. — Съседът ми стана от стола, пъхна книгата под мишница с увереност, която сякаш подсказваше, че всички книги трябва да се носят точно така. Видях заглавието, но не го разбрах: Принципи на екзистенциалната феноменология. — Марго ще се погрижи за теб. Двамата с нея се знаем отдавна. Храни ме още откакто носех къси панталонки.

— Тогава беше по-симпатичен — отбеляза Марго.

— Това е всеобщото мнение. Хайде, побързай, приятелят ни изглежда много гладен.

Сервитьорката се отдалечи мълчаливо. Изведнъж разговорът им ми се изясни. Не се препираха като приятели, а по-скоро като палав племенник и леля му.

— Благодаря — обърнах се аз към него.

— De nada. Понякога имам чувството, че всички тук се надпреварват кой да е по-груб, но ресторантът си струва. Къде те сложиха?

— Моля?

— В кое общежитие си настанен. Току-що пристигнал първокурсник си, нали?

Стъписах се.

— Как позна?

— Чета мисли — той потупа слепоочието си и се разсмя. — Освен това видях куфара ти. Е, къде ще живееш? Дано не са те сложили в някое от общежитията в Юниън. Най-хубавите места са близо до университета.

Нямах представа за какво говори.

— Общежитието се казва Уигълсуърт.

Отговорът ми явно го зарадва.

— Имаш късмет, приятелю. Ще си в центъра на събитията. Разбира се, събитията не са кой знае колко вълнуващи. Обикновено някой си скубе косата в четири сутринта над трудна задача. — Той ме потупа мъжки по рамото. — Не се тревожи. Всички са малко стреснати в началото.

— Имам чувството, че това не се отнася за теб.

— Аз съм специален случай. В Харвард съм, откакто съм се родил. Баща ми преподава във Философския факултет. Бих ти казал кой е, но може да се почувстваш задължен да се запишеш в неговите курсове от благодарност, което, прощавай за израза, ще е шибана грешка. Лекциите му са като куршум в мозъка. — За втори път в последните два дни стиснах ръката на мъж, който знаеше много повече за живота от мен. — Желая ти успех. Като излезеш оттук, завий наляво, продължи направо до следващата пресечка и ще стигнеш до голяма порта. Уигълсуърт е от дясната страна.

С тези думи си тръгна. Чак тогава осъзнах, че не го попитах как се казва. Надявах се да го видя отново, но чак след известно време, когато ще мога да му разкажа, че вече съм свикнал с новия си живот. Освен това реших при първа възможност да изляза да си купя бяла риза и мокасини; можех поне да изглеждам като другите студенти. Чийзбургерът и картофките пристигнаха, блещукащи апетитно от мазнина, а до тях сервитьорката остави обещания шоколадов шейк във висока елегантна чаша в стил от петдесетте години. Храната ми се стори като добра поличба. Изпитвах толкова силна признателност, че за малко да кажа молитва.

Студентските дни в Харвард: самото усещане за течението на времето се промени. През първите месеци то сякаш препускаше с бясна скорост. Съквартирантът ми се казваше Лучеси. Малкото му име беше Франк, но никой, включително аз, не го използваше. Може да се каже, че бяхме приятели поради стечението на обстоятелствата. Очаквах всички в колежа да приличат поне до известна степен на младежа, когото срещнах в ресторанта, да притежават остроумие, непринуденост и с лекотата на аристократ да познават местните обичаи, но се оказа, че Лучеси е по-типичен пример за харвардски студент: невероятно умен възпитаник на Природо-математическата гимназия в Бронкс, който не би спечелил конкурс за красота или лична хигиена и имаше всевъзможни странности на характера. Тялото му беше едро и меко като на некачествено произведена плюшена играчка; имаше големи влажни длани, които не знаеше къде да дене, и облещения, шарещ поглед на параноик, какъвто несъмнено беше. Гардеробът му приличаше на смесица от гардеробите на счетоводител и ученик от прогимназията: носеше панталони с висока талия, тежки кафяви обувки и тениски с емблемата на Ню Йорк Янкис. Пет минути след запознанството ни вече ми беше обяснил, че е изкарал най-високия възможен резултат от 1600 точки на САТ теста, възнамеряваше да учи успоредно математика и физика, знаеше латински и старогръцки (и не само умееше да чете на тези езици, но и да говори), а веднъж хванал топката, изстреляна от самия Реджи Джаксън при отбелязването на хоумрън. Първоначално съжителството с него ми тежеше, но бързо забелязах предимствата; в сравнение с Лучеси изглеждах по-приспособен към обстановката, по-приятен и привлекателен от обикновено и печелех симпатиите на съседите, задето го търпях — все едно се грижех за краставо куче. Първата вечер, когато се напихме заедно — само седмица след пристигането ни, на един от многобройните купони на първокурсниците, за които администрацията си затваряше очите — той повръща толкова дълго и безпомощно, че цяла нощ стоях при него, за да се уверя, че няма да умре.

Възнамерявах да стана биохимик и не си губех времето. Посещавах смазващ брой лекции, единственото облекчение от които ми носеше курсът по история на изкуството за допълнителен кредит, където можех просто да седя в тъмното и да гледам диапозитиви на Дева Мария и младенеца в различни блажени пози. (Курсът, всеизвестен като убежище за студентите по точни науки, покриващи задължителния минимум от лекции по хуманитарни науки, носеше прякора „Пълно затъмнение“.) Получавах пълна стипендия, но бях свикнал да работя и исках да имам джобни пари; по десет часа седмично за малко над минималната надница подреждах книги в библиотека „Уайднър“, като бутах раздрънкана количка из лабиринт от лавици, толкова изолирани и пусти, че предупреждаваха студентките да не ходят там сами. Мислех си, че тази работа ще ме умори от скука и за известно време бях прав, но с времето започна да ми харесва: мирисът на стара хартия и прах; пълната тишина, нарушавана единствено от скърцащите колелца на количката; приятната изненада, когато вземех книга от рафта, извадех картона и видех, че никой не я е взимал от 1936 г. Смътната нотка на съчувствие към тези недооценени томове често ме караше да прочета една-две страници, за да не се чувстват забравени.

Щастлив ли бях? Че кой не би бил щастлив на мое място? Имах приятели, учех. Прекарвах и спокойни часове в библиотеката, където можех да потъвам в мисли на воля. В края на октомври изгубих девствеността си с момиче, което срещнах на купон. И двамата бяхме пияни, изобщо не се познавахме и макар тя да не каза нищо — почти не говорихме, освен стандартната размяна на няколко реплики и кратко обсъждане как се откопчава сутиенът ѝ — подозирах, че е девствена и че просто иска да се отърве от девствеността си възможно най-бързо, за да премине към следващите, по-задоволителни любовници. Мисля, че и моята цел беше същата. След като приключихме, си тръгнах бързо от стаята ѝ, сякаш бягах от местопрестъпление, и за четири години я видях само още два пъти отдалеч.

Да, щастлив бях. Баща ми се оказа прав: вече бях самостоятелен. Съвестно се обаждах вкъщи на всеки две седмици за тяхна сметка, но родителите ми — и цялото ми детство в малкото градче в Охайо — бързо избледняваха в мислите ми, както сънищата избледняват с настъпването на деня. Разговорите винаги протичаха по един и същ начин. Първо говорех с майка ми, която обикновено вдигаше телефона — все едно две седмици го беше чакала да звънне — след това с баща ми, чийто ведър тон сякаш целеше да ми напомни за заръката му на раздяла, и накрая и с двамата заедно. Представях си ги как са допрели лица над слушалката, докато редяха последните „обичам те“, „гордея се с теб“ и „бъди послушен“, баща ми вперил очи в часовника над кухненската мивка, който отброяваше неумолимо парите му с трийсет цента в минута. Гласовете им предизвикваха у мен силна нежност, почти жалост, сякаш аз ги бях изоставил, но винаги изпитвах облекчение, когато разговорите приключеха, сякаш щракването на вилката ме връщаше обратно към истинския ми живот.

Преди да се усетя, листата на дърветата се обагриха в жълто и опадаха, а изсъхналите им останки осейваха улиците и изпълваха въздуха със сладникавия мирис на гнило; в седмицата преди Деня на благодарността заваля първият сняг — първата ми зима в Нова Англия беше студена и влажна. Имах чувството, че това е поредното ми кръщение за годината. С родителите ми се бяхме разбирали да не се прибирам у дома за Деня на благодарността, а и Охайо беше твърде далеч — щях да изгубя половината време в пътуване — затова приех поканата на Лучеси да прекарам празника в Бронкс. Наивно очаквах да видя италианско семейство сякаш излязло от холивудски филм: тясно апартаментче над пицария, оглушителна глъчка, баща с потни подмишници, миришещ на чесън, мустаката майка по пеньоар и пантофи да кърши ръце и да вика „Мама миа“ на всеки трийсет секунди.

Действителността се оказа напълно различна. Живееха в Ривърдейл, който макар и да се водеше в Бронкс, беше много елегантен квартал, в огромна каменна къща, сякаш докарана директно от английската провинция. Тук нямаше спагети със сос болонезе, нямаше олтари на Дева Мария, нямаше никакви драматични жестове; в къщата беше тихо като в гробница. Празничната вечеря поднесе прислужница от Гватемала с униформа и бяла престилка, а след това всички отидохме в стая, наречена „кабинета“, за да слушаме по радиото целия цикъл „Пръстенът на нибелунга“ на Вагнер. Лучеси ми бе казал, че семейството му е в „ресторантьорския бизнес“ (затова си представях, че имат пицария), но се оказа, че баща му е главен финансист в ресторантьорския отдел на „Голдман Сакс“, до чиято централа на Уолстрийт ходеше всеки ден с линкълн с размерите на танк. Знаех, че Лучеси има по-малка сестра, но той бе пропуснал да спомене, че прилича на средиземноморска богиня. Тя беше най-красивото момиче, което бях виждал — царствено висока, с лъскава черна коса, кожа като мляко, от което ти се иска да отпиеш, и навика да се разхожда по комбинезон. Казваше се Ариана. Прибрала се беше от пансион някъде във Вирджиния, където по цял ден яздеше коне, а когато не се разхождаше по бельо, не четеше списания и не говореше силно по телефона с препечена филия в ръка, обикаляше къщата с високи ботуши за езда и дрънчащи шпори — облекло, което изпращаше кръв към слабините ми със същата сила като комбинезона. Очевидно беше, че Ариана е недостижима за мен, но тя не пропускаше да ми го натяква, като ме наричаше „Том“, независимо колко пъти брат ѝ я поправяше, и ми хвърляше презрителни погледи, които ми действаха като леден душ.

През последната си нощ в Ривърдейл се събудих малко гладен след полунощ. Казали ми бяха да се „чувствам като у дома си“ — сякаш това бе възможно — но знаех, че няма да заспя, ако не хапна нещо. Нахлузих долнище на анцуг и се промъкнах в кухнята, където заварих Ариана по халат на масата да прелиства брой на Космополитън с елегантните си пръсти и да поднася лъжица с корнфлейкс към съвършените си пищни устни. На кухненския плот стояха кутията с корнфлейкс и бутилка мляко. Първата ми мисъл беше да изляза, но тя вече ме беше видяла как стоя като идиот на вратата.

— Може ли да вляза? — попитах аз. — Огладнях.

Ариана вече бе насочила внимание обратно към списанието и махна небрежно с ръка:

— Прави каквото искаш.

Сипах си корнфлейкс и мляко в купичка и тъй като нямаше къде другаде да седна, отидох на масата при нея. Дори по халат, без грим и с рошава коса изглеждаше зашеметяващо. Нямах представа какво да кажа на подобно създание.

— Зяпаш ме — каза тя и прелисти страницата.

Изчервих се.

— Не е вярно.

Тя не продума повече. Не знаех накъде да погледна, затова забих нос в купата. Имах чувството, че дъвча оглушително.

— Какво четеш? — попитах накрая.

Тя въздъхна раздразнено, затвори списанието и ме погледна.

— Добре, какво искаш?

— Просто се опитвам да поддържам разговора.

— А може ли да мълчим? Моля те. Забелязвам как ме гледаш, Тим.

— Все пак знаеш името ми.

— Тим. Том. Все тая. Ох, добре, хайде да се приключва.

Ариана разгърна халата си. Отдолу носеше само сутиен от ефирна розова коприна. Гледката ме възбуди невъобразимо.

— Хайде — подкани ме тя.

— Какво?

Гледаше ме с подигравателно отегчение.

— Не се прави на глупак, господин Харвард. Добре, ще ти помогна.

Тя хвана ръката ми и я постави без всякаква емоция върху лявата си гърда. А каква прекрасна гърда имаше само! Досега не бях докосвал богиня. Меката заоблена плът, обгърната от скъпата коприна, обточена с изящна ивица, напълни дланта ми като праскова. Усещах, че Ариана ми се подиграва, но не ме интересуваше. Какво щеше да стане сега? Ще ми разреши ли да я целуна?

Явно не. Докато в мислите си рисувах пълна картина на прекрасните неща, които бихме могли да правим заедно, кулминиращи със задъхан секс на кухненския под, тя дръпна рязко ръката ми и я остави да падне на масата със същия презрителен жест, с какъвто обикновено хората изхвърлят боклук в кофата.

— Е, доволен ли си? — попита тя и отново отвори списанието.

Въпросът ѝ ме озадачи. Тя прелисти една страница, после втора. Какво, по дяволите, ми се бе случило?

— Изобщо не те разбирам — казах ѝ.

— Разбира се. — Тя отново ме погледна и сбърчи отвратено нос. — Кажи ми, защо изобщо си му приятел? Въпреки всичко изглеждаш сравнително нормален.

Това явно трябваше да мине за комплимент. Но също така събуди в мен инстинкт да защитя брат ѝ. За каква се имаше, че да говори така за него? За каква се имаше, че да ме дразни по този начин?

— Ти си ужасна — заявих.

Ариана се изсмя злобно.

— Гроздето е кисело. А сега ме извини, опитвам се да чета.

И с това се приключи. Върнах се в леглото неудовлетворен сексуално и почти не мигнах, а на сутринта, докато всички останали още спяха, бащата на Лучеси ни закара до гарата с грамадния си линкълн. След като слязохме от колата, в неловка размяна на традиционните роли, той ми благодари за гостуването по начин, който подсказваше, че и той самият е озадачен от приятелството ми със сина му. Картинката започна да ми се изяснява: Лучеси беше издънката на семейството, обект на съжаление и срам за роднините си. Изпитах силна жалост към него, макар положението му да беше сходно с моето. С него бяхме двама аутсайдери.

Качихме се на влака. Чувствах се изтощен и не ми се говореше. Известно време пътувахме в тишина. Лучеси заговори пръв.

— Извинявай за всичко — рисуваше безформени фигури по стъклото с показалец. — Сигурно очакваше гостуването да е по-интересно.

Не му бях казал какво се случи и, разбира се, никога нямаше да му кажа. Освен това гневът ми се беше уталожил и сега бе заменен от зараждащо се любопитство. Открил бях нещо ново за света. Видял бях живота, който семейството на Лучеси водеше — знаех, че има толкова богати хора, но е съвсем друго да спиш под покрива им. Чувствах се като изследовател, натъкнал се на златен град в джунглата.

— Не се притеснявай — отвърнах аз. — Прекарах си страхотно.

Лучеси въздъхна, облегна се назад и затвори очи.

— Понякога се държат като глупаци — рече той.

Богатството, естествено, много ме беше заинтригувало. Не заради нещата, които можеха да се купят с пари, макар и те да бяха привлекателни (например сестрата на Лучеси). Но по-силно ме привличаше нещо в самата идея за живота на богатите. Досега не бях общувал с богати хора и не смятах, че съм изгубил кой знае какво; не бях срещал и марсианци. В Харвард, разбира се, имаше много студенти от богати семейства, завършили скъпи частни училища и обръщащи се един към друг с абсурдни прякори като „Трип“, „Биймър“ и „Дък“. Но във всекидневния ни живот, богатството им не се набиваше на очи. Всички живеехме в еднакви общежития, потяхме се над едни и същи домашни и изпити, ядяхме една и съща отвратителна храна в столовата. Поне така ми се струваше. Гостуването в дома на Лучеси ми отвори очите за скрития свят под повърхността на равноправното ни битие, подобен на плетеница от подземни пещери. С изключение на Лучеси, не знаех почти нищо за приятелите и състудентите си. Колкото и странно да звучи сега, не ми бе хрумвало, че те може да са различни от мен.

В седмиците след Деня на благодарността започнах да наблюдавам по-внимателно всички. На нашия етаж живееше момче, чийто баща беше кметът на Сан Франциско; за едно момиче със силен испански акцент, което познавах бегло, се говореше, че е дъщеря на южноамерикански диктатор; един от партньорите ми в лабораторията беше споменал, ей така, без причина, че родителите му имат вила във Франция. Навързах цялата тази информация и добих по-пълна представа за заобикалящата ме среда, което ме изпълни с притеснение, макар да копнеех да науча повече за този друг свят, да опозная по-добре социалните му норми и да видя къде бих могъл да си намеря място.

Също толкова интересен ми се струваше фактът, че Лучеси не иска да има нищо общо със света на богаташите. Докато бяхме у тях, той показваше неприкрито презрение към сестра си, към родителите и дори към къщата, която наричаше в типичния си стил „идиотска камара камъни“. Опитах се да го разпитам по-подробно по тази тема, но не стигнах доникъде; въпросите ми го разгневиха. В лицето на съквартиранта си започнах да забелязвам каква цена плаща човек, когато е прекалено умен. Той притежаваше интелект, способен да обработва огромни количества данни, без да изпитва каквото и да било удоволствие от тази си способност. За Лучеси светът представляваше сбор от взаимносвързани системи, лишени от всякакво значение; повърхностна реалност, обуславяна единствено от себе си. Той можеше например да изреди средностатистическите показатели в играта на всеки бейзболист от отбора на Ню Йорк Янкис, но ако го попитаха кой е любимият му играч, не можеше да отговори. Единствената емоция, на която, изглежда, бе способен, беше презрение към хората, макар дори това да изразяваше с детинско объркване, сякаш беше малко дете в тялото на мъж, принудено да седи на масата на възрастните и да слуша непонятни разговори за цената на недвижимите имоти или кой с кого се развежда. Убеден съм, че това го тормозеше — макар да не разбираше какъв точно е проблемът, Лучеси осъзнаваше, че има проблем, и го беше довело до състояние на нихилистична самота: той едновременно презираше и завиждаше на всички освен на мен, тъй като смяташе, че имам сходен светоглед просто защото живеехме заедно и не му се подигравах.

А що се отнася до злощастната му съдба: може би не го ценях достатъчно като приятел. Понякога си мисля, че аз може би съм единственият приятел, който някога е имал. И е изненадващо, че след толкова много години от време на време неизменно се сещам за него въпреки незначителната роля, която бе изиграл в живота ми. Вероятно бездействието ме навежда на тези размисли. Когато ти се налага да убиваш време с години, неизбежно стигаш до всяка възможна тема, разравяш всяко кътче от съзнанието си. Не познавах Лучеси добре; никой не го познаваше добре. Но това, че не опознаваме някого дълбоко, не означава, че той не е оказал голямо влияние върху живота ни. Чудя се какво ли би помислил Лучеси за мен, ако ме видеше сега? Ако по някакво чудо беше жив и случайно попаднеше в този затвор, който сам си бях изградил, в този забравен от времето мавзолей, ако се качеше по мраморните стълби с тромавата си походка и застанеше пред мен с масивните си обувки, широките си панталони и фланелка на Янките, воняща както винаги на пот, какво би ми казал? Може би: Виждаш ли? Сега разбираш, Фанинг. Най-накрая разбра, нали?

Прибрах се в Охайо за Коледа. Радвах се, че съм си у дома, но с радост, присъща на изгнаник; всичко ми изглеждаше чуждо, сякаш бях отсъствал с години, а не само няколко месеца. Харвард все още не беше мой дом, но и в Мърси, Охайо не се чувствах у дома. Мисълта за дом, за един-единствен истински дом, вече ми се струваше странна.

Майка ми не изглеждаше добре. Много беше отслабнала и кашлицата ѝ се беше влошила. И при най-малкото натоварване по челото ѝ избиваше пот. Не обърнах особено внимание на тези неща и приех обяснението на баща ми, че се е претоварила в подготовката за празниците. Прилежно изпълнявах сантименталните традиции: украсяването на елхата, приготвянето на пая, посещение на литургията в полунощ (само за нея ходехме на църква), отварянето на подаръците под погледите на родителите ми — неловка церемония, на която са обречени всички единствени деца — но го правех неохотно и си тръгнах два дни по-рано с оправданието, че ми предстоят изпити и трябва да уча. (Истина беше, но не истинската причина.) Също както през септември, баща ми ме закара до автогарата. Летният дъжд беше заменен от сняг и лют студ, топлият вятър, нахлуващ през прозорците — от сухия въздух, духащ от вентилационните отвори на таблото. Моментът бе идеален да си кажем нещо важно, но нито един от двама ни нямаше какво да каже. Когато автобусът потегли, не се обърнах назад.

До края на годината не се случи нищо съществено. Оценките ми бяха добри — дори отлични. Макар да знаех, че съм се справил добре, се изненадах, когато видях студентската си книжка с резултатите от първия семестър с колоната от шестици, всяка отпечатана релефно върху хартията на стар матричен принтер. Не използвах този факт като оправдание да се отпусна, а започнах да се старая още повече. Освен това за кратко се сдобих с приятелка, дъщерята на южноамериканския диктатор. (Всъщност се оказа, че е финансовият министър на Аржентина.) Нямам представа какво намираше тя у мен, но не възнамерявах да я разпитвам по въпроса. Кармен имаше много по-богат сексуален опит от мен — много по-богат. Тя беше от жените, за които думата „любовник“ означаваше човек, когото е избрала да ѝ доставя наслада, и аз изпълнявах ролята си с огромен ентусиазъм. Кармен имаше късмета да е в единична стая, рядкост за първокурсник, и в тази обител на закачени навсякъде шалове и женски ухания тя ми показа какво е истинска еротика, като подбираше от богато меню с плътски наслади — от ордьоврите до десерта. Не се обичахме — тази свята емоция все още ми убягваше, а Кармен не се интересуваше особено от любов — пък и тя не беше традиционно красива. (Казвам го само защото и аз не бях традиционно красив.) Беше малко пълна и с мъжествено масивна челюст като на боксьор. Но гола и страстна, мълвяща палави думи на испански с аржентински акцент, тя беше най-чувственото създание на света, факт стократно по-въздействащ, тъй като напълно го съзнаваше.

Заради плътските наслади — с Кармен често тичахме в стаята ѝ между лекции за час бурно съвкупление — и натоварената ми програма, и, разбира се, работата ми в библиотеката — виждах Лучеси все по-рядко. Той обикновено учеше нощем и подремваше през деня, но с напредването на семестъра се засичахме все по-малко. Когато преспивах при Кармен, се случваше да не го виждам по няколко дни подред. По това време вече бях разширил кръга от познатите си отвъд стените на Уигълсуърт и сега той включваше приятели на Кармен, далеч по-космополитни от мен. На Лучеси това явно не му се нравеше и опитите ми да го приобщя срещаха пълна съпротива. Личната му хигиена се влоши още повече; стаята ни вонеше на чорапи и се напълни с подноси мухлясала храна, които той носеше от столовата и забравяше да изхвърли. Често го заварвах седнал на леглото си полугол, да си мърмори под носа и да прави странни, подобни на тикове жестове с ръце, сякаш водеше задълбочен разговор с невидим човек. Преди да си легне — независимо дали беше посред бял ден — Лучеси мажеше лицето си с крем срещу акне, нанесен на дебел слой като грим на мим; започна да спи с нож за водолази в гумена ножница, завързана за крака. (Това обаче не ме притесняваше толкова, колкото би трябвало.)

Тревожех се за него, разбира се, но не кой знае колко; просто бях твърде зает. Въпреки новите си по-интересни приятели смятах, че с него ще продължим да бъдем съквартиранти. В края на годината всички първокурсници участваха в лотария за определяне на общежитието, в което ще живеят през следващите три години. В социално отношение този ритуал беше също толкова влиятелен, колкото за кого ще се ожениш, и в молбата си кандидатите трябваше да посочат две неща. Първо, в кое общежитие искат да живеят. Общежитията бяха дванайсет на брой, всяко със собствена репутация: елитното, артистичното, спортното и така нататък. Най-предпочитаните се намираха на брега на река Чарлз — изключително престижни сгради. Най-нежеланите общежития се намираха в стария Радклиф Куод в далечния край на Гардън стрийт. Да те изпратят там беше равносилно на изгнание; животът ти ставаше изцяло зависим от разписанието на автобусите, които правеха последния си курс далеч преди края на купона.

Второто и по-важно, разбира се, беше с кого ще делиш стая. Поради това имаше период от няколко неловки седмици, в които всеки подреждаше по приоритет приятелите си. Често се случваше някой да предпочете нов съквартирант пред онзи, с когото беше живял в първи курс, и отношенията помежду им ставаха неловки като при развод. Първоначално възнамерявах и аз да проведа подобен разговор с Лучеси, но установих, че сърце не ми дава. Та кой друг би се съгласил да дели с него една стая? Кой друг би понесъл особеностите му, необщителността му, неприятните миризми? Отгоре на всичко никой не беше изявил желание да живее с мен. Изглеждаше, че ще си остана с Лучеси.

Малко преди тегленето на лотарията го потърсих, за да поговорим. Казах му, че според мен може да кандидатстваме за Уинтроп или Лоуъл. Като резервен вариант Куинси. Тези общежития се намираха край реката, но не бяха от най-престижните. Разговорът се проведе в един топъл пролетен следобед, малко след като Лучеси беше станал от сън. Седеше на бюрото си по слипове и долна тениска и, докато говорех, въвеждаше на калкулатора си безсмислени числа с гумичката на молив. По устата му имаше изсъхнала паста за зъби.

— Е, какво ще кажеш?

Лучеси сви рамене.

— Аз вече се записах.

Не го разбрах.

— Моля?

— Подадох молба за единична стая в Радклиф Куод.

Наричаха ги психо стаите. Там настаняваха студентите, които не се разбираха добре с другите; хора, които не съумяваха да живеят със съквартиранти.

— Там всъщност е много приятно — продължи Лучеси. — По-тихо е. Както и да е, въпросът е приключен.

Слисах се.

— По дяволите, Лучеси, защо? Лотарията е следващата седмица. Мислех, че ще участваме заедно.

— Предположих, че не искаш. Имаш много приятели. Мислех си, че ще останеш доволен.

— И ти си ми приятел. — Започнах да крача ядосано из стаята. — Това ли е проблемът? Не мога да повярвам! Виж стаята. Погледни себе си. Нямаш други приятели. И се държиш така с мен?

Ужасни думи, които не можех да си взема обратно: изражението на Лучеси посърна.

— Божичко, извинявай. Не исках…

Той не ме остави да довърша.

— Не, прав си. Наистина съм жалка картинка. Повярвай ми, добре го знам.

— Не говори така за себе си. — Изпитвах смазващо чувство за вина. Седнах на леглото и се опитах да го накарам да ме погледне. — И аз не биваше да говоря така. Просто бях разстроен.

— Няма нищо. Забрави. — Лучеси гледаше калкулатора намръщено. — Казвал ли съм ти, че съм осиновен? С нея дори не сме кръвни роднини.

Думите му така ме изненадаха, че ми трябваше момент да осъзная, че има предвид Ариана.

— Всички си мислят, че е обратното. Виж я само как изглежда. Но не. Родителите ми ме взели от някакво сиропиталище. Мислели, че не могат да имат деца. Единайсет месеца по-късно обаче се ражда госпожица Съвършенство.

Не бях чувал по-съкрушителна изповед. Как да реагирам? И защо ми го казваше точно сега?

— Тя ме мрази истински. Да я чуеш само с какви епитети ме нарича.

— Сигурен съм, че грешиш.

Лучеси сви примирено рамене.

— Всички го правят. Мислят, че не зная, но аз съм наясно. Добре, смотан съм. Много добре го знам. Но Ариана… Виждал си я, знаеш за какво говоря. Това ме убива.

— Сестра ти е истинска кучка. Вероятно се държи така с всички. Просто забрави за нея.

— Да, но проблемът не е в това. — Той вдигна глава и ме погледна в очите. — Ти се отнасяш добре с мен, Тим, и съм ти благодарен. Говоря сериозно. Обещай, че ще останем приятели.

Осъзнах какво прави Лучеси. Онова, което първоначално бях взел за завист или самосъжаление, всъщност беше един вид великодушие. Също като баща ми, Лучеси прекъсваше всякакви връзки с мен, защото смяташе, че е за мое добро. Най-лошото в случая беше, че е прав.

— Разбира се — отвърнах аз. — Оставаме си приятели.

Той ми подаде ръка.

— Да си стиснем ръцете? Искам да се уверя, че не ми се сърдиш.

Стиснахме си ръце, макар и двамата да знаехме, че не означава нищо.

— Това ли е всичко? — попитах аз.

— Да, така мисля.

Той беше влюбен в нея, разбира се. Макар да го бе намекнал, ми отне най-дълго — прекалено дълго — да прозра точно тази истина. Той я обичаше и я мразеше, и това го убиваше. Другото, което Лучеси ми бе казал завоалирано, беше че възнамерява да се провали по всички предмети. Не го беше грижа къде ще живее, защото нямаше да се върне.

Междувременно аз трябваше да видя какво ще правя с общежитието. Чувствах се предаден и се ядосвах на себе си задето бях изтълкувал толкова погрешно ситуацията. В същото време се бях примирил със съдбата си, защото ми се струваше, че я заслужавам. Сякаш бях изгубил игра на музикални столове с космически измерения; музиката беше спряла, а аз не си бях намерил стол и просто нямаше какво да направя. Разпитах дали някой си търси трети или четвърти съквартирант за апартамент, но никой не търсеше и вместо да продължа да разпитвам всевъзможни познати и да се унижавам, просто се отказах. В общежитията край реката нямаше единични стаи, но все още можех да участвам в лотарията като „плаващ“; щяха да ме включат в списъка на чакащите за трите избрани от мен общежития и ако някой студент се откажеше през лятото, университетът щеше да ме настани на негово място. Попълних в молбата си Лоуъл, Уинтроп и Куинси, като вече не ме беше грижа къде ще попадна, и зачаках резултатите.

Годината приключи. С Кармен се разделихме. Един от преподавателите ми предложи работа в лабораторията си. Заплащането беше нищожно, но поканата бе голяма чест и ми даваше възможност да остана в Кеймбридж през лятото. Взех си стая под наем в Олстън при старица на осемдесет години, която предпочиташе наематели от Харвард; с изключение на огромното количество котки — така и не успях да разбера колко точно са на брой — и силната миризма на котешки тоалетни, квартирата беше почти идеална. Излизах рано и се прибирах късно, обикновено се хранех в някоя от многобройните евтини закусвални в покрайнините на Кеймбридж и рядко се засичах с хазяйката. Всичките ми приятели бяха заминали за лятото и очаквах, че ще се чувствам самотен, но грешах. Учебната година ме бе изтощила и пренаситила, сякаш бях преял с прекалено мазно ястие, и спокойствието ми се отрази добре. Можех да върша работата си, която се състоеше в съпоставяне на данни за биологичната структура на плазмени клетки на мишки, буквално без да общувам с други хора. Понякога дни наред почти не говорех.

Със срам трябва да призная, че през онова изпълнено с мълчание лято съвсем забравих за родителите си. Нямам предвид, че не им обръщах внимание, а че напълно забравих за съществуването им. Изпратих им писмо, в което им съобщавах, че ще остана тук през лятото, за да работя, но не им дадох телефонен номер, защото по онова време нямах такъв — и после просто забравих. Не им се обаждах и те нямаше как да се свържат с мен, а с течение на лятото това недоглеждане се превърна в психологически буфер, който ги изличи от мислите ми. Несъмнено подсъзнателно съм знаел какво правя и че ще трябва да им се обадя преди есента, за да попълня документите за стипендията си, но на съзнателно ниво напълно ги забравих.

И тогава майка ми почина.

Баща ми съобщи новината в писмо. Месец преди да замина за Харвард ѝ открили рак на яйчниците. Тя беше отложила операцията — пълна хистеректомия — докато замина, за да не помрачава радостта ми. Биопсиите след операцията показали, че ракът е агресивен и рядък аденосарком, от който няма надежда да се излекува. През зимата вече имала метастази в белия дроб и костите. Нищо не можело да се направи. Баща ми пишеше, че последното желание на майка било обичният ѝ син да не се разсейва от осъществяването на надеждите ѝ: с други думи да не ми се казва нищо. Починала беше преди две седмици, погребали праха ѝ скромно, без фанфари, както пожелала. Баща ми пишеше сухо, че не страдала много и че си отишла с любящи мисли за мен.

В заключение пишеше:

Вероятно си ми ядосан, може би си ядосан и на двама ни, задето пазихме всичко това в тайна. Не знам дали ще ти донесе утеха, но аз настоявах да ти кажем, майка ти обаче беше против. Онова, което ти казах на автогарата, бяха нейни думи, а не мои, макар че в крайна сметка разбрах, че е права. С майка ти бяхме много щастливи заедно, но нито за миг не съм се съмнявал, че ти си голямата любов на живота ѝ. Тя искаше най-доброто за теб, Тимъти. Вероятно искаш да се прибереш у дома, но те съветвам да почакаш. Аз съм сравнително добре предвид обстоятелствата и няма смисъл да прекъсваш учението си заради гостуване, което ще ти донесе само болка. Обичам те, синко. Надявам се да го знаеш и да ми простиш — да простиш и на двама ни, — и следващия път, когато се видим, да не скърбим за смъртта на майка ти, а да празнуваме постиженията ти.

Прочетох писмото с котки, увъртащи се около краката ми, в коридора на жена, която почти не познавах, в десет часа една топла августовска вечер, когато бях на осемнайсет години. Не мога да опиша как се почувствах и дори няма да се опитвам да го изразя с думи. Прииска ми се да звънна на баща си; исках да му крещя, докато гласните ми струни се скъсат и от гърлото ми рукне кръв. Прииска ми се да се кача на автобус за Охайо, да отида право вкъщи и да го удуша в леглото — в леглото, което бе делил с майка ми трийсет години и където несъмнено бях заченат. Но не направих нищо подобно.

Осъзнах, че съм гладен. Тялото има нужди — полезен урок — и се възползвах от продуктите в килера на хазяйката, за да си направя сандвич със сирене и вчерашен хляб. Налях си и от млякото, което тя оставяше в чинийки из цялата къща. Беше се вкиснало, но го изпих и това помня най-ясно от всичко: вкусът на прокисналото мляко.

Шестнайсет

Остатъка от лятото изкарах в лишена от емоции мъгла. По някое време получих писмо, с което ме уведомяваха, че са ме настанили в Уинтроп със съквартирант, който се връщал от година в чужбина. Меко казано, не ме интересуваше. Ако зависеше от мен, можех да продължа да живея при старицата с мръсните котешки тоалетни. Не казах на никого за майка. Работих в лабораторията до първия учебен ден и не си оставих свободно време, през което да няма какво да ме разсейва. Преподавателят ме попита дали искам да продължа работа и през учебната година, но аз отказах. Може би не трябваше, а и той остана шокиран, че отказвам подобна чест, но нямаше да ми остава време за библиотеката, чиято утешителна тишина ми липсваше.

Сега стигаме до онази част от историята, в която животът ми се промени толкова драстично, че си го спомням като своеобразно гмурване, сякаш до момента просто се бях носил по повърхността на водата. Всичко започна в деня, в който се нанесох в Уинтроп Хаус. С Лучеси бяхме продали мебелите си втора употреба и пристигнах в новото общежитие с куфара, с който дойдох в Харвард преди година, настолна лампа, кашон с книги и впечатлението, че отново ще изпадна в такава анонимност, че никой няма да забележи дори да си сменя името. Апартаментът ми — две преходни стаи и баня в дъното — се намираше на четвъртия етаж с изглед към вътрешния двор на Уинтроп и скромните небостъргачи на Бостън на заден план. Съквартирантът ми, чието име още не знаех, го нямаше. Известно време размишлявах къде да се настаня — вътрешната стая беше по-малка, но по-уединена; от друга страна, съквартирантът ми щеше да минава през нея по всяко време на денонощието, за да стигне до тоалетната — преди да заключа, че за да поставя добро начало на съжителството ни, ще го изчакам да дойде и ще решим заедно.

Тъкмо бях пренесъл и последните си вещи по стълбите, когато на прага се появи младеж с лице, скрито зад купчината картонени кутии в ръцете му. Той влезе в стаята и с пъшкане ги остави на пода.

— Ти! — възкликнах аз.

Това беше младежът, с когото се запознах в „Бъргър Котидж“. Носеше избелели бежови панталони и сива тениска с емблемата на отбора по скуош на Харвард и петна от пот под мишниците.

— Я чакай — взря се той в мен. — Познавам те. Откъде те познавам?

Обясних къде сме се срещали. В началото той не се сети; но след това му просветна.

— Разбира се. Момчето с куфара. Явно си намерил Уигълсуърт. — Хрумна му нещо. — Не се обиждай, но това не означава ли, че си второкурсник?

Въпросът беше разбираем, а отговорът сложен. Вече бях събрал достатъчно кредити, за да завърша за три години. Не се бях замислял сериозно по въпроса и предполагах, че ще остана тук за пълните четири години. Но в седмиците след писмото от баща ми мисълта да приключа образованието си по-бързо ми се струваше привлекателна. Очевидно администрацията на Харвард беше на същото мнение, затова ме бяха настанили със съквартирант от горен курс.

— Предполагам това означава, че си голям умник, а? — рече той. — Хайде, да те чуем.

Начинът му на говорене бе такъв, че нещата, които казваше, звучаха леко саркастично, но в същото време като комплименти.

— Да чуем какво?

— Име, ранг, сериен номер. Специалност, родно място, такива неща. С други думи, твоята история. Не се задълбочавай, в тази жега паметта ми никаква я няма.

— Тим Фанинг. Биохимия. Охайо.

— Браво. Но ако ме питаш утре, вероятно няма да помня, тъй че не се обиждай. — Той пристъпи напред с протегната ръка. — Аз, между другото, съм Джонас Лиър.

Постарах се да стисна ръката му мъжествено.

— Лиър — повторих. — Като авиокомпанията?

— Уви, не. По-скоро като лудия крал на Шекспир. — Той се озърна. — Е, кое от тези луксозни помещения си избра?

— Реших, че е най-справедливо да те изчакам.

— Първи урок: никога не чакай. Тук цари законът на джунглата. Но щом си решил да бъдеш любезен, да хвърлим чоп. — Извади монета от джоба си. — Какво избираш?

Монетата полетя, преди да успея да отговоря. Той я улови във въздуха и я плесна върху китката си.

— Ами… ези?

— Защо всички избират ези? Някой трябва да направи научно изследване по въпроса. — Вдигна ръка. — Ти да видиш, ези е.

— Мисля да взема по-малката.

Той се усмихна.

— Виждаш ли? Не е толкова трудно. И аз щях да избера нея. Не давам гаранции, но ще се опитам нощем да не бъркам леглото ти с тоалетната.

— Не каза какво учиш.

— Вярно. Колко невъзпитано от моя страна. — Той направи кавички във въздуха. — Еволюционна биология на организмите.

Не бях чувал за подобна специалност.

— Има такава специалност?

Той се наведе да отвори една от кутиите.

— Така пише в студентската ми книжка. Освен това обичам да произнасям името. Звучи малко мръснишки. — Той вдигна очи и се усмихна. — Какво? Изненадан ли си?

— Мислех си… не знам… че учиш нещо по-разчупено. История или английски например.

Той извади купчина книги и започна да ги реди на етажерката.

— Може ли да те попитам защо от всички възможни предмети на света избра биохимията?

— Предполагам, защото съм добър по него.

Той се обърна с ръце на хълбоците.

— Ето ти отговора. Просто обожавам аминокиселини. Слагам си от тях в мартинито.

— Какво е мартини?

По лицето му се изписа шок.

— Джеймс Бонд? Леко разбъркано? В Охайо нямате ли кина?

— Знам кой е Джеймс Бонд. Но не знам какво представлява мартинито.

По устата му заигра закачлива усмивка.

— Ясно.

На третото питие от стълбите долетя глас на момиче, което викаше името му, последван от стъпки по стълбите.

— Тук съм! — извика в отговор Лиър.

Двамата седяхме на пода с пособията на Лиър, подредени пред нас. Досега не бях срещал човек, който носи в багажа си не само патронче джин и бутилка вермут, но и всевъзможни принадлежности за приготвяне на коктейли — мерителни чашки, шейкър, миниатюрни ножчета — каквито бях виждал само в старите филми. Торба с лед се топеше сред локва вода до отворен буркан с маслини от близкия пазар. В десет и половина сутринта вече бях пиян.

— Боже, погледнете се само.

Вдигнах замъгления си поглед и успях да фокусирам момичето на вратата. Облечена бе с лятна рокля от светлосин лен. Споменавам първо роклята, защото това беше нещото, което ми е най-лесно да опиша в нея. Не искам да кажа, че беше красива, макар да е вярно; по-скоро искам да отбележа, че в нея имаше нещо неуловимо (за разлика от сестрата на Лучеси с леденостуденото ѝ съвършенство, което обаче не остави трайни впечатления у мен). Бих могъл да опиша детайлите — стройната ѝ фигура и малките, почти момчешки гърди; изящните пръсти на краката, подаващи се от сандалите, потъмнели от прахоляка на улицата; светлорусата ѝ коса, спускаща се свободно по загорелите от слънце рамене — но цялостното ѝ излъчване беше много по-въздействащо от отделните подробности.

— Лиз! — Лиър се изправи внимателно на крака, като се опитваше да не разлее чашата си. Прегърна я тромаво, но тя го отблъсна с престорено отвращение. Носеше малки очила с дебели кръгли рамки, които на друга жена биха изглеждали груби и мъжки, но в нейния случай прилягаха идеално.

— Пиян си.

— Ни най-малко. Е, може би мъничко. Но не съм толкова зле, колкото новия ми съквартирант — Лиър прикри уста с ръка и зашепна театрално: — Не му казвай, но преди минутка ми се стори, че ще припадне. — Той вдигна чаша. — Едно питие?

— След половин час имам среща с курсовия си ръководител.

— Значи ще пиеш едно. Тим, това е Лиз Макоум, приятелката ми. Лиз, това е Тим. Не помня фамилията му, но съм сигурен, че в някакъв момент ще се сетя. Запознайте се, докато приготвя коктейл на госпожицата.

Щеше да е възпитано да стана, но ми се стори твърде официално и реших да остана седнал. Освен това не знаех дали съм физически способен да се изправя. Вместо това казах:

— Здрасти.

Тя седна на леглото, вдигна слабите си крака и придърпа края на роклята върху коленете си.

— Здравей, Тим. Значи ти си късметлията.

Лиър наливаше джин с известни затруднения.

— Тим е от Охайо. Само това помня.

— Охайо! — възкликна Лиз въодушевено, все едно бях от екзотично място като Паго Паго или Рангун. — Винаги съм искала да отида в Охайо. Как е там?

— Шегуваш се.

Тя се разсмя.

— Добре де, шегувам се. Но там е домът ти. Твоята patria. Твоето pays natal. Разкажи ми за него.

Прямотата ѝ беше очарователна. Опитах се да измисля остроумен отговор. Но какво можех да кажа за родния си град, който вече не чувствах като дом?

— Местността е равнинна — отвърнах като пълен глупак. — Хората са мили.

Лиър ѝ подаде чаша и тя я взе, без да го погледне, отпи мъничка глътка и каза:

— Чудесно, това е добре. Какво друго?

Не сваляше очи от лицето ми. Съсредоточеният ѝ поглед ме смущаваше, макар и да ми бе приятно. Забелязах, че над горната устна има мъх като на праскова, осеян с капчици пот.

— Няма кой знае какво за разправяне.

— А родителите ти? С какво се занимават?

— Баща ми има оптика.

— Достойна професия. Аз не виждам нищо без очила.

— Лиз е от Кънектикът — отбеляза Лиър.

Тя отпи втора, по-голяма глътка и направи доволна физиономия.

— Ако не възразяваш, Джонас, мога сама да отговарям.

— От коя част на Кънектикът си? — попитах, все едно познавах щата.

— От малко градче на име Гринуич, ми-ли-чък. Би трябвало да го ненавиждам, едва ли има по-забутано място, но не мога. Родителите ми са истински ангели и ги обожавам. Джонас — тя погледна в чашата си, — коктейлът е добър.

Лиър дотътри стол в центъра на стаята и седна на него с лице към облегалката. Реших, че занапред и аз ще сядам така.

— О, моля те, само толкова? — попита той с усмивка.

— Пак ли? Не съм циркова маймуна.

— Хайде, тиквичке, ние тотално се отрязахме.

— „Тиквичке“. Чуй се само. — Тя въздъхна демонстративно. — Добре, но да не се повтаря. Правя го само защото не сме сами.

Нямах представа какво означава този разговор. Лиз отново отпи. За притеснително дълъг интервал от около двайсет секунди в стаята настана пълна тишина. Лиз затвори очи като медиум на спиритичен сеанс, който се опитва да призове духа на мъртвите.

— Има вкус на… — Тя се намръщи. — Не, не е това.

— За бога! — изстена Лиър. — Не ни карай да чакаме.

— Тихо! — След миг лицето ѝ се озари. — Има вкус на… въздуха в мразовит зимен ден.

Удивително! Вкусът на питието беше точно такъв. И не само: думите ѝ, вместо да служат като допълнителна украса, всъщност задълбочаваха преживяването. За пръв път в живота си видях как езикът може да обогати живота. Освен това, излезли от нейната уста, думите звучаха изключително секси.

Лиър подсвирна възхитено.

— Браво.

Зяпах я неприкрито.

— Как го измисли?

— О, просто талант. Напълно безполезен.

— Писателка ли си?

Тя се засмя.

— Божичко, не! Познаваш ли някой писател? Абсолютни пияници, до един.

— Лиз е от онези студенти по английска филология, за които говорехме — обясни Лиър. — Бреме за обществото и напълно неспособни да си намерят работа.

— Спести ми некомпетентното си мнение. — Тя се обърна към мен. — Пропуснал е да ти спомене, че и той самият не е егоистичен бонвиван, на какъвто се прави.

— Напротив!

— Защо тогава не му кажеш къде беше през последната година?

В състоянието си на опиянение от три силни мартинита и с целия поток от информация, който ме заливаше, бях пропуснал най-очевидния въпрос. Защо точно на Джонас Лиър бяха настанили „плаващ“ съквартирант.

— Добре, аз ще обясня — рече Лиз. — Джонас беше в Уганда.

Погледнах го.

— Какво си правил там?

— Това-онова. Оказа се, че се води гражданска война. В туристическата брошура не го споменаваха.

— Работеше в бежански лагер на ООН — обясни Лиз.

— Добре де, копах тоалетни и раздавах чували с ориз. Това не означава, че съм светец.

— В сравнение с нас, останалите, наистина си светец. Тим, новият ти съквартирант едва ли ти е споделил, че има сериозни намерения да спаси света. Говоря ти за истински божествен комплекс. Егото му е с размерите на небостъргач.

— Всъщност мисля да се откажа — каза Лиър. — Не си струва риска от дизентерия. В живота си не съм бил толкова разстроен.

— „Не съм имал такова разстройство“ — поправи го Лиз. — Променяш смисъла на изречението.

Тези двамата бяха невъобразими, едва успявах да следя разговора им. И причината не бе, че бях пиян или че вече почти бях влюбен в приятелката на новия си съквартирант. Имах чувството, че съм се пренесъл от Харвард през 1990 г., във филм от 40-те години, насред словесна престрелка между Спенсър Трейси и Катрин Хепбърн.

— Според мен английската филология е чудесна специалност — заявих.

— Благодаря ти. Виждаш ли, Джонас? Не всички са пълни филистинци.

— Предупреждавам те — посочи той към мен. — Разговаряш с друг печален учен.

Лиз направи раздразнена физиономия.

— Изведнъж животът ми се напълни с учени. Тим, с каква наука се занимаваш?

— Биохимия.

— И какво означава това? Винаги съм се чудела.

Изпитах необяснимо задоволство, че са ми задали въпрос. Може би защото точно тя ми го задаваше.

— В общи линии, изучавам градивните единици на живота. От какво са изградени живите организми, какво им вдъхва живот, от какво умират. Това е като цяло.

Лиз кимна одобрително.

— Добре казано. Май ще се окаже, че имаш поетична душа. Започваш да ми харесваш, Тим от Охайо. — Тя довърши питието си и остави чашата настрани. — Аз лично съм в университета, за да си изградя философия за живота. Скъпо ми излиза, но когато кандидатствах, идеята ми се струваше добра.

Тази разточителна идея — университетско образование за по двайсет и три хиляди долара на година с цел личностно развитие — беше поредният невъобразим факт за нея, за който се надявах да науча повече. Казвам „невъобразим“ в най-добрия смисъл. На този етап вече бях напълно убеден, че тя е неземно създание.

— Не одобряваш ли?

Явно нещо в изражението ми бе издало мислите. Бузите ми пламнаха.

— Не съм казвал подобно нещо.

— Вярно. Но ще ти дам един съвет. „Нима е мъж тоз, който не умее с език една жена да завладее“[3].

— Моля?

— Шекспир. „Двамата веронци“. Казано на прост език: когато една жена ти зададе въпрос, трябва да отговориш.

— Ако искаш да я вкараш в леглото си — добави Лиър и ме погледна. — Извини я. Тя е като радиостанция, която предава на езика на Шекспир. Не разбирам и половината от нещата, които говори.

Не знаех почти нищо за произведенията на Шекспир. Опитът ми с пиесите на Барда се изчерпваше със задължителните в училище „Юлий Цезар“ (пълна с насилие, на моменти интересна) и „Ромео и Жулиета“ (която до този момент намирах за напълно абсурдна).

— Просто досега не бях срещал никой, който да размишлява по този начин.

Лиз се засмя.

— Ако ще прекарваш повече време в компанията ми, най-добре се приготви, съкровище. — Тя стана от леглото и добави: — И като стана въпрос за компания, трябва да тръгвам.

— Но ти изобщо не се напи — възрази Лиър. — Надявах се да те съблазня.

— Не се и съмнявам. — На вратата тя се обърна и погледна към мен. — Забравих да попитам, ти от кои си?

Поредният въпрос, който не разбрах.

— Моля?

— Муха? Бухал? Само не казвай, че си Порцелан.

Лиър отговори вместо мен.

— Всъщност нашият приятел, макар на практика третокурсник, все още не е вкусил от тази харвардска традиция. В момента обаче съм прекалено пиян, за да му обясня.

— Значи не си в нито един клуб? — попита Лиз.

— Какви клубове?

— Някой да ме ощипе. Наистина ли не знаеш какво представляват?

Бях чувал понятието, но друго не знаех.

— Като братствата ли са?

— Хм, не съвсем — отвърна Лиър.

— Те са анахронични динозаври, елитистки до мозъка на костите си — обясни Лиз. — Но организират най-добрите купони. Джонас е член на клуба на Мечките. Като татко си и неговия татко, и всички татковци от рода Лиър, откакто рибите еволюирали в земноводни. Освен това е… как се казваше, Джонас?

— Пънчмастър.

Лиз изсумтя презрително.

— Каква титла само. В общи линии означава, че той отговаря за набирането на подходящи кандидати. Може да те предложи.

— Та с него току-що се запознахме. Може да не иска.

— Напротив, искам — казах аз, макар изобщо да не бях сигурен в какво се забърквам. И колко ли струваше подобно членство? Но ако означаваше, че ще прекарвам повече време в компанията на Лиз, щях да мина и през огън. — Определено бих искал да кандидатствам за клуба.

— Добре — усмихна се тя победоносно. — Значи ще се видим в събота вечер. Облеклото е официално. Виждаш ли, Джонас? Всичко се нареди.

Нямах съмнение, че е права.

Първият проблем беше, че нямах костюм.

Само веднъж в живота си бях обличал костюм — взето под наем яркосиньо сако с моряшки акценти, в съчетание с риза с жабо, която би се поправила единствено на пират, и огромна папийонка на клипс. Идеално за бала на абитуриентите в гимназията на Мърси с тема „Нощ в островния рай“, но не и за отбраното общество на клуба на Мечките.

Възнамерявах да си взема смокинг под наем, но Джонас ме разубеди.

— Животът ти в официален костюм тепърва започва — обясни той. — За случая, приятелю, ти трябва боен смокинг.

Заведе ме в магазин на име „Кийзърс“, в който продаваха официални костюми втора употреба, достатъчно евтини, че да можеш да повръщаш върху тях без угризения. Магазинът представляваше огромно помещение, обикновено като чакалня на автогара, с проядени от молци животински глави по стените и толкова наситен с мириса на нафталин въздух, че очите ми смъдяха. От дългите закачалки си избрах обикновен черен костюм, бяла риза с жълти петна под мишниците, кутия с евтини копчета за ръкавели и официални лачени обувки, които ми убиваха. В дните преди купона Джонас ме напътстваше като млад чичо или куче-водач за слепци. Аз сам си избрах костюма, но той държеше да ми избере вратовръзката и пояса, като разгледа десетки модели, преди да се спре на розова коприна на малки зелени ромбове.

— Розова? — Едва ли е нужно да казвам, че подобно нещо нямаше да се приеме добре в Мърси, Охайо. Яркосин костюм — да. Розова вратовръзка — не. — Сигурен ли си?

— Довери ми се. Тук ще върви.

Доколкото разбирах, купонът щеше да е като изискана първа среща. Членовете имаха възможност да огледат новите кандидати, наречени „пънчове“. Притеснявах се, че нямам дама, но Джонас ме успокои, че е по-добре да отида сам. Така, обясни ми той, ще имам възможност да направя впечатление на рояка необвързани момичета, специално докарани за случая от други колежи.

— Ако вкараш две от тях в леглото, приемът ти в клуба е гарантиран.

Засмях се на нелепото твърдение.

— Защо само две?

— Имам предвид едновременно.

Не бях виждал Лиз от първия ден в новото общежитие. Стори ми се напълно нормално, тъй като тя живееше в Мадър, далеч надолу по реката, и се движеше в по-артистични кръгове. Но успях, благодарение на внимателно подбрани и небрежно подхвърлени въпроси, да разбера повече за връзката ѝ с Джонас. Оказа се, че се познават от деца. Бащите им били съквартиранти в училище и двете семейства прекарвали заедно ваканциите си години наред. След като научих този факт, ми се стори напълно обяснимо; словесните им престрелки приличаха също толкова на спор между изключително умни брат и сестра, колкото и на разговор между гаджета. Джонас твърдеше, че дълги години едва се понасяли; чак когато станали на петнайсет и били принудени да изкарат две седмици сред мъглата на отдалечен остров край бреговете на Мейн, взаимната им антипатия преминала в привличане. Пазели връзката си в тайна от семействата — Джонас дори призна, че в отношенията им имало оттенък на кръвосмешение — и се отдавали на страстта си скришом, срещали се в хамбари и минерални бани, докато родителите им пиели коктейли на двора. Станали гаджета чак когато постъпили в Харвард и открили, че всъщност много се харесват.

Това отчасти обясняваше и странните им отношения. Та какво друго освен познанство от детинство можеше да свърже двама души с толкова различни характери и възгледи за живота? Колкото повече ги опознавах, толкова по-ясно виждах разликите между тях. Фактът, че бяха израснали в една и съща среда, бяха учили в еднакви елитни пансиони и познаваха добре линиите на метрото в Ню Йорк, Париж и Лондон отпреди да навършат дванайсет години, не говореше нищо за тях като личности. Еднаквата среда може както да събере двама души, така и да ги раздели завинаги. В това се състои същността на любовта и цялата трагедия на света. Все още не бях достатъчно зрял, за да разбера това, щях да го осъзная чак след години. Но съм убеден, че от самото начало го бях доловил подсъзнателно и на това се дължеше привличането, което изпитвах към Лиз.

Денят на купона настъпи. През целия ден бях разсеян и не успях да свърша нищо. Нервен ли бях? Как се чувства бикът, когато го вкарат на арената и забележи възгласите на тълпата и мъжа с наметалото и меча? Джонас беше отишъл някъде — нямах представа къде — и малко преди осем часа, началото на купона, все още не се беше прибрал. Като човек от Средния запад нямах представа какви са регионалните особености относно допустимото закъснение и когато стана девет и половина, реших да се облека (минала ми бе през ум момичешката фантазия, че с Лиър ще отидем заедно до клуба), а притеснението ми граничеше с гняв. Изглежда, той беше забравил за обещанието си и щях да прекарам вечерта като зарязан на олтара младоженец — с костюм пред телевизора.

Другият проблем беше, че не знаех как да си вържа папийонката. Вероятно нямаше да успея с тази задача и при други обстоятелства; ръцете ми трепереха. Докато си слагах копчетата за ръкавели, имах чувството, че се опитвам да нанижа конец на игла с помощта на чук. Отне ми цели десет минути, хамалски ругатни, докато ги пъхна в дупките, а когато все пак успях, челото ми беше мокро от пот. Избърсах го с миризлива кърпа и се огледах в голямото огледало на вратата на банята с надеждата духът ми да се повдигне. По принцип бях напълно обикновен на вид, дори безличен; макар да бях по природа строен и да нямах неприятни наглед черти, смятах, че носът ми е прекалено голям, ръцете ми са твърде дълги, а косата ми е прекалено гъста. Въпреки това отражението в огледалото изглеждаше съвсем прилично. Елегантният черен костюм, лъскавите обувки и колосаната риза — дори, противно на очакванията ми, розовият пояс — ми стояха добре. Веднага съжалих за яркосиния костюм от бала; кой да знае, че нещо толкова простичко като черен костюм може да подобри начина по който изглеждаш толкова много. За пръв път се осмелих да мисля, че обикновено момче от провинцията като мен може да прекрачи прага на клуба на Мечките, без да го помислят за крадец.

Вратата се отвори с трясък и Джонас нахълта в предната стая.

— Мамка му, колко е часът?

Той мина покрай мен, влезе в банята и пусна душа. Аз го последвах до вратата.

— Къде беше? — попитах и твърде късно осъзнах колко заядлив беше тонът ми. — Не се притеснявай, но наближава десет.

— Дежурен бях в лабораторията — обясни той, докато си събличаше ризата. — Но истинският купон започва чак към единайсет. Не ти ли казах?

— Не.

— Извинявай.

— Как се връзва папийонка?

Джонас беше останал само по боксерки.

— Нямам представа. Моята е с клипс.

Излязох от банята. Джонас се провикна заради шума от водата:

— Лиз идвала ли е?

— Не, никой не е идвал.

— Разбрахме се да отидем заедно.

Цялото ми притеснение в момента беше насочено към папийонката. Върнах се пред огледалото и я извадих от джоба си. Доколкото знаех, папийонка се връзваше горе-долу като връзки на обувки. Несъмнено щях да се справя. Все пак от двегодишен си връзвах обувките сам.

Оказа се много по-трудно. Каквото и да правех, двата края все не се получаваха равни. Сякаш коприната беше обсебена от демон.

— Как си се изтупал само!

Лиз бе влязла незабелязано през отворената врата. По-скоро беше влязла жена, която приличаше на Лиз; пред мен стоеше най-бляскавото създание на света. Носеше елегантна черна рокля с дълбоко деколте и искрящи червени обувки на висок ток; косата ѝ имаше забележителен обем и блестеше; заменила беше очилата с контактни лещи. Дълга огърлица от перли, несъмнено истински, се спускаше на гърдите ѝ.

— Еха! — възкликнах аз.

— Ето това — каза тя и хвърли дамската си чантичка на дивана — е думата, която всяка жена мечтае да чуе. — Около нея се носеше ухание на скъп парфюм. — Виждам, че срещаш трудности с папийонката.

Протегнах напред проклетия аксесоар.

— Не знам как се връзва.

— Да видим. — Тя пристъпи към мен, взе папийонката от ръката ми и я разгледа. — Имаш късмет. Редовно връзвам папийонката на татко. Не мърдай.

Лиз я постави на врата ми и събра краищата под яката. На токчета беше висока почти колкото мен; лицето ѝ бе на сантиметри от моето. С поглед, вперен съсредоточено в основата на врата ми, тя се зае със загадъчния ритуал. Досега не се бях озовавал толкова близо до жена, която не се канех да целуна. Очите ми инстинктивно се плъзнаха към устните ѝ, които изглеждаха меки и топли, след това продължиха надолу по продължението на перлената огърлица. Ефектът приличаше на слаб токов удар във всяка клетка на тялото ми.

— Вдигни очи, момченце.

Знаех, че съм се изчервил. Извърнах очи.

— Извинявай.

— Мъж си, какво да се прави? Вие сте като навити на пружина играчки. Сигурно е ужасно.

С едно последно подръпване тя отстъпи назад. Руменината по бузите ѝ… и тя ли се бе изчервила?

— Готово. Огледай се.

Лиз извади компактна пудра от чантата си и ми я подаде. Изработена от гладък като полирана кост материал, кутийката бе топла в ръцете ми, сякаш излъчваше чиста женска енергия. Отворих я и видях пудра с телесен цвят и малко кръгло огледало, в което отражението ми се рееше над безупречно завързана папийонка.

— Идеално — казах аз.

Водата в банята спря с изсвистяване на тръбите и ме извади от унеса. Съвсем бях забравил за съквартиранта си.

— Джонас! — провикна се Лиз. — Закъсняваме!

Джонас влезе в стаята, стиснал омотаната около кръста си кърпа. Имах чувството, че са ме хванали да върша нещо нередно.

— Вие двамата какво? Ще стоите да ме гледате как се обличам ли? Освен ако… — Той погледна към Лиз и подръпна кърпата си закачливо като стриптийзьор. — Ҫa te donne du plaisir, mademoiselle?

— Просто побързай. Закъсняваме.

— Но аз те попитах на френски!

— Трябва да поработиш върху акцента. Ще те чакаме отвън. — Тя ме хвана за лакътя и ме поведе към вратата. — Да вървим, Тим.

Слязохме по стълбите до вътрешния двор. Университетските градчета в събота вечер следват свои собствени принципи: събуждат се, когато останалият свят се готви да си ляга. От прозорците наоколо се чуваше музика; в тъмното се движеха смеещи се силуети; във всички посоки разговори огласяха нощта. Когато излязохме от тунела под сградата, покрай нас прехвърча момиче, придържащо полите на роклята си с една ръка и с бутилка шампанско в другата.

— Не се притеснявай — успокои ме Лиз.

Застанахме при портата.

— Притеснен ли изглеждам? — попитах я, макар да бе напълно права.

— Просто се преструвай, че се чувстваш в свои води. Това важи за почти всички ситуации.

В отсъствието на Джонас изглеждаше по-различна: малко по-философски настроена, дори малко по-цинична. Усетих, че това е по-истинското ѝ лице.

— Забравих да спомена — каза Лиз. — Искам да те запозная с едно момиче на купона.

Стъписах се.

— Братовчедка ми. Тоест втора братовчедка. Учи в Бостънския университет.

Предложението ѝ ме обърка. Трябваше да си напомня, че случилото се горе беше просто невинен флирт и нищо повече — Лиз си имаше приятел.

— Добре.

— Не си много въодушевен.

— Защо реши, че ще си паснем?

Думите ми прозвучаха грубо, дори заядливо. Но дори да се обиди, Лиз не го показа.

— Само не ѝ позволявай да се напие.

— Проблем ли ще е?

Тя сви рамене.

— Стеф си пада малко купонджийка, ако ме разбираш. Така се казва — Стефани.

Джонас пристигна и се извини с усмивка. Купонът беше само на три пресечки. Той вече ми беше показал сградата на клуба — тухлена къща с ограден със зид двор, покрай който бях минавал безброй пъти. Колежанските купони обикновено са шумни и вдигат на крак целия квартал, но този не беше такъв. Отвън не изглеждаше вътре да се случва нещо и за момент си помислих, че Джонас е сбъркал датата. Той обаче отиде до вратата и извади ключ на верижка от джоба на сакото си. Виждал бях този ключ на бюрото му, но чак сега направих връзката. На верижката имаше мечешка глава, символът на клуба.

Влязохме след него. Озовахме се в празно фоайе с под на черни и бели квадрати като шахматна дъска. Нямах чувството, че отиваме на купон, а по-скоро, че се спукаме с парашути в чужда страна през нощта. Наоколо всичко беше в приглушени, мъжествени цветове и за сграда, обитавана от студенти, изглеждаше забележително чисто и подредено. Чу се изтракване на слонова кост: наблизо някой играеше билярд. В ъгъла върху пиедестал стоеше голяма мечка — не изкуствена, а препарирана. Изправена бе на задните си крака, а лапите с големи нокти бяха протегнати напред, сякаш се канеше да разкъса невидим враг. (Или пък да свири на пиано.) От горния етаж се чуха завалени от алкохол гласове.

— Насам — каза Джонас.

Поведе ни към стълбището. Гледана от улицата, къщата изглеждаше измамно малка, но сега видях истинските ѝ размери. Качихме се на втория етаж, където глъчката и топлината на партито се изливаше от две големи стаи на площадката.

— Джо, човече!

Щом влязохме, едър рижав младеж с бяло сако обгърна Джонас през врата с ръка и го стисна в сгъвката на лакътя си. Имаше червендалестия вид и наченките на шкембе, характерни за бивш спортист.

— Джо-Джо, големия Джо. — За моя изненада, той целуна звучно Джонас по бузата. — Лиз, може ли да отбележа, че изглеждаш изключително апетитно.

Лиз направи физиономия.

— Ще го имам предвид.

— Колко ме обича само! Не мислиш ли, че това момиче ме обожава? — С преметната през рамото на Джонас ръка, той ме погледна стъписано и загрижено: — Божичко, Джонас, нали не това е момчето, за което говореше?

— Тим, запознай се с Алкот Спенс. Той е председателят на клуба.

— И виден гуляйджия. Тим, нали не си гей? Не се обиждай, но с тази вратовръзка имаш малко гейски вид.

Думите му ме свариха неподготвен.

— Ъ…

— Шегувам се — разсмя се Алкот гръмко. Вече се намирахме сред тълпата и ни притискаха от всички страни, а по стълбите зад нас прииждаха още хора. — Сериозно, само те занасям. Половината от момчетата тук са големи педали. Аз лично съм всеяден в сексуално отношение. Нали така, Джонас?

Джонас се усмихна, за да му угоди.

— Вярно е.

— Джонас е един от най-специалните ми приятели. Изключително специален. Тъй че спокойно се дръж колкото гейски си поискаш.

— Благодаря — отвърнах аз. — Но не съм гей.

— И така може! Това се опитвам да кажа! Слушай моя човек. Ние не сме като Порцелан, да знаеш. Сериозно, онези там не могат да се наситят един на друг.

Имах сериозна нужда от алкохол.

— Е, приятно ми беше — продължи весело Алкот, — но трябва да ви оставям. Имам среща в сауната с една второкурсничка от Университета за леко поведение и щипка cocaina màs excelente. Вие се забавлявайте.

Той изчезна сред блъсканицата. Обърнах се към Джонас.

— Всички тук ли са такива?

— Всъщност не. Повечето са големи нахалници.

Обърнах се към Лиз.

— Да не си посмяла да ме изоставиш.

Тя се засмя с разбиране.

— Шегуваш ли се?

Проправихме си път до бара. Тук не предлагаха топла наливна бира: зад дълга маса барман с бяла риза правеше скорострелно коктейли и подаваше бутилки „Хайнекен“. Докато слагаше лед в чашата ми с водка и тоник — в първи курс научих, че е най-добре да не смесваш различни видове алкохол — изпитах порив да му дам таен знак като на брат от работническата класа. Например да му кажа „Аз съм от Охайо“. Или „Редя книги в библиотеката. И аз не съм от тези кръгове“. (Послепис: „Приготви се! Работническата революция започва в полунощ!“.)

Но когато барманът ми подаде питието, ме обзе непознато чувство. Може би се дължеше на начина, по който го направи — механично, като бърз робот, който вече насочва вниманието си към следващия на опашката — но ми мина през ум, че съм успял. Минал бях теста. Успешно се бях промъкнал в този друг, таен свят. Именно това исках да постигна. За миг си позволих да се насладя на усещането. Да съм част от клуба на Мечките: нещо, което само преди минута ми се струваше невъзможно, сега ми изглеждаше вече постигнато, отредено от съдбата. Щях да заема мястото си сред членовете, защото Джонас Лиър щеше да ме препоръча. Какво иначе би обяснило необикновеното съвпадение, когато се срещнахме за втори път? Съдбата беше предопределила пътищата ни да се пресекат по някаква причина и сега аз се намирах сред атмосферата на богатство и привилегии, която струеше отвсякъде около мен. Сякаш вдишвах нова форма на кислород, която бях чакал цял живот, и се чувствах невероятно жив.

Потънал в мисли, не забелязах, че Лиз е застанала пред мен. С нея имаше непознато момиче.

— Тим! — извика тя, за да я чуя на фона на музиката, която загърмя в стаята. — Това е Стеф!

— Приятно ми е да се запознаем!

— И на мен! — Стеф беше ниска, с пъстри очи, лунички и лъскава кафява коса. Изглеждаше безлична в сравнение с Лиз, но беше хубава — най-точната дума беше сладка — и ми се усмихна по начин, който ме наведе на мисълта, че Лиз ѝ е говорила за мен. Държеше почти празна чаша с прозрачна течност. И моята чаша беше празна. Това първото или второто ми питие беше?

— Лиз каза, че учиш в Бостънския университет!

— Да! — Заради силната музика стояхме много близо един до друг. Тя миришеше на рози и джин.

— Харесва ли ти?

— Горе-долу! Ти учиш биохимия, нали?

Кимнах. Водехме най-баналния разговор на света, но нямаше друг начин.

— А ти?

— Политология! Искаш ли да танцуваме?

Хич не ме биваше в танците, но какво от това? Отидохме в залата с пъстроцветни светлини и пристъпихме неловко към танците, сякаш не се бяхме запознали само преди трийсет секунди. Дансингът вече беше пълен, след като стратегически бяха изчакали да пуснат музиката чак когато всички бяха порядъчно подпийнали; озърнах се за Лиз, но не я видях. Вероятно беше под нивото ѝ да танцува и се надявах да не ме види как се излагам. Не се изненадах, че Стефани обича да танцува; не предполагах обаче, че е добра. Докато моите сковани движения бяха пълна пародия не в такт с музиката, Стефани се движеше ритмично, почти грациозно. Въртеше се леко и ефирно. Поклащаше бедрата си по начин, който при други обстоятелства би изглеждал неприличен, но тук, изглежда, важаха различни морални норми. Освен това през цялото време вниманието ѝ бе насочено към мен с топла, съблазнителна усмивка и очи, пронизващи ме като лазери. Как я беше нарекла Лиз? „Купонджийка“? Започвах да виждам предимствата.

След третата песен отидохме да си вземем питиета, изпихме ги на един дъх като моряци в отпуск и се върнахме на дансинга. Не бях вечерял и алкохолът започна да ми действа. Вечерта премина в мъгла. По едно време говорих с Джонас, който ме запозна с други членове на клуба, след което играх билярд с Алкот, който в крайна сметка се оказа приятен тип. Всичко, което правех и казвах, ми се струваше остроумно и забавно. По-късно Стефани, която се запиля нанякъде за известно време, ме дърпаше за ръка по посока на музиката, която бумтеше неумолимо като сърдечния ритъм на нощта. Нямах представа колко е часът, а не ме и интересуваше. По едно време бързата музика премина в бавна и тя обгърна с ръце врата ми. Почти не бяхме разговаряли, но сега това топло, ухаещо приятно момиче беше в обятията ми, притискаше тяло в мен, пръстите ѝ поглаждаха косата на тила ми. Никога не бях получавал толкова незаслужен подарък. Несъмнено тя бе забелязала реакцията на тялото ми; надявах се да е забелязала. Когато песента свърши, тя доближи устни към ухото ми и от топлия ѝ дъх потръпнах.

— Имам кокаин.

Озовах се седнал до нея на мек кожен диван в стая, която приличаше на ловна хижа. От чантичката си Стефани извади малко пакетче, направено от лист от тетрадка и сгънато по сложен начин. Със студентската ми карта тя оформи кокаина на две големи магистралки върху масичката и нави еднодоларова банкнота на руло. Кокаинът беше аспект от студентския живот, с който досега не се бях сблъсквал, но не виждах защо да не опитам. Тя се наведе над масата, смръкна дълбоко белия прах с деликатно, момичешко изпухтяване и ми подаде банкнотата.

Никак не беше зле. Всъщност беше чудесно. Само секунди по-късно ме заля експлозивно усещане за удовлетворение, което обаче не ме откъсна от реалността, а ме накара да я усетя по-ясно. Светът беше прекрасно място с прекрасни хора, а животът ми беше вълшебен. Погледнах към Стефани, която изглеждаше невероятно красива, и се опитах да намеря думи, с които да обясня прозрението си.

— Танцуваш страхотно — казах ѝ.

Тя се наведе към мен и ме целуна. Не невинно като ученичка, а страстно. Скоро телата ни се превърнаха в плетеница от езици, ръце и кожа. Смъквахме, разкопчавахме и подръпвахме дрехите си. Имах усещането, че съм попаднал във вихър от чувственост. Беше по-различно, отколкото с Кармен. По-нежно, по-плавно. Сякаш се разтапяхме и сливахме в едно. Стефани седна в скута ми, обкрачи ме, дръпна бикините си настрани и се спусна надолу, обгърна ме: започна да се движи по приказен, ритмичен начин като анемона, поклащаща се с прииждането и отдръпването на вълните, а всяко движение бе придружено от изскърцването на кожената тапицерия. Само часове след като крачех нервно из стаята си, обречен да прекарам вечерта в унизителна самота, седях тук и чуках момиче с официална рокля.

— О, извинявай, друже.

Джонас. Стефани скочи от скута ми като опарена. Паникьосано дръпнах панталона си, тя смъкна роклята си надолу, наместихме бельото си. Застанал на прага, съквартирантът ми едва сдържаше смеха си.

— Боже — казах аз, докато се опитвах без успех да закопчея панталона си. Ризата се беше хванала в ципа. Още по-унизително. — Можеше да почукаш.

— А ти можеше да заключиш вратата.

— Джонас, намери ли я? — Лиз се появи зад него. Щом влезе в стаята, ококори очи и промълви: — О!

— Двамата се опознаваха по-отблизо — обясни Джонас през смях.

Стефани приглаждаше косата си; устните ѝ бяха подути, лицето ѝ пламтеше. Не се съмнявах, че и аз изглеждам по същия начин.

— Виждам — каза Лиз. Стиснала бе устни; дори не ме погледна. — Стеф, приятелките ти чакат навън. Или искаш да ги отпратя?

Явно нямаше смисъл; балонът на страстта се беше спукал.

— Не, по-добре да вървя — Стефани взе обувките си от пода и се обърна към мен. Аз, като пълен глупак, продължавах да седя на дивана. — Е, благодаря ти. Много се радвам, че се запознахме.

Да се целунем ли трябваше? Да си стиснем ръце? Какво трябваше да кажа? „Няма защо“ ми се стори неподходящ отговор. В крайна сметка дистанцията между нас беше твърде голяма.

— Аз също се радвам — казах накрая.

Стефани излезе след Лиз. Почувствах се ужасно — не само заради болезнено пулсиращите си слабини, но и заради разочарованието в погледа на Лиз. Показал бях, че съм като всички останали мъже: чист опортюнист. Чак в този момент осъзнах колко важно е мнението ѝ за мен.

— Къде са другите? — попитах Джонас. Къщата беше забележително тиха.

— Четири часът сутринта е. Всички си тръгнаха. Освен Алкот. Той заспа в билярдната зала.

Погледнах си часовника. Истина беше. Дали от адреналина, или от неутрализиращия ефект, който имаше кокаинът, бях изтрезнял. Заляха ме спомени от вечерта, които ме накараха да се сгърча вътрешно от срам: спомних си как разливам питие върху приятелката на един от членовете на клуба, опита ми да изиграя казашки танц, докато звучеше песента „Любовна квартира“ на В-52, как се изсмях твърде силно на шега, която всъщност се оказа тъжна история за нечий брат инвалид. Как можах да се напия толкова?

— Добре ли си? Искаш ли да те изчакаме?

Последното, което исках, беше да ме чакат. Вече преценявах на коя пейка в парка мога да легна да спя.

— Вие тръгвайте. Аз ще се прибера след малко.

— Не се тревожи за Лиз, ако това те мъчи. Идеята беше нейна.

— Нима?

Джонас сви рамене.

— Е, едва ли е имала предвид да опънеш братовчедка ѝ. Но не искаше да се чувстваш… не знам… изолиран.

От това се почувствах още по-зле. Колко глупаво от моя страна да си помисля, че Лиз е направила услуга на братовчедка си, когато всъщност беше точно обратното.

— Виж, Тим, съжалявам…

— Няма нищо — махнах с ръка и подканих съквартиранта си да тръгва. — Добре съм. Прибирай се.

Изчаках десет минути, оправих се и излязох от къщата. Джонас не беше казал къде ще ходят с Лиз; най-вероятно у тях, но нямах намерение да рискувам. Слязох до реката и тръгнах да вървя без посока; може би като един вид разкаяние, но за какво точно, нямах представа. Все пак бях направил точно каквото се очакваше от един студент.

Сивата зора ме завари на осем километра по-надолу, на моста Лонгфелоу над река Чарлз. Първите гребци вече бяха пристигнали и пореха водите с дългите си елегантни весла. Казват, че прозренията ни спохождат именно в такива моменти, но нищо не ме осени. Пожелал бях прекалено много и се бях изложил; това беше всичко. Имах тежък махмурлук; неудобните обувки ми бяха направили пришки и на двата крака. Хрумна ми, че не бях говорил с баща си от много дълго време и изпитах съжаление, макар да знаех, че няма да му се обадя.

Прибрах се в Уинтроп чак към девет часа. Отключих си и заварих Джонас, току-що обръснат, да седи на леглото си и да обува джинси.

— Боже, изглеждаш ужасно — рече той. — Да не са те обрали?

— Разходих се. — Той, изглежда, бързаше за някъде. — Какво става?

— Трябва да тръгваме, това става. — Джонас стана и напъха ризата в джинсите си. — Трябва да се преоблечеш.

— Изтощен съм. Никъде няма да ходя.

— Помисли си пак. Алкот току-що ми се обади. Отиваме в Нюпорт.

Нямах представа какво означава това абсурдно твърдение. Нюпорт беше на поне два часа път. Исках само да си легна да спя.

— За какво говориш?

Джонас почука по часовника си и отиде пред огледалото да среши още мократа си от душа коса.

— Афтърпартито. Този път е само за членове и кандидати. За одобрени кандидати. И ти си сред тях, приятелю.

— Шегуваш се.

— Че защо ще се шегувам с подобно нещо?

— Ами не знам. Може би защото се изложих ужасно.

Той се разсмя.

— Не се тормози толкова. Напи се малко, какво от това? Всички те харесаха, особено Алкот. Явно изпълнението ти в библиотеката е направило добро впечатление.

Призля ми.

— Той знае?

— Сериозно ли говориш? Всички знаят. Между другото, отиваме в къщата на Алкот. Да я видиш само, като от списание е. — Джонас се обърна от огледалото. — Фанинг, слушаш ли ме?

— Май да.

— Тогава върви да се облечеш.

Седемнайсет

Есента премина във върволица от купони, всеки по-екстравагантен от предишния. Вечери по ресторанти, каквито никога не бих могъл да си позволя, стриптийз клубове, разходка с огромната яхта на бивш възпитаник на университета, който не излизаше от хижата си. Малко по-малко кандидатите отпадаха, докато останаха само дузина. Непосредствено след ваканцията за Деня на благодарността намерих под вратата си писмо. В него пишеше да се явя в клуба в полунощ. Алкот ме посрещна на входа, нареди ми да не говоря, даде ми керамична чаша със силен ром и ми каза да го изпия до дъно. Къщата изглеждаше празна; всички лампи бяха угасени. Заведе ме в библиотеката, завърза очите ми и ми каза да чакам. Минаха няколко минути. Чувствах се пиян и ми беше трудно да пазя равновесие.

И тогава чух зад себе си притеснителен звук — ръмжене на животно, все едно куче се готвеше за атака. Обърнах се с олюляване, махнах превръзката от очите си и видях мечката да се извисява зад мен. Тя ме сграбчи, събори ме на земята, скочи върху мен и ми изкара въздуха. Изкрещях, напълно убеден, че ще умра — безобидната шега беше излязла извън контрол — докато не осъзнах, че мечката, вместо да изтръгне гръкляна ми, бе започнала да се потърква в мен.

Лампите светнаха. Алкот беше облякъл костюм на мечка. Всички членове на клуба присъстваха, включително Джонас. Избухна дружен смях, след което се извадиха бутилки шампанско. Приет бях.

Членският внос възлизаше на сто и десет долара месечно — повече, отколкото имах излишни, но не и непосилни. Взех допълнителни смени в библиотеката и установих, че лесно мога да компенсирам разликата. Прекарах Деня на благодарността в дома на Джонас в Бевърли, но Коледа щеше да е проблем. Не му бях казал за положението вкъщи и не исках да ме съжалява. Заради купоните цял семестър изоставах сериозно с ученето. Не знаех какво да правя, докато не ми хрумна да се обадя на госпожа Чодороу, жената, при която живях на квартира през лятото. Тя се съгласи да ме подслони, дори предложи да не ѝ плащам наем — каза, че ще ѝ е приятно млад човек да ѝ гостува за празниците. На Бъдни вечер ме покани на долния етаж и двамата прекарахме следобеда заедно, приготвихме сладки за църковната ѝ сбирка и гледахме коледната програма по телевизията. Тя дори ми беше взела подарък, чифт кожени ръкавици. Мислех си, че съм имунизиран срещу сантименталността на празниците, но останах толкова трогнат, че очите ми се напълниха със сълзи.

Чак през февруари реших да се обадя на Стефани. Чувствах се гузен заради случилото се между нас и възнамерявах да ѝ се извиня по-рано, но колкото повече отлагах, толкова по-трудно ми ставаше. Предполагах, че тя просто ще ми затвори, но се оказа, че греша. Стефани, изглежда, искрено се зарадва на обаждането ми. Попитах я дали иска да излезем на кафе и установихме, че дори трезвени се харесваме. Целунахме се под навеса на кафенето сред падащия сняг — много по-различна целувка, свенлива, почти според етикета — след което я качих на такси за Бак Бей и когато се прибрах в стаята си, телефонът вече звънеше.

Така минаваха дните през следващите две години от живота ми. Незнайно защо, вселената ми беше простила прегрешенията, суетата на амбициите ми, егоизма и непреднамерените ми жестокости. Трябваше да съм щастлив и в общи линии бях доволен. Лиз и Джонас, Стефани и аз станахме неразделни: купони, кино, ски екскурзии във Върмонт за уикендите, пиянски и разюздани излети на Кейп Код, където родителите на Лиз имаха къща, удобно необитавана извън сезона. През седмицата не виждах Стефани, а Джонас не се виждаше много често с Лиз, поради различията в графика им. Така от понеделник до петък се скъсвах от работа, но в петък вечер започваха забавленията.

Оценките ми бяха отлични и преподавателите ми забелязваха това. Съветваха ме да помисля къде ще изкарам докторантурата си. Харвард беше на първо място в списъка ми, но трябваше да взема предвид и други предложения. Научният ми ръководител настояваше да се запиша в Колумбийския университет, а ръководителят на катедрата препоръчваше Райс, където бе защитил своя докторат и все още имаше професионални връзки. Чувствах се като състезателен кон, който се продава на търг, но не възразявах. Стоях на старта и чаках сигнала, за да се впусна в лудешката надпревара по пистата.

Тогава Лучеси се самоуби.

Случи се през лятото. Останал бях в Кеймбридж при госпожа Чодороу и отново работех в лабораторията. Не бях говорил с Лучеси от последния учебен ден на първи курс — почти не се бях сещал за него, освен в редки случаи, когато се чудех какво ли прави. Новината ми съобщи сестра му Ариана по телефона. Не ми хрумна да попитам как ме е издирила. Тя очевидно беше в шок; изложи фактите с безизразен тон. Лучеси работил във видеотека. Първоначално, изглежда, приемал изключването си от университета спокойно. Този факт го отрезвил, но в никакъв случай не го сломил. Имал мъгляви намерения да се запише в местен общински колеж и може би отново да кандидатства в Харвард след година-две. Но през зимата и пролетта състоянието му се влошило. Затворил се в себе си, станал необщителен, отказвал да говори с когото и да било дни наред. Започнал да си мърмори неразбираемо все по-често и за все по-дълги периоди, сякаш разговарял с невидими хора. Развил притеснителни навици. Четял часове наред вестници, подчертавал случайни изречения в различни статии и твърдял, че ЦРУ го следи.

Постепенно станало ясно, че получава пристъпи на психоза, може би дори страда от шизофрения. Родителите му се приготвили да го настанят в психиатрична клиника, но вечерта преди да го приемат там Лучеси изчезнал. Очевидно се качил на влака за Манхатън. Носел със себе си платнена чанта, в която имало дебело въже. В Сентръл Парк избрал дърво с голям камък под короната, преметнал въжето през един от клоните, сложил примката на врата си и скочил от камъка. Височината не била достатъчна, за да прекърши врата му; можел е по всяко време да достигне камъка с крака. Но бил твърдо решен да сложи край на живота си и смъртта настъпила след бавно задушаване — ужасяваща подробност, която ми се искаше Ариана да беше премълчала. В джоба му намерили бележка: Обадете се на Фанинг.

Погребението щеше да е следващата събота. Предвид обстоятелствата семейството искаше всичко да се състои в тесен кръг с кратка църковна служба. Бележката повеляваше и аз да присъствам, но казах на Ариана, че не знам какво да ѝ отговоря. Това беше самата истина. С Лучеси бяхме приятели, но не чак толкова близки. Отношенията ни не се бяха задълбочили толкова, че да намеря място в предсмъртните му мисли. Замислих се дали пък бележката му не бе един вид наказание, макар да нямах представа с какво съм го заслужил. Възможно бе чрез нея да ми изпращаше и някакво съобщение от напълно различно естество — че смъртта му е демонстрация, предвидена за мен, която само той разбираше. Но нямах ни най-малка представа какво би означавало това.

Джонас беше заминал за лятото на археологически разкопки в Танзания; Стефани караше престижен стаж в Капитолия във Вашингтон, но по времето, когато Лучеси умря, беше във Франция с родителите си и нямаше как да се свържа с нея. Внушавах си, че смъртта му не ме е разтърсила силно, но, разбира се, грешах — емоциите ми, също като на Ариана, бяха притъпени от шока. Въпреки това имах достатъчно присъствие на духа да се обадя на единствения си близък човек, с когото можех да се свържа по телефона. Родителите на Лиз бяха в Кейп Код, но тя работеше в книжарница в Кънектикът. Тя каза, че съжалява за смъртта на приятеля ми и че в подобен момент не бива да съм сам. Предложи да се срещнем на Гранд Сентръл при гишето за информация с големия часовник.

Влакът ми пристигна на „Пен Стейшън“ рано сутринта в петък. Хванах влак №1 до Четирийсет и втора улица, където се прекачих на №7 и пристигнах на Гранд Сентръл в час пик. Освен когато сменях автобуси на Порт Ауторити посред нощ, не бях идвал в Ню Йорк и докато се качвах към чакалнята, също като много пътници през годините, останах зашеметен от величествените размери на гарата. Имах чувството, че влизам не в гара, а в катедрала, не просто спирка по пътя, а светилище, достойно за поклонение. И най-тихият шум се увеличаваше многократно заради огромните размери на помещението. Зацапаният от сажди таван с изображенията на съзвездия се извисяваше царствено и сякаш прекрояваше измеренията на целия свят. Лиз ме чакаше под часовника, облечена в тънка лятна рокля и с чанта в ръка. Прегръдката ѝ беше много по-силна и продължителна, отколкото очаквах, и именно в обятията ѝ изведнъж усетих цялата тежест от смъртта на Лучеси, загнездена като студен камък в гърдите ми.

— Ще отидем в апартамента на родителите ми в Челси — заяви Лиз. — Не приемам възражения.

Хванахме такси към долната част на града, минавахме по задръстени от трафик улици и бастиони от пешеходци по кръстовищата. Намирахме се в Ню Йорк в началото на 90-те години, време, в което градът изглеждаше на прага на пълен хаос и макар по-късно да заживях в съвсем различен Манхатън — безопасен, спретнат и охолен — първото ми впечатление беше толкова силно, толкова заредено със светлина и топлина, че си остана завинаги най-ярката ми представа за града. Апартаментът се намираше на втория етаж в сграда в малка пресечка на Осмо авеню — две стаички с малко мебели и гледка към малък театър от другата страна на Двайсет и осма улица, прочут с непонятните си авангардни представления. До театъра имаше магазин за мъжко облекло на име „Свят на ризи и чорапи“. Лиз обясни, че родителите ѝ използват апартамента само когато идват в града, за да пазаруват или да ходят на театър. Никой не бе стъпвал в жилището от поне три месеца.

Погребението беше от десет часа на следващата сутрин. Обадих се на Ариана, за да ѝ кажа къде съм отседнал, и тя обеща да изпрати кола да ни вземе и откара до Ривърдейл. В апартамента нямаше храна и с Лиз отидохме да обядваме в малко кафене с маси, изнесени на тротоара. Тя ми разказа малкото, което знаеше за престоя на Джонас в Танзания. Аз така и не разбрах какво точно прави там — той беше биолог или поне учеше биология, а не археология — макар да знаех, че е нещо свързано с извличане на фосилизирани патогени от костите на хоминиди.

— В общи линии, по цял ден клечи в прахоляка и чисти камъни с четчица.

— Голяма забава, няма що.

— О, за него е забавно.

Знаех, че е вярно. Все пак живеех с Джонас и бях научил, че въпреки привидния си купонджийски вид той се отнася много сериозно към учението, понякога направо вманиачено. Най-много се интересуваше от идеята, че човешкото същество е уникален организъм от еволюционна гледна точка. Никое друго същество от животинското царство не притежаваше способността да разсъждава, да говори и да мисли абстрактно. И въпреки тези си дарби ние оставахме неизменно подвластни на същите физически ограничения, на които бяха подвластни всички други същества на земята. Раждахме се, стареехме и умирахме за сравнително кратък период от време. От еволюционна гледна точка, твърдеше Джонас, в това нямало никаква логика. Природата се стремяла към баланс, но мозъците ни изобщо не отговаряли на краткия живот на телата, в които се помещавали.

Замисли се, казваше той: как ли би изглеждал светът, ако живеехме двеста години? Петстотин? Хиляда? Какви гениални открития ще е способен да направи човек, ако може да се позове на трупано с хилядолетия знание? Според него най-голямата грешка на съвременната биология се състоеше в заключението, че смъртта е напълно естествена — защото това не било вярно — както и да обвиняваме за нея отделни увреждания в тялото. Рак. Сърдечни заболявания. Болестта на Алцхаймер. Диабет. Опитите да намерим лечение за тях една по една, твърдеше Джонас, са безсмислени като опита да пропъдиш рояк пчели една по една. Може да успееш да убиеш една-две, но в крайна сметка роякът ще те убие. Разковничето според него беше да се разгледа въпроса за смъртта цялостно, да се подходи към него от напълно различна гледна точка. Защо изобщо трябва да умираме? Възможно ли е някъде на дълбоко молекулярно ниво в организма ни да се крие указание за следващата важна еволюционна стъпка — за етапа, в който физическите ни атрибути ще съответстват на силата на мисълта ни? И не е ли по-логично природата в безграничната си мъдрост да иска да открием това сами, използвайки уникалните способности, с които ни е дарила?

Казано накратко, според него безсмъртието беше апотеозът на човешкото развитие. На мен всичко това ми звучеше като бълнуване на луд учен. Липсваха му само съшити крайници от различни трупове и гръмоотвод. Казвал му бях мнението си. За мен целта на науката не беше да открие някакъв грандиозен план, а стъпка по стъпка да изследва по-дребни загадки от онези, които Джонас смяташе за загуба на време. Но страстта му по въпроса беше очарователна, дори по свой собствен странен начин — вдъхновяваща. Та кой не иска да живее вечно?

— Не разбирам начина му на мислене — казах аз. — По отношение на всичко останало изглежда толкова разумен.

Тонът ми беше шеговит, но забелязах, че съм зачекнал болна тема. Лиз повика сервитьора и поръча още една чаша вино.

— Има обяснение — отвърна тя. — Мислех, че знаеш.

— Какво?

— За мен.

Така научих историята. Открили, че Лиз страда от болестта на Ходжкин от единайсетгодишна. Ракът се появил в лимфните възли около трахеята. Претърпяла операции, лъчетерапия, химиотерапия. Два пъти имала периоди на ремисия, но болестта се завръщала. В момента отново беше в ремисия от четири години.

— Казват, че е възможно да съм се излекувала. Но няма гаранция.

Останах без думи. Новината ужасно ме разстрои, но каквото и да кажех, щеше да прозвучи банално. Но, незнайно защо, тази информация някак си не ми се струваше неочаквана. Усетил бях истината още в деня на запознанството ни: над Лиз тегнеше някаква сянка.

— Аз съм научният проект на Джонас — продължи тя. — Иска да разреши проблема ми. Много благородно от негова страна, като се замислиш.

— Не го вярвам. Той те боготвори. Очевидно е.

Лиз отпи от виното и остави чашата обратно на масата.

— Нека те попитам нещо, Тим. Посочи ми едно несъвършенство в Джонас Лиър. Не говоря за закъсненията му или това, че си чопли носа, докато чака на светофара. Нещо важно.

Замислих се. Права беше. Нищо не ми хрумваше.

— Точно за това говоря. Красив, умен, чаровен, решен на велики дела. Такъв е нашият Джонас. От деня на раждането му всички го обичат. И това го изпълва с чувство за вина. Аз го карам да се чувства виновен. Казах ли ти, че иска да се оженим? Непрекъснато ми го повтаря. Само се съгласи, Лиз, и ще купя пръстен. Пълен абсурд. Иска да се оженим, въпреки че може и да не доживея двайсет и пет години според статистиката. И дори ракът да не се върне, не мога да имам деца. Радиацията се погрижи за това.

Денят напредваше; усещах как градът наоколо преминава към друг ритъм: атмосферата стана различна. По-надолу по улицата хора излизаха от театъра, спираха таксита, тръгваха да търсят къде да хапнат и пийнат. Чувствах се уморен и претоварен от емоциите през последните няколко дни. Поисках сметката.

— Ще ти кажа и още нещо — каза Лиз, докато плащахме. — Той много ти се възхищава.

По-странно нещо не бях чувал.

— Защо ще се възхищава точно на мен?

— По много причини. Но най-вече защото никога няма да бъде като теб. Няма да бъде толкова неподправен. Не скромен, макар ти да си скромен. Ако питаш мен, дори си прекалено скромен. Подценяваш се. Но в теб има нещо… невинно. Някаква сила. Видях го още когато се запознахме. Не искам да те притеснявам, но единственото хубаво в това да си болен от рак е, че можеш да си напълно честен.

Засрамих се.

— Аз съм просто момче от Охайо, което изкара високи оценки на кандидатстудентските изпити. Напълно безинтересен съм.

Лиз се замисли, взряна в чашата си, и каза:

— Така и не те попитах за семейството ти, Тим, и не искам да нахалствам. Знам само каквото ми е казвал Джонас. Не говориш за родителите си, не се обаждаш вкъщи, прекарваш ваканциите си в Кеймбридж при жената с котките.

Свих рамене.

— Тя е добра старица.

— Не се съмнявам. Сигурна съм, че е истинска светица. А и обичам котки, но не в прекалено големи количества.

— Няма кой знае какво за разказване.

— Много се съмнявам.

Настъпи мълчание. Установих, че ми е много трудно да преглъщам; гърлото ми се беше свило. Когато най-накрая заговорих, думите сякаш не излизаха от моята уста.

— Тя умря.

Зад очилата очите на Лиз се взираха съсредоточено в мен.

— Кой е умрял, Тим?

Преглътнах.

— Майка ми. Майка ми умря.

— Кога?

Сега щях да ѝ разкажа всичко; нямаше да мога да се спра.

— Миналото лято. Малко преди да се запознаем. Дори не знаех, че е болна. Баща ми ми съобщи с писмо.

— Ти къде беше тогава?

— При жената с котките.

Нещо се случваше. Нещо в мен се отприщваше. Знаех, че ако не се раздвижа веднага — например да стана, да се разходя, да усетя биенето на сърцето и работата на белия си дроб — ще се разплача неудържимо.

— Тим, защо не ни каза?

Поклатих глава. Изведнъж се засрамих.

— Не знам.

Лиз се пресегна през масата и нежно ме хвана за ръка. Въпреки усилията си се разплаках. За майка ми, за себе си, за мъртвия ми приятел Лучеси, на когото не успях да помогна. Несъмнено можех да направя нещо, да му кажа нещо. Знаех това не заради бележката в джоба му, а заради факта че той бе мъртъв, а аз жив и че точно аз трябваше да разбера болката да живееш в свят, който сякаш не те желае. Не исках да отдръпвам ръка — имах чувството, че Лиз е единственото, което ме задържа на земята. Сякаш се намирах в сън, в който летя, и нямаше да мога да се приземя, ако не беше тази жена да ме спаси.

— Успокой се — казваше Лиз. — Успокой се, всичко е наред…

Когато дойдох на себе си, вървяхме. Нямах представа накъде. Лиз още ме държеше за ръка. Усещах, че наблизо има вода, и тогава зърнах река Хъдсън. Разнебитени кейове стърчаха навътре във водата като дълги пръсти. На другия бряг светлините на Хобокън превръщаха града в диорама. Във въздуха се носеше мирис на сол и камъни. Покрай реката имаше нещо като парк, запуснат и мръсен; изглеждаше опасен, затова тръгнахме на север по Дванайсето авеню, смълчани, и после отново завихме на изток. Започнах да се чудя какво ще правим после. През изминалия един час Лиз ми бе разказала неща, които бях сигурен, че не е споделяла с никой друг, също както аз бях споделил с нея. Не биваше да забравям за Джонас, но в същото време с Лиз бяхме мъж и жена, споделили един с друг най-съкровените си тайни, които, веднъж изречени, нямаше как да се върнат назад.

Прибрахме се в апартамента. На връщане от разходката не говорихме за нищо съществено. Напрежението беше осезаемо — тя със сигурност също го усещаше. Не можех да кажа със сигурност какво искам, само че не исках и за миг да се отделям от нея. Стоях глуповато по средата на малката стая и се опитвах да намеря думи, с които да изразя какво чувствам. Трябваше да кажа нещо. Но не намирах думи.

Мълчанието наруши Лиз.

— Е, аз ще лягам — каза тя. — Диванът се разгъва. В шкафа има чаршафи и одеяла. Ако имаш нужда от нещо друго, ми кажи.

— Добре.

Не намирах сили да се приближа към нея, макар да ми се искаше отчаяно. От една страна, Лиз стоеше пред мен, споделили си бяхме съкровени тайни и я обичах безумно, може би още от мига, в който я видях; но, от друга страна, трябваше да помисля за Джонас, който бе направил толкова много за мен.

— Как е малкото име на приятеля ти Лучеси?

Наложи се да се замисля.

— Франк, но никой не го наричаше така.

— Как мислиш, защо се е самоубил?

— Влюбен беше в едно момиче, но то не споделяше чувствата му.

Чак тогава ми просветна. Обадете се на Фанинг, беше написал приятелят ми. Обадете се на Фанинг и му кажете, че любовта е всичко, любовта е болка, любовта може да ти бъде отнета.

— В колко часа ще дойде колата? — попита Лиз.

— В осем.

— Ще дойда с теб.

— Благодаря ти.

Последва миг тишина.

— Добре — Лиз тръгна към вратата, където спря и се обърна. — Стефани е голяма късметлийка, да знаеш. Казвам ти го, в случай че още не си го разбрал.

И с тези думи излезе от стаята. Събух се по боксерки и легнах на дивана. При други обстоятелства бих се почувствал като глупак, задето се осмелявам да мисля, че мога да си легна с жена като нея. Но сега изпитвах облекчение; Лиз реши да постъпи благородно и взе решението и заради двама ни. Осъзнах, че докато бяхме в ресторанта и след това, по време на цялата разходка, нито веднъж не се сетих за Стефани и за факта, че мислех да ѝ изневеря. Денят сякаш се точеше цяла година; през прозореца на вълни долитаха шумовете на града. Те сякаш се просмукаха в гърдите ми, където се сляха с ритъма на собственото ми дишане. Умората надделя и заспах.

Събудих се по някое време с усещането, че ме гледат. По челото ми играеше тръпнещо, нажежено чувство като от целувка. Надигнах се на лакти и очаквах да видя, че някой се е надвесил над мен. Но стаята беше празна, сигурно бях сънувал.

Нямам кой знае какво да кажа за погребението. Ако го опиша подробно, ще наруша поверителността на траура, ще се върна към мъчителната болка. По време на църковната служба наблюдавах Ариана и се чудех какво ли изпитва. Знаеше ли? Искаше ми се да е знаела, но в същото време смятах, че е по-добре да не е знаела; в крайна сметка тя беше просто младо момиче. Щеше да се почувства ужасно.

Отказах поканата на семейството за обяд; с Лиз се върнахме в апартамента, за да си взема багажа. На перона на „Пен Стейшън“ тя ме прегърна, замисли се и ме целуна леко по бузата.

— Е, всичко наред ли е?

Не знаех за мен ли говори, или за нас двамата.

— Да, идеално.

— Обади ми се, ако ти стане тъжно.

Качих се на влака. Лиз ме гледаше през прозорците, докато вървях към мястото си. Спомних си как се бях качил на автобуса за Кливланд през онзи септемврийски ден преди цяла вечност — капчиците дъжд по стъклото, плика с обяда, приготвен от майка ми, как се обърнах да видя дали баща ми е останал да види как ще потегля и пустия паркинг. Седнах до прозореца. Лиз още стоеше на перона. Усмихна ми се и помаха с ръка; аз помахах в отговор. Влакът потегли със силно механично потреперване. Тя продължаваше да стои на перона и да гледа след него, докато навлязохме в тунела и изчезнахме от поглед.

Осемнайсет

Май, 1992 г.: предал бях и последните си курсови работи. Щях да завърша с отличие; вече получавах предложения за щедри стипендии от МТИ, Колумбийския университет, Принстън, Райс. От Харвард заявиха, че ще се радват да остана. Това беше очевидният избор, който се чувствах задължен да направя, макар още да не бях обещавал нищо, за да се порадвам на възможностите още известно време. Джонас щеше да прекара и това лято в Танзания, след което да замине за Чикагския университет, където да започне докторантурата си; Лиз щеше да кара магистратура по Ренесансова литература в Бъркли; Стефани заминаваше за Вашингтон, за да започне работа в консултантска фирма в сферата на политологията. Церемонията по дипломирането щеше да се проведе през първата седмица на юни. Започвахме нов етап от живота си, оставяхме един период зад гърба си и тръгвахме по широкия свят.

Междувременно ходех по купони — купища купони. Безпаметни напивания с наливна бира, официални балове, градинско парти, където всички пиеха ментови коктейли и момичетата носеха шапки. С верния си боен смокинг и розова папийонка — тя се беше превърнала в моя запазена марка — танцувах до забрава и непрекъснато бях или пиян, или с махмурлук. Това беше моят триумф, но си имаше цена. Усещах колко ще ми липсват всички, когато съвсем скоро се разделим.

Седмица преди дипломирането с Джонас, Лиз и Стефани отидохме на Кейп Код в къщата на Лиз. Никой не го изричаше на глас, но усещахме, че четиримата няма скоро да се съберем отново. Родителите на Лиз също бяха там, тъкмо пристигнали за началото на летния сезон. Запознал се бях с тях преди време в Кънектикът. Майка ѝ, Пати, създаваше впечатление на префърцунена светска дама с превзетите си маниери и аристократичен акцент, но баща ѝ беше един от най-приятните и добродушни хора, които бях срещал. Висок мъж с очила (Лиз явно беше наследила късогледството от него) и сериозно лице, Оскар Макоум беше рано пенсионирал се банкер, който сега, по неговите думи, прекарваше дните си като „пръска пари за глупости“. Той обожаваше дъщеря си — това беше очевидно; не толкова видно, но осезаемо беше, че я обича много повече от жена си, към която се отнасяше със снизходителна привързаност, каквато човек изпитва към породист пудел. Щом Лиз беше наблизо, баща ѝ се усмихваше лъчезарно — двамата често си говореха на френски — и се отнасяше също толкова топло към приятелите ѝ, включително към мен. Дори ми беше измислил прякора „Тим от Охайо“.

Къщата в градчето Остървил се намираше на скалисто възвишение над пролива Нантъкет. Зданието беше огромно с безброй стаи, голяма морава в задния двор и паянтови стълби до плажа. Несъмнено само земята, върху която беше построена, струваше милиони долари, макар по онова време все още да не можех да правя такива изчисления. Въпреки размерите си беше уютна и удобна. Повечето от мебелите изглеждаха като купени от гаражна разпродажба; следобед, когато вятърът сменяше посоката си, свистеше из цялата къща. Океанът все още бе твърде студен за къпане и тъй като бе самото начало на сезона, градът беше почти празен. По цял ден стояхме на плажа и се преструвахме, че не умираме от студ, излежавахме се на верандата, играехме карти и четяхме, докато се свечереше и се извадеше алкохола. Баща ми понякога пиеше по една бира преди вечеря, докато гледаше новините по телевизията, но само толкова; майка ми изобщо не пиеше алкохол. В къщата на Макоум коктейлите бяха неизменна традиция. В шест часа всички се събираха в хола или, ако вечерта беше топла, на верандата, където бащата на Лиз поднасяше сребърен поднос с коктейли — старомодно уиски, „Том Колинс“, мартини с водка в изстудени чаши с маслини на клечка — придружени с изящни порцеланови купички с ядки, затоплени във фурната. На вечеря се изпиваха големи количества вино, а понякога след това завършвахме с уиски или портвайн. Надявал се бях, че ваканцията в Кейп Коп ще даде възможност на черния ми дроб да си почине; но нямаше шансове за това.

С Джонас деляхме стая, момичетата деляха друга в отсрещния край на коридора, а между тях се намираше спалнята на родителите на Лиз. Когато идвахме тук през учебната година, сами си избирахме къде да спим. Но не и сега. Очаквах, че това ще доведе до голямо промъкване крадешком напред-назад посред нощ, но Лиз забрани.

— Моля ви, нека не шокираме възрастните.

Нямах нищо против. Стефани вече беше започнала да ми омръзва. Тя беше прекрасно момиче, но не я обичах. Проблемът не беше в нея; тя заслужаваше да бъде обичана във всяко едно отношение. Просто сърцето ми бе отдадено на друга и това ме караше да се чувствам като лицемер. След погребението в Ню Йорк с Лиз не бяхме говорили за майка ми, за рака и за вечерта, в която се разхождахме по улиците на града, и за факта, че не бяхме прекрачили границата. Очевидно беше обаче, че случилото се е оставило отпечатък и върху двама ни. До този момент като приятели ни свързваше Джонас, но сега се бе отворил нов път, който го заобикаляше, и по него течеше наелектризираща интимност. Осъзнавахме какво се е случило. Аз го усещах и бях сигурен, че тя също го усеща, а фактът, че не бяхме направили нищо, само правеше връзката ни по-силна, отколкото ако си бяхме легнали заедно. Понякога, докато седяхме на верандата и четяхме миришещи на мухъл книги с меки корици, оставени от други гости, вдигахме очи за миг, погледите ни се срещаха и по лицето на Лиз се плъзваше иронична усмивка, а аз ѝ се усмихвах в отговор. Сякаш си казвахме: Виж ни само колко сме надеждни. Да знаеха само колко верни приятели сме. Заслужаваме награда.

Разбира се, нямах намерение да правя каквото и да било по въпроса. Дължах го на Джонас. А и Лиз едва ли щеше да откликне. Връзката ѝ с него беше много по-дълбока и дълга от отношенията ѝ с мен. Къщата с лабиринта от стаи, изглед към океана и стари мебели непрекъснато ми напомняше за това. Аз бях гост в този свят, добре приет и уважаван, както ми беше обяснила Лиз. Но си оставах само гост. Вечерта, която прекарахме заедно, беше просто една вечер. Въпреки това изпитвах тръпка да съм близо до нея. Начина, по който поднасяше чаша към устните си. Навика ѝ да намества очилата си, за да чете ситни букви. Уханието ѝ, което дори няма да се опитвам да опиша, защото беше неповторимо. Болка или удоволствие ми носеше това? И двете. Исках да се наслаждавам на компанията ѝ. Тя умираше ли? Опитвах се да не мисля за това. Доволен бях да съм близо до нея и приемах положението си без възражения.

Два дни преди да си тръгнем бащата на Лиз заяви, че за вечеря ще има омари. (Той беше готвачът в семейството; не бях виждал Пати дори да пържи яйца.) Спрял се на омарите, след като с ужас разбрал, че никога не съм ги опитвал. Върна се от рибния пазар късно следобед с торба гърчещи се червено-черни страшилища, извади едно с хищна усмивка и ме накара да го подържа. Несъмнено съм изглеждал уплашен; всички се засмяха, но аз нямах нищо против. Всъщност баща ѝ дори ми стана по-симпатичен след този случай. Цял ден валеше слаб дъждец и всички се размотавахме лениво из къщата; сега се оживихме. Слънцето се показа тъкмо навреме за пиршеството; с Джонас изнесохме масата на задната веранда. През последните няколко дни бях забелязал промяна в държанието му; изглеждаше някак си потаен. Когато настана време за аперитива, пихме тъмна бира от бутилките (Оскар обясни, че това е най-подходящата напитка за случая); след това седнахме да вечеряме. Оскар тържествено ми подаде лигавник за омари. Не разбирах защо — никой друг не носеше лигавник — и малко се подразних, докато не разчупих една щипка и целия се оплисках със сок за голяма радост на всички на масата.

Представете си съвършенството на сцената. Маса с покривка на червени квадратчета, богато отрупана с храна; златистата светлина на залязващото слънце, което потъна в морето с един последен проблясък като джентълмен, вдигащ шапка за довиждане. Запалихме свещи, чиито мъждукащи пламъчета хвърляха сенки по лицата ни. Как се бях озовал на подобно място, сред подобни хора? Чудех се какво ли биха казали родителите ми. Майка ми щеше да се зарадва; където и да се намираше сега, се надявах да ме вижда. Що се отнася до баща ми, нямах представа. Скъсал бяха всякакви връзки с него. Осъзнах колко несправедливо съм постъпил и се заклех, че ще му се обадя. Може би щеше да успее да дойде за дипломирането ми.

След десерта — пай с ягоди и ревен — Джонас почука с вилица по чашата си.

— Моля за внимание.

Той стана и отиде при Лиз. С тихо изпъшкване я обърна на стола с лице към себе си.

— Джонас — засмя се Лиз. — Какво правиш?

Щом бръкна в джоба си, разбрах. Стомахът ми се сви, изтръпнах. Джонас коленичи, вдигна в ръка малка кадифена кутийка и отвори капака. На лицето му беше изписана широка, нервна усмивка. Камъкът на пръстена беше огромен, достоен за кралица.

— Лиз, макар вече да говорихме по въпроса, искам да го обявим официално. Обичам те, откакто се помня.

— Джонас, не знам какво да кажа — Лиз вдигна очи и се засмя нервно. Бузите ѝ поруменяха от смущение. — Толкова е банално!

— Просто кажи „да“. Нищо повече. Обещавам да ти осигуря всичко, което искаш в живота.

Щях да повърна.

— Хайде, какво чакаш? — подкани я Стефани.

Лиз погледна към баща си.

— Кажи ми поне, че първо е поискал ръката ми от теб.

Оскар се усмихваше заговорнически.

— Разбира се.

— А ти какво му отговори, стари мъдрецо?

— Миличка, ти трябва да вземеш решение. Това е важна стъпка. Държа да отбележа обаче, че не възразявам.

— Мамо?

Майка ѝ кимна безмълвно, през сълзи.

— Боже! — изстена Стефани. — Не издържам вече! Ако ти не се ожениш за него, аз ще го направя.

Лиз обърна очи към Джонас, но преди това сякаш погледът ѝ се спря за миг върху мен. Убеден бях, че ме е погледнала, но може и да си въобразявах.

— Ами… аз…

Джонас извади пръстена от кутийката.

— Хайде, сложи го. Ще ме направиш най-щастливия мъж на света.

Лиз го гледаше безизразно. Проклетият камък беше голям колкото зъб.

— Моля те — каза Джонас.

Лиз вдигна очи.

— Да — кимна тя. — Съгласна съм.

— Наистина ли?

— Не ставай глупав, Джонас. Разбира се. — Най-накрая се усмихна. — Ела тук.

Прегърнаха се и се целунаха. Джонас ѝ сложи пръстена. Аз извърнах очи към водата, тъй като не можех да гледам. Но дори синият океан сякаш ми се подиграваше.

— О, колко се радвам! — възкликна майката на Лиз.

— Само не си помисляйте да се промъквате по коридорите през нощта — засмя се баща ѝ. — Докато сте тук, ще спите в отделни стаи. Запазете емоциите за първата брачна нощ.

— Татко, отвратителен си!

Джонас се обърна към баща ѝ и протегна ръка.

— Благодаря, господине. Благодаря ви от все сърце. Ще направя всичко по силите си да е щастлива.

Стиснаха си ръце.

— Знам, синко.

Извадиха шампанското, което бащата на Лиз явно беше приготвил предварително. Напълнихме чашите и ги вдигнахме за наздравица.

— За щастливата двойка — каза Оскар. — Да живеете дълго и щастливо в дом, изпълнен с любов.

Шампанското беше превъзходно. Сигурно струваше цяло състояние. Едва го преглъщах.

Не можех да заспя. Не ми се спеше.

Щом се уверих, че Джонас е заспал, излязох навън. Минаваше полунощ; пълната бяла луна беше изгряла над пролива. Нямах план, само желание да остана насаме с мъката си. Събух обувките си и тръгнах надолу по стълбите към плажа. Не подухваше никакъв ветрец; сякаш светът беше замръзнал. Малки вълнички плискаха лениво по брега. Тръгнах по плажа. Пясъкът под краката ми беше влажен от дъжда през деня. Къщите на хълма тъмнееха, някои все още неотворени за лятото, пусти като гробници.

В далечината видях някой да седи на пясъка. Беше Лиз. Спрях; не бях сигурен какво да правя. В ръката си държеше бутилка шампанско. Надигна я и отпи. Обърна глава и ме видя; вече нямаше как да се върна.

Седнах до нея.

— Здрасти.

— Естествено, че точно ти ще се появиш — каза тя завалено.

— Защо е естествено?

Тя отново отпи. Носеше пръстена.

— Забелязах, че на вечеря не каза нищо. Възпитано е да поздравиш бъдещата булка.

— Добре, честито.

— Много си искрен, няма що. — Лиз въздъхна тъжно. — Леле, как се напих. Скрий я някъде.

Тя ми подаде бутилката. На дъното беше останало съвсем малко шампанско; искаше ми се да имаше повече. Сега не беше моментът да съм трезвен. Допих каквото беше останало и хвърлих шишето настрани.

— Защо каза „да“, след като не искаш да се жените?

— Всички ме гледаха. Какво да направя?

— Кажи му, че си размислила. Той ще разбере.

— Напротив, няма. Ще продължава неумолимо да ме пита и накрая ще се съглася и ще бъда най-щастливата жена на света, омъжена за Джонас Лиър.

Смълчахме се.

— Може ли да те попитам нещо?

Тя се засмя саркастично, загледана в морето.

— Защо не? Днес всички ми задават въпроси.

— Онази вечер в Ню Йорк… Заспах, но се случи нещо. Усетих нещо в съня си.

— Нима?

— Да. — Зачаках. Лиз мълчеше.

— Целуна ли ме?

— И защо бих те целунала?

Тя ме гледаше в очите.

— Лиз…

— Шшт — за миг застинахме. Лицата ни бяха на около трийсет сантиметра разстояние. И тогава тя направи нещо озадачаващо. Свали си очилата и ги постави в ръката ми.

— Без тях не виждам нищо. Интересното е, че и аз на свой ред имам чувството, че другите не ме виждат. Не е ли странно? Чувствам се невидима.

Можех да го направя. Трябваше да го направя отдавна. Защо чаках? Защо не я прегърнах, защо не я притиснах в обятията си без оглед на последиците? Защо да не можех да ѝ осигуря също толкова хубав живот като Джонас? Омъжи се за мен, помислих си. Омъжи се за мен, не за него. Или изобщо не се омъжвай. Просто остани с мен и ще те обичам вечно, както те обичам сега, защото ти си моята половинка.

— О, боже — каза Лиз. — Ще повърна.

И повърна; извърна глава настрани и повърна на пясъка. Прибрах косата ѝ назад, докато от гърлото ѝ се изливаха омарите и шампанското.

— Съжалявам, Тим — каза тя през сълзи. — Ужасно съжалявам.

Помогнах ѝ да се изправи. Тя се извиняваше завалено. Преметнах ръката ѝ през раменете си; едва стоеше на крака. Успях някак си да я кача по стълбите и да я оставя на един стол на верандата. Не знаех как да постъпя; ами ако някой ни види? Не можех да я заведа до стаята ѝ — Стефани беше там. А и се съмнявах, че ще успея да я кача по стълбите, без да събудим цялата къща. Вдигнах я от стола и я занесох в хола. Щях да я сложа да легне на дивана; на сутринта можеше да каже, че не е успяла да заспи и слязла долу да почете. На облегалката на дивана беше преметнато плетено одеяло; завих я. Лиз спеше дълбоко. Налях чаша вода и я оставих на масичката, за да ѝ е подръка, след което седнах на един стол и се взрях в нея. Дишаше бавно и равномерно, лицето ѝ бе спокойно. Почаках известно време, за да се уверя, че няма пак да повърне, и станах. Имаше нещо, което трябваше да направя. Наведох се и я целунах по челото.

— Лека нощ — прошепнах. — Лека нощ и сбогом.

Качих се тихо на втория етаж. Скоро щеше да се зазори; през отворения прозорец чувах чуруликането на първите птици. Стигнах до стаята, която делях с Джонас. Натиснах внимателно бравата и тъкмо когато влизах, чух зад гърба ми да се затваря врата.

Таксито пристигна пред къщата в шест часа сутринта. Чаках на верандата с чанта в ръка.

— Накъде? — попита шофьора.

— Към автогарата.

Той погледна през прозореца към къщата.

— Тук ли живееш?

— Ще ми се.

Слагах чантата си в багажника, когато входната врата се отвори. Стефани излезе по дълга тениска, която използваше за нощница. Всъщност тениската беше моя.

— Измъкваш се потайно, а? Видях всичко.

— Не е каквото си мислиш.

— Разбира се. Голям си кретен.

— Знам.

Тя сложи ръце на хълбоците си и вдигна очи към небето.

— Боже, как може да съм толкова сляпа? Очевидно беше.

— Ще ми обещаеш ли нещо?

— Шегуваш ли се?

— Джонас не бива да разбира.

Тя се засмя горчиво.

— О, повярвай ми, не искам да се забърквам в тази каша. Проблемът си е твой.

— Мисли каквото искаш.

— Какво да им кажа? Така и така ще лъжа.

Замислих се.

— Каквото решиш. Кажи им, че мой роднина се е разболял. Няма значение.

— Искам само да знам: помисли ли за мен? Изобщо мина ли ти през ум как ще се почувствам аз?

Не знаех какво да ѝ отговоря.

— Майната ти — рече Стефани и тръгна обратно към къщата.

Качих се в таксито. Шофьорът попълваше квитанция. Той погледна към мен в предното огледало.

— Лоша работа, а, приятелю? Повярвай ми, знам какво ти е.

— Благодаря, но не ми се говори.

Той хвърли кочана с квитанциите върху таблото.

— Опитвах се да бъда любезен.

— Не се опитвайте — отвърнах аз и таксито потегли.

Деветнайсет

Реших да забравя за тях.

Не присъствах на церемонията по дипломирането. В Кеймбридж си събрах багажа — и след три години нямах много вещи — и се обадих в Катедрата по биохимия в Райс. От всички университети, в които ме канеха, този беше най-далеч, в град, за който не знаех нищо. Събота беше, тъй че се наложи да оставя съобщение, но им казах, че приемам стипендията. Мислех да не взимам костюма си; може би на следващия обитател на стаята щеше да му е от полза. Но ми се стори глупаво и прекалено символично, а и винаги можех да го изхвърля по-нататък. Пред сградата ме чакаше неправилно паркирана кола под наем. Докато затварях куфара си, телефонът иззвъня, но не вдигнах. Свалих багажа си, върнах ключа от Уинтроп Хаус на гишето и заминах.

Пристигнах в Мърси посред нощ. Имах чувството, че не съм се прибирал цял век. Спах в колата си пред къщата и се събудих от почукване на прозореца. Баща ми.

— Какво правиш тук?

Облечен беше с халат; явно бе излязъл да вземе неделния вестник и бе забелязал колата. Много беше остарял, както остарява човек, когото вече не го е грижа как изглежда. Не се бе обръснал; дъхът му миришеше лошо. Влязох след него в къщата, която изглеждаше зловещо непроменена, само дето беше много прашна и миришеше на стара храна.

— Гладен ли си? — попита ме той. — Щях да си правя корнфлейкс, но сега мисля да опържа яйца.

— Няма нужда. След малко ще тръгвам. Отбих се само да те видя.

— Нека поне направя кафе.

Изчаках в хола. Мислех си, че ще съм нервен, но не бях. Не изпитвах нищо. Баща ми донесе две чаши кафе и седна срещу мен.

— Изглеждаш по-висок — каза той.

— Не съм. Сигурно не си спомняш точно.

— Как беше в колежа? Знам, че си се дипломирал. Изпратиха ми справка за оценките ти.

— Добре беше, благодаря.

— Само това ли? — Въпросът прозвуча заядливо; той, изглежда, искрено се интересуваше.

— В общи линии. — Свих рамене. — Влюбих се. Но не се получи.

Баща ми се замисли.

— Сигурно искаш да посетиш майка си.

— Да, бих искал.

Помолих го да се отбием в някой магазин, за да взема цветя. Нямаше голям избор, само маргаритки и карамфили, но мама нямаше да има нищо против и помолих продавачката да ги направи на букет със стръкчета зеленина. Излязохме от града. Буикът на баща ми беше пълен с опаковки от заведения за бързо хранене. Вдигнах торбичка от Макдоналдс. Вътре потракваха няколко изсъхнали пържени картофа.

— Не бива да ядеш тези боклуци.

Пристигнахме на гробището, паркирахме колата и продължихме пеша. Сутринта беше приятна. Вървяхме сред море от гробове. Надгробната плоча на майка ми се намираше в района, отреден за кремираните: малки паметници, разположени нагъсто. На нейния пишеше само името ѝ, Лорейн Фанинг, и годините на раждане и смърт. Починала беше на петдесет и седем години.

Оставих цветята и отстъпих назад. Заляха ме спомени за дни, прекарани заедно, за майчината ѝ грижа.

— Не е толкова страшно — казах. — Мислех, че ще ми е по-тежко да дойда на гроба ѝ.

— Аз не идвам често. А може би трябва. — Баща ми си пое дълбоко дъх. — Осъзнавам, че постъпката ми е непростима.

— Няма нищо. Вече няма значение.

— Болен съм. Имам диабет, кръвното ми е високо. Освен това забравям. Вчера например трябваше да зашия копче на ризата си и не успях да намеря ножицата.

— Отиди на лекар.

— Струва ми се твърде голяма разправия. — Той замълча. — Разкажи ми за момичето, в което си влюбен.

Замислих се.

— Умна е. Красива. Малко саркастична, но по забавен начин. Всъщност харесвам много неща у нея.

— Така и трябва. С майка ти беше така.

Вдигнах очи към пролетното небе. На няколкостотин километра оттук, в Кеймбридж, церемонията по раздаването на дипломите тъкмо започваше. Чудех се какво ли мислят за мен приятелите ми.

— Тя много те обичаше.

— И аз я обичах. — Погледнах към него и се усмихнах. — Тук е приятно. Благодаря, че ме доведе.

— Мога да ти приготвя стаята, ако искаш. Същата си е като преди. Но ми се струва, че се нуждае от почистване.

— Трябва да тръгвам. Чака ме дълъг път.

Баща ми се натъжи.

— Добре тогава. — Изпрати ме до колата. — Къде отиваш?

— В Тексас.

— Какво има там?

— Тексасци, предполагам. — Свих рамене. — Продължавам да уча.

— Трябват ли ти пари?

— Получих стипендия. Ще се оправя.

— Ако все пак ти потрябват, обади ми се. С радост ще ти дам.

Стиснахме си ръце и се прегърнахме малко неловко. Струваше ми се, че баща ми няма да живее още дълго. Оказах се прав; щяхме да се видим само още четири пъти, преди да умре от инфаркт. Бил сам у дома, когато се случило. Тъй като станало през уикенда, чак след няколко дни забелязали, че го няма, и се сетили да проверят.

Качих се в колата. Баща ми стоеше отстрани. Направи знак да отворя прозореца.

— Обади се, когато пристигнеш.

Обещах му и когато пристигнах, му звъннах.

В Хюстън наех първия апартамент, който огледах — студио над гараж с изглед към задната част на мексикански ресторант — и си намерих работа в библиотеката на Райс, за да се издържам през лятото. Градът изглеждаше странно и беше по-горещо и от ада, но ми прилягаше напълно. Търсим себе си в заобикалящата ни среда, а всичко, което виждах наоколо беше или напълно ново, или се рушеше. В по-голямата си част градът беше грозен — море от едноетажни търговски центрове, занемарени жилищни блокове и огромни, претъпкани магистрали, по които хвърчаха маниаци — но районът около университета беше елегантен, с големи, поддържани къщи и широки булеварди, обрамчени от дъбове, толкова съвършено подкастрени, че приличаха повече на скулптури. За шестстотин долара си купих първата кола, жълт шевролет „Ситейшън“, модел 1983 г., с износени гуми, километраж на 370 000 километра и продънен винилов таван, който закачих с телбод. Нямах вести от Лиз и Джонас, но те, разбира се, не знаеха къде съм. По онова време в Америка човек все още можеше да изчезне, като свиеше наляво, докато всички очакваха да поеме надясно. Вероятно, ако се поразровеха малко, можеха да ме открият — няколко обаждания до ръководители на катедри — при условие обаче че искаха да го направят. Нямах представа какво искат. Мисля, че никога не бях знаел.

Учебната година започна. За лекциите няма кой знае какво за разказване освен факта, че запълваха цялото ми време. Сприятелих се със секретарката на катедрата, чернокожа жена на петдесет години, която на практика отговаряше за всичко; тя ми сподели, че изобщо не очаквали да приема предложението на университета им. По нейните думи аз бях „породист кон, който успели да купят за жълти стотинки“. Колегите ми докторанти бяха меко казано необщителни; тук не се организираха градински партита. Бяха напълно необременени от мисли за забавления. Освен това ме ненавиждаха заради неприкритите предпочитания на преподавателите към мен. Не надигах глава, не се набивах на очи. Започнах да излизам с колата на дълги разходки извън града. Тексас беше обрулен от ветровете, равнинен, без съществени географски забележителности, еднообразен. Обичах да спирам край пътя на произволни места и просто да гледам в далечината.

Единственият навик от изтока, който запазих, беше да чета Ню Йорк Таймс и така научих, че Лиз и Джонас са се оженили. Сватбата се бе състояла през есента на 93-та; изминала беше една година.

„Господин и госпожа Оскар Макоум от Гринуич, Кънектикът и Остървил, Масачузетс с радост съобщават за брака на дъщеря си Елизабет Кристина и Джонас Абът Лиър от Бевърли, Масачузетс. Булката, възпитаничка на Харвардския университет, наскоро завърши магистърската програма по литература на Калифорнийския университет, Бъркли, и в момента е докторант по «Ренесансова литература» в Чикагския университет, където младоженецът, също възпитаник на Харвард, е докторант по микробиология.“

Два дни по-късно получих голям жълт плик от баща си. Вътре имаше друг плик със залепена от него бележка, в която се извиняваше, че се е забавил с препращането. Разбира се, оказа се покана за сватбата, изпратена предишния юни. Изчаках един ден и на следващата вечер извадих бутилка бърбън, седнах на кухненската маса и отворих плика. Венчавката ще се състои на 4 септември, 1993 г., в Сейнт Андрюс, Хианис Порт. Тържеството ще се проведе в дома на Оскар и Патриша Макоум на Сий Вю авеню №41, Остървил, Масачузетс. В ъгъла на поканата имаше ръчно написано съобщение:

Моля те, моля те, ела. Джонас също настоява. Ужасно ни липсваш.

С обич, Л.

Гледах поканата дълго. Седях до прозореца, който гледаше към уличката зад ресторанта с вонящите кофи за боклук. В това време един от готвачите, дребен, пълен латиноамериканец с изцапана престилка, излезе през задната врата. Носеше торба с боклук; отвори една от кофите, метна торбата вътре и затвори капака с трясък. Очаквах да се прибере обратно вътре, но той запали цигара и започна да вдишва дима с дълги, жадни дръпвания.

Станах от масата. Държах ги в бюрото си, увити в чорап: очилата на Лиз. Онази нощ на плажа ги бях прибрал в джоба си и осъзнах, че са у мен чак когато се качих в таксито, но тогава вече беше късно да ги върна. Сложих си ги; малки бяха за моята глава, а диоптърът беше прекалено голям. Върнах се при прозореца и се взрях в пушещия мъж, чийто образ изглеждаше размазан и далечен, сякаш го гледах през обратния край на телескоп или седях на дъното на морето и го виждах през километри вода.

Двайсет

Сега ще прескоча напред във времето, защото през онзи период самото време сякаш течеше забързано. Защитих доктората си; след това изкарах специализация в Станфорд, започнах работа като преподавател в Колумбийския университет, където след това останах да работя на трудов договор. Станах известен и уважаван в академичните среди. Пътувах често и изнасях лекции срещу добро заплащане. С лекота си осигурявах финансиране; заради репутацията си почти не се налагаше да пиша молби. Държах многобройни патенти, два от които бяха купени от фармацевтични концерни за умопомрачително високи суми и ми осигуриха достатъчно средства до края на живота. Участвах в редакторските колегии на важни научни списания. Държах постове в елитни надзорни бордове. Явявах се като експерт в Конгреса и бях член на Сенатската комисия по биоетика, Съвета на президента по наука и технологии, Консултантския борд на НАСА и Комисията по биологично разнообразие на ООН.

Междувременно се жених няколко пъти. Първият път бях на трийсет и бракът ми продължи четири години; вторият ми брак изкара само две години. И двете жени бяха мои бивши студентки, което бе свързано с известни неудобства — красноречиви погледи от страна на колеги, повдигане на вежди от страна на висшестоящите, студени разговори с колежки и съпруги на приятели. Тимъти Фанинг, онзи донжуан, онзи перверзен старец (макар още да не бях навършил четирийсет години). Третата ми съпруга, Джулиана, беше едва на двайсет и три години в деня на сватбата ни. Бракът ни беше импулсивен, изкован в пещта на разгорещения секс; два часа след дипломирането ѝ се нахвърлихме един върху друг като кучета. Много я харесвах, но тя ме озадачаваше. Вкусът ѝ за музика, филми и книги, приятелите ѝ, всичко, което смяташе за важно: не можех да ги проумея.

За разлика от много мъже на средна възраст, не се опитвах да повдигна самочувствието си чрез млада жена. Не скърбях за неумолимия ход на времето, не се страхувах прекалено от смъртта, не страдах за почти отминалата си младост. Напротив, радвах се на много от нещата, които успехът ми бе донесъл. Пари, уважение, авторитет, най-хубавите маси в ресторантите и топли кърпи в самолетите — всичко, с което са отрупвали завоевателите от зората на времето: и за всички тях трябваше да благодаря на неумолимо отминаващото време. Въпреки това дори на мен ми бе известно какво правя. Опитвах се да възстановя едно-единствено нещо, което бях изгубил, едничкото, което не бях постигнал в живота. Всяка от съпругите ми и много от жените, с които излизах между браковете — много по-млади от мен, а разликата във възрастта се увеличаваше с всяка следваща — бяха копия на Лиз. Не говоря за външния вид, макар всички да имаха сходни физически характеристики (бяла кожа, стройни, с очила), нито за темперамента, макар всички да притежаваха особена остроумна войнственост. Представях си, че те са Лиз, за да се чувствам жив.

Неизбежно беше пътят ми да се пресече с този на Джонас; все пак се движехме в едни и същи среди. Първата ни среща беше на конференция в Торонто през 2002 г. Минало бе достатъчно време и успяхме да не зачекваме въпроса за внезапното ми заминаване. Обещахме си да държим връзка и занапред, сякаш не бяхме спирали да се чуваме. Джонас, разбира се, се беше върнал в Харвард — семейна традиция. Смяташе, че е на път да направи важно откритие, но го пазеше в тайна и аз не го притиснах. За Лиз спомена само най-общи неща, свързани с работата ѝ. Преподавала в Бостънския колеж; там ѝ харесвало, студентите я обожавали, пишела книга. Казах му да я поздрави от мен и не разпитвах повече.

Не следващата година получих картичка за Коледа — от онези фотокартички, които хората използват, за да показват с гордост децата си, само че на тази картичка Лиз и Джонас бяха сами. Снимката беше направена в някаква гореща и суха местност; облечени от глава до пети в бежово и носеха бели шапки. На гърба Лиз бе написала набързо, сякаш в последния момент: Джонас каза, че сте се виждали. Радвам се, че си добре!

Картичките продължиха да пристигат година след година. На всяка от тях се намираха на екзотични места: яхнали слонове в Индия, на Великата китайска стена, облечени дебело на палубата на кораб пред бряг, осеян с глетчери. Макар весели на пръв поглед, в снимките имаше нещо потискащо, сякаш компенсираха за нещо. Вижте колко прекрасен е животът ни! Наистина! Заклеваме се! Започнах да забелязвам и други подробности. Джонас изглеждаше великолепно, както винаги, но Лиз остаряваше стремглаво, и то не само във физическо отношение. На първите снимки погледът ѝ бе разсеян, сякаш снимката я бе хванала в непринуден момент. Сега гледаше право в камерата като на снимките на заложници във вестника. Усмивката ѝ изглеждаше изкуствена. Въобразявах ли си? Внушавах ли си, че все по-мрачният ѝ поглед е някакво послание за мен? А и позите им. На първата снимка в пустинята Лиър стоеше зад нея, обвил ръце около тялото ѝ. С течение на годините стояха все по-далеч един от друг. На последната картичка, която получих през 2010 г., се намираха в кафене край река, която несъмнено бе Сена. Седяха един срещу друг, разделени от масата, върху която имаше чаши с вино. Чашата на бившия ми съквартирант беше почти празна. Лиз не бе докосвала своята.

В същото време започнаха да се носят слухове за Джонас. Отдавна знаех за необичайните му възгледи и разгорещения начин, по който ги отстояваше, но историите, които чувах, бяха притеснителни. Говореха, че Джонас Лиър съвсем е превъртял. Изследванията му преминавали в сферата на научната фантастика. В последния му научен труд, публикуван в списание Природа, имаше само косвени намеци, но думата „вампир“ вече започваше да се споменава във връзка с името му. Оттогава не беше публикувал никакви доклади и не се беше появявал на обичайните конференции, където в бара често се смееха със задоволство на негов гръб. Някои от колегите му дори твърдяха, че скоро ще го уволнят от университета. В нашата професия има едно неизбежно злорадство, тъй като се предполага, че падението на един е възможност за друг да се издигне. Но аз искрено се разтревожих за Джонас.

Малко след като Джулиана реши, че ѝ е дошло до гуша от мен, ми се обади мъж на име Пол Кирнан. Срещали се бяхме няколко пъти; той беше клетъчен биолог от Харвард, асистент на Джонас с отлична репутация. Личеше си, че му е неудобно. Разбрал, че се познаваме отдавна, и се обаждаше, тъй като се притесняваше, че може да не го вземат на постоянна в работа в университета заради връзката му с Джонас. Попита ме дали бих му написал препоръчително писмо. В първия момент мислех да му кажа да се вземе в ръце и да се радва, че има късмета дори да познава човек като Джонас, каквито и клюки да се носят. Но като се има предвид позорните практики в комисиите по разглеждането на тези случаи, осъзнах, че е прав.

— До голяма степен всичко е заради жена му — каза Пол. — Съчувствам му.

За малко да изпусна слушалката.

— За какво говориш?

— Съжалявам, мислех, че знаете. Нали сте близки приятели. Тя е тежко болна и няма изгледи да се възстанови. Май не трябваше да го споменавам.

— Ще ти напиша препоръка — отвърнах и затворих телефона.

Не знаех какво да правя. Намерих номера на Лиз в Бостънския колеж и започнах да го набирам, но затворих слушалката. Какво щях да ѝ кажа след толкова години? Какво право имах отново да се меся в живота ѝ? Лиз умираше; и за миг не бях спрял да я обичам, но беше омъжена за друг. В подобен момент близостта им бе особено важна; ако имаше нещо, което бях научил от родителите си, то бе, че съпрузите се изправят заедно срещу неумолимо приближаващата смърт. Може би просто се страхувах, но не понечих да ѝ се обадя повече.

Чаках вести. Всеки ден преглеждах страницата с некролозите в Ню Йорк Таймс със свито сърце. Дразнех се на колегите, отбягвах приятелите си. Оставих апартамента си на Джулиана и живеех в гарсониера в Уест Вилидж, което улесняваше усамотението ми. Какво щях да правя, когато Лиз почине? Осъзнах, че подсъзнателно съм се надявал, че един ден все пак ще бъдем заедно. Че може би ще се разведат; че може би Джонас ще умре. Сега нямах никаква надежда.

Една вечер, малко преди Коледа, телефонът иззвъня. Наближаваше полунощ; тъкмо си бях легнал.

— Тим?

— Да, Тим Фанинг е на телефона. — Подразних се от късното обаждане и не разпознах гласа.

— Обажда се Лиз.

Сърцето ми се разтуптя. Останах без думи.

— Ало?

— Тук съм — успях да промълвя. — Радвам се да те чуя. Къде си?

— В Гринуич при майка.

Забелязах, че не каза „при родителите ми“. Оскар явно беше починал.

— Искам да се видим.

— Разбира се, да. — Ровех несръчно в чекмеджето за молив. — Само кажи кога и къде.

Каза, че на другия ден ще ходи до Ню Йорк по работа, и се разбрахме да се срещнем на гара Гранд Сентръл в пет часа, преди да хване влак обратно за Гринуич.

Излязох от работа по-рано, тъй като исках да пристигна пръв. Цял ден валеше, но с падането на ранния зимен мрак дъждът премина в сняг. Метрото беше претъпкано; имах чувството, че се движи на забавен кадър. Пристигнах на гарата и застанах под часовника пет минути преди часа на срещата. Покрай мен минаваха безликите тълпи от хора — прибиращи се от работа с шлифери и чадъри под мишниците, жените заменили официалните обувки със спортни, с полепнали по косите снежинки. Много от пътниците носеха пазарски торби с коледни украси от магазини като Мейсис, Нордстром, Бергдорф Гудман. Само при вида на тези щастливи, обнадеждени хора се дразнех неописуемо. Как можеха да мислят за Коледа в подобен момент? Не знаеха ли какво предстоеше да се случи тук?

И тогава Лиз се появи. Дъхът ми спря; имах чувството, че се събуждам от дълъг сън. Носеше тъмно дълго палто; главата ѝ беше покрита с копринен шал. Вървеше към мен през забързаната тълпа. Имах абсурдното чувство, че няма да успее да дойде, че тълпата ще я погълне като в сън. Тя ме зърна, усмихна ми се и ме повика с жест зад гърба на мъж, който препречваше пътя ѝ. Тръгнах към нея.

— Ето те и теб — каза Лиз.

Последва най-топлата и прочувствена прегръдка в живота ми. Само уханието ѝ изпълни сетивата ми с радост. Но не изпитвах само щастие. Докато я държах в обятията си, имах чувството, че прегръщам крехко птиче.

Лиз отстъпи назад.

— Изглеждаш прекрасно.

— Ти също.

Тя се засмя тихо.

— Голям си лъжец, но ти благодаря. — Тя свали шала и разкри рядката си къса коса, никнеща след химиотерапията. — Какво ще кажеш за новата ми прическа? Предполагам си чул.

Кимнах.

— Един колега на Джонас ми се обади, той ми разказа.

— Несъмнено става въпрос за онази невестулка Пол Кирнан. Вие учените сте големи клюкари.

— Гладна ли си?

— Не. Но бих пийнала нещо.

Качихме се в бара на западния балкон. Дори това малко усилие я изтощи. Седнахме на маса край парапета с изглед към просторната чакалня. Аз си поръчах скоч, а Лиз мартини и чаша вода.

— Помниш ли първия път, в който се срещнахме тук? — попитах аз.

— Нещо ужасно се беше случило с твой приятел, нали?

— Точно така, Лучеси. — Не бях изричал името му от години. — Много съм ти благодарен, че тогава дойде с мен. Много ми помогна.

— Разбира се. Но доколкото помня, и ти доста ми помогна. Може би повече отколкото аз на теб. — Тя ме погледна. — Изглеждаш чудесно, Тим. Успехът ти се отразява добре, но отдавна знаех, че ще преуспееш. Следя какво се случва с теб. Кажи ми, щастлив ли си?

— В момента съм щастлив.

Лиз се усмихна. Устните ѝ бяха тънки и бледи.

— Умело отклони въпроса, доктор Фанинг.

Пресегнах се над масата и я хванах за ръка. Дланта ѝ беше леденостудена.

— Кажи ми, какво се случва?

— Умирам.

— Не мога да го приема. Със сигурност може да се направи нещо. Позволи ми да се обадя тук-там.

Тя поклати глава.

— Пробвах всичко. Повярвай ми, няма да се предам без бой. Но е време да развея бялото знаме.

— Колко ти остава?

— Четири месеца. Шест, ако извадя късмет. Всъщност идвам от преглед при лекар в Слоун Кетъринг. По думите му нямам никакви шансове.

Шест месеца: колко малко. Защо пропилях толкова много години?

— Боже, Лиз…

— Не, не казвай, че съжаляваш, защото аз не съжалявам. — Тя стисна ръката ми. — Искам да те помоля нещо, Тим.

— Каквото кажеш.

— Искам да помогнеш на Джонас. Със сигурност си чувал слуховете. Истина са. В момента е в Южна Америка, продължава с напразното си търсене. Не иска да приеме, че ще умра. Все още си въобразява, че може да ме спаси.

— С какво мога да помогна?

— Просто поговори с него. Той ти има доверие. Не само като учен, но и като приятел. Непрекъснато говори за теб. Следи всяка твоя стъпка. Сигурно знае и какво си закусвал тази сутрин.

— Не разбирам. Би трябвало да ме ненавижда.

— Защо?

Дори тогава не можах да го изрека на глас. Лиз умираше, а не можех да ѝ кажа.

— Заради неочакваното ми заминаване. Задето не му казах истината.

— О, той знае причината. Поне така си мисли.

Изненадах се.

— Какво си му казала?

— Истината. Казах му, че най-накрая си разбрал, че сме под нивото ти.

— Пълна лудост! Това не беше истинската причина.

— Знам, Тим.

Смълчахме се. Отпих от уискито. По уредбата съобщаваха кои влакове потеглят; хората бързаха да се качат на тях и да отпътуват в зимния мрак.

— С теб сме като войници — каза Лиз и се усмихна немощно. — Верни до гроб.

— Значи така и не е разбрал?

— Нима не познаваш Джонас? Подобно нещо не би му минало през ум.

— Как е животът ти с него? Не само сега, по принцип.

— Не мога да се оплача.

— Но ти се иска.

Лиз сви рамене.

— Понякога. На всеки се случва. Той ме обича, мисли си, че ми помага. Какво друго може да иска една жена?

— Мъж, който я разбира.

— Трудна работа. Дори аз сама не се разбирам напълно.

Изведнъж ме обзе гняв.

— Ти не си гимназиален проект по биология, по дяволите! Той просто иска да постъпи благородно. Трябва да е тук до теб, а не да се развява по света. Къде е? В Южна Америка?

— Това е неговият начин да се справи със ситуацията.

— Не е честно.

— А честно ли е да съм болна от рак? И това не е справедливо.

Тогава разбрах какво се опитва да ми каже. Тя се страхуваше, а Джонас я беше оставил сама. Може би искаше да го убедя да се прибере; може би искаше да му обясня колко я е разочаровал. А може би и двете. При всички положения щях да изпълня молбата ѝ без колебание.

Осъзнах, че от известно време и двамата мълчим. Погледнах към Лиз; нещо не беше наред. Потеше се, макар в чакалнята да беше студено. Пое си дълбоко въздух, потрепери и посегна немощно към чашата с вода.

— Лиз, добре ли си?

Тя отпи глътка. Ръката ѝ трепереше. Остави чашата обратно; за малко да я разлее. Облегна лакът на масата и подпря чело с дланта си.

— Не, не съм. Мисля, че ще припадна.

Веднага станах от стола.

— Трябва да отидем в болницата. Ще повикам такси.

Лиз поклати глава.

— Никакви болници повече.

Къде тогава искаше да отиде?

— Можеш ли да вървиш?

— Не съм сигурна.

Оставих на масата пари за сметката и ѝ помогнах да стане. Лиз едва се държеше на крака, облегна се изцяло на мен.

— Пак ме носиш — промълви тя.

Качихме се в таксито и дадох на шофьора адреса си. Снегът валеше на парцали. Лиз се облегна назад и затвори очи.

— Госпожата добре ли е? — попита шофьора. На главата си носеше тюрбан и имаше гъста черна брада. Всъщност питаше дали е пияна. — Изглежда, ѝ е лошо. Да не повърне в колата ми.

Дадох му стодоларова банкнота.

— Това ще ви успокои ли?

Имаше ужасно задръстване. Отне ни трийсет минути да стигнем до центъра. Ню Йорк потъваше под снежна пелена. Бяла Коледа: колко доволни щяха да са всички. Апартаментът ми се намираше на втория етаж; щеше да се наложи да я занеса на ръце. Изчаках от сградата да излезе някой съсед, помолих го да задържи вратата на таксито, помогнах на Лиз да излезе и я вдигнах на ръце.

— Никак не изглежда добре — отбеляза той.

Дойде с нас до апартамента, извади ключа от джоба ми и отключи вратата.

— Да повикам ли линейка?

— Няма нужда, всичко е наред. Просто прекали малко с алкохола.

Съседът ми намигна снизходително.

— Не прави глупости.

Свалих палтото на Лиз и я занесох в спалнята. Положих я на леглото. Тя отвори очи и погледна към прозореца.

— Вали сняг — промълви, сякаш това бе най-удивителното нещо на света.

Отново затвори очи. Свалих очилата и обувките ѝ, завих я с одеяло и угасих лампата. Под прозореца стоеше фотьойл, на който обичах да чета. Седнах в тъмното и закачах да видя какво ще стане.

Събудих се от дрямка. Погледнах часовника: наближаваше два часът през нощта. Отидох при Лиз и поставих длан върху челото ѝ. Нямаше температура и реших, че най-лошото е преминало.

Тя отвори очи. Огледа се объркано, сякаш не знаеше къде се намира.

— Как се чувстваш? — попитах я.

Тя не отговори веднага. След това каза тихо:

— По-добре съм. Извинявай, че те уплаших.

— Няма нищо.

— Често ми прилошава, но винаги ми минава. Предполагам че ще дойде момент, в който няма да мине.

Нямаше какво да кажа.

— Ще ти донеса вода.

Налях чаша в банята и ѝ я занесох. Лиз надигна глава от възглавницата и пийна малко.

— Сънувах нещо странно. Заради химиотерапията е. Все едно съм на ЛСД.

Сетих се нещо.

— Имам подарък за теб.

— Наистина ли?

— Сега ще се върна.

Държах очилата ѝ в чекмеджето на бюрото. Върнах се в спалнята и ги поставих в дланта ѝ. Тя се взря в тях.

— Чудех се кога ще ми ги върнеш.

— Понякога си ги слагам.

— Аз не ти взех подарък. Ужасна съм. — По бузите ѝ се стичаха сълзи. Вдигна глава и ме погледна в очите. — Не си единственият, който допусна непростима грешка.

— Лиз?

Тя ме погали по бузата.

— Колко е странно. Може да изживееш целия си живот и чак накрая да разбереш, че си сбъркал.

Притиснах длан върху ръката ѝ. Навън снегът се сипеше върху спящия град.

— Ще ме целунеш ли? — рече тя.

— Сигурна ли си?

— Глупав въпрос.

Целунах я. Целувката беше нежна — спокойна е най-точната дума — целувка, която те кара да забравиш за целия свят, целувка която спира времето. Един миг вечност — зората на сътворението, докосваща водната повърхност.

— Не бива — казах аз.

— Напротив, не спирай — Лиз започна да разкопчава блузата си. — Моля те само да внимаваш. Малко съм чуплива.

Двайсет и едно

Станахме любовници. Досега не бях разбирал истинското значение на думата. Не говоря само за секс, макар да правехме и секс — без да бързаме, наслаждавайки се на всеки миг, със страст, която не бях изпитвал преди. Живеехме напълно пълноценно, с усещането, че не правим нищо нередно. Излизахме от апартамента само за разходки. Настъпилият студ запази града покрит със снежна пелена. Не споменавахме името на Джонас. Не избягвахме темата, просто той нямаше значение.

Знаехме, че Лиз ще трябва да си тръгне в някакъв момент; не можеше просто да зареже напълно обичайния си живот. Но не можех да си представя да се разделим и за миг. Убеден съм, че и тя мислеше по същия начин. Исках да съм до нея, когато дойде времето. Исках да я държа за ръка, да ѝ повтарям колко я обичам, докато животът я напуска.

Една сутрин, седмица след Коледа, се събудих в леглото сам. Заварих я в кухнята да пие чай и веднага разбрах какво ще ми каже.

— Трябва да се връщам.

— Знам. Къде?

— Първо в Гринуич. Майка ми сигурно се тревожи. След това мисля да замина за Бостън. — Не беше нужно да казва нищо повече; разбрах какво има предвид. Джонас скоро щеше да се прибере.

— Разбирам.

Хванахме такси до Гранд Сентръл. Почти нищо не си бяхме казали, откакто тя съобщи за намерението си. Имах чувството, че ме водят на разстрел. Казах си да бъда смел. Да бъда мъж, който посреща залпа с гордо вдигната глава и широко отворени очи.

Обявиха от кой перон ще потегли влакът ѝ. Отидохме там и тя ме прегърна, разплакана.

— Не искам да заминавам.

— Тогава недей. Не се качвай на влака.

Усетих колебанието ѝ не само в думите, но и в тялото ѝ. Не искаше да заминава.

— Налага се.

— Защо?

— Не знам.

Покрай нас забързано минаваха хора. По високоговорителя вървяха обичайните съобщения: Влакът за Ню Хейвън, Бриджпорт, Уестпорт, Ню Кейнън, Гринуич… Вратите започнаха да се затварят; влакът скоро щеше да потегли.

— Тогава се върни, след като приключиш. Може да отидем някъде заедно.

— Къде?

— В Италия, в Гърция. На някой остров в Тихия океан. Няма значение. Някъде, където никой няма да ни намери.

— Иска ми се.

— Тогава просто кажи „да“.

Тя се замисли за миг и кимна.

— Да.

Душата ми запя.

— Колко време ще ти трябва да приключиш с делата си?

— Една седмица. Не, две.

— Да речем десет дни. Ще се чакаме тук под часовника. Аз ще подготвя всичко.

— Обичам те — каза Лиз. — Мисля, че те обичам от самото начало.

— Аз те обикнах преди това.

Целунахме се за последно, тя направи крачка към влака, но се обърна и отново ме прегърна.

— Ще се видим след десет дни.

Започнах да се приготвям. Трябваше да свърша някои неща. Да изпратя имейл до декана на факултета с молба за отпуск. Нямаше да дочакам, за да разбера дали е одобрена, но не ме интересуваше. Не си представях живота отвъд следващите шест месеца.

Обадих се на един приятел онколог. Обясних му за какво става въпрос и той ми каза какво да очаквам. Да, ще изпитва болка, но най-вече просто постепенно животът ще я напусне.

— Не бива да се нагърбваш сам с грижите — каза той. След като не отговорих, добави с въздишка: — Ще ти изпратя рецепта.

— За какво?

— Морфин. Ще ѝ помогне. — Поколеба се за миг. — Накрая много хора взимат повече морфин, отколкото трябва.

Казах му, че съм го разбрал, и му благодарих. Чудех се къде да отидем. Чел бях статия в Ню Йорк Таймс за остров в Егейско море, където много от местните жители са столетници. Нямаше научно обяснение за този феномен; обитателите на острова, повечето от които бяха пастири, просто го приемаха за даденост. Един от интервюираните мъже казваше: „Тук времето тече по различен начин“. Купих два самолетни билета за първа класа до Атина и намерих в интернет разписание на фериботите. До острова имаше курс само веднъж седмично. Щеше да се наложи да изчакаме два дни в Атина, но нямах нищо против. Щяхме да разгледаме храмовете, величествените паметници от един изгубен свят, след което да заминем за острова и да изпаднем в забвение.

Настъпи уреченият ден. Събрах си багажа; от гарата щяхме да отидем направо на летището и да хванем полета в десет вечерта. Не можех да мисля трезво; изпитвах всевъзможни емоции. В сърцето ми се преплитаха радост и тъга. Неразумно нямах никакви планове за деня и бях принуден да седя в апартамента си цял следобед, докато дойде време да тръгна. Вкъщи нямаше нищо за ядене, изпразнил бях хладилника, но така или иначе едва ли щях да успея да хапна нещо.

Отидох до гарата с такси. Отново се бяхме уговорили да се чакаме в пет часа. Лиз щеше да отиде до Гринуич, за да види майка си за последно, след това да се прекачи на влак за Гранд Сентръл. С всяка следваща пресечка, която таксито отминаваше, осъзнавах все по-ясно каква е целта в живота ми. Малко хора знаех като мен защо са се родили на този свят; всичко в живота ме бе водило към този момент. Платих на шофьора и слязох от таксито. Събота беше и нямаше много хора. Циферблатите на часовника показваха 16:36. Влакът на Лиз трябваше да пристигне след двайсет минути.

Сърцето ми се разтуптя, когато по високоговорителя обявиха, че влакът пристига на 16-и коловоз. Мина ми през ум да отида да я посрещна на перона, но размислих, тъй като имаше опасност да се разминем. Пътниците от влака започнаха да влизат в чакалнята, но Лиз не беше сред тях. Може да беше хванала по-късен влак; от Ню Хейвън имаше влакове през половин час. Погледнах телефона си, но нямах съобщения. Следващият влак пристигна, но Лиз отново я нямаше. Започнах да се притеснявам, че нещо се е случило. Не ми и мина през ум, че се е отказала, макар мисълта да се таеше в кътче на съзнанието ми. В шест часа позвъних на мобилния ѝ телефон, но се включи гласовата поща. Нима си бе изключила телефона?

С пристигането на всеки следващ влак паниката ми се засилваше. Вече бях наясно, че Лиз няма да дойде, но продължавах да чакам с надежда. Висях над пропаст, хванат само с върховете на пръстите си. От време на време ѝ звънях, но продължаваше да се включва гласовата поща. Свързахте се с Елизабет Лиър. В момента не мога да приема обаждането ви. Стрелките на часовника ми се подиграваха с неумолимия си ход. Стана девет часът, след това десет. Чаках от пет часа. Какъв глупак се оказах.

Излязох от гарата и тръгнах пеша. Навън беше мразовито; градът ми приличаше на огромен труп, на чудовищна шега. Не си закопчах палтото, не си сложих ръкавиците; предпочитах да ме пронизва лютият вятър. По някое време вдигнах очи и видях, че съм на Бродуей, близо до сградата, която наричаха „Ютията“. Осъзнах, че съм забравил куфара си на гарата. Помислих си да се върна — някой несъмнено го бе предал на гишето за изгубени вещи — но веднага се отказах. Просто куфар — за какво ми е притрябвал? Разбира се, в него беше морфинът. Може би който го намери, щеше да му се зарадва.

Следващият логичен ход, изглежда, беше да се напия до несвяст. Влязох в първия изправил се на пътя ми ресторант, разположен във фоайето на офис сграда — луксозен и изискан, с интериор от метал и камък. На масите все още имаше няколко двойки, макар да минаваше полунощ. Седнах на бара, поръчах си скоч, изпих го, преди барманът да успее да върне бутилката на рафта, и поръчах втори.

— Извинете, вие сте професор Фанинг, нали?

Обърнах се към жената, която седеше през няколко стола. Млада, малко пълна, но изключително красива, от индийски или арабски произход, с гарвановочерна коса, пълни бузи и изящни устни. Над сексапилната си черна пола носеше ефирна блуза в кремав цвят. Пред нея на бара стоеше питие, украсено с плод, а върху чашата имаше отпечатък с формата на полумесец от ръждивочервеното ѝ червило.

— Моля?

Тя се усмихна.

— Явно не ме помните. — След като не отговорих, тя продължи. — Въведение в молекулярната биология? Пролетта на 2002 г.?

— Моя бивша студентка сте.

Тя се засмя.

— При това не много добра. Писахте ми тройка.

— О, съжалявам.

— Повярвайте, не се засегнах. Човечеството трябва да ви е благодарно. Спасихте живота на много хора, тъй като не ме приеха медицина.

Не я помнех; на лекциите ми присъстваха стотици млади жени като нея. Едно е да гледаш от подиума зала пълна със студенти по анцузи, тракащи бясно по лаптопите си в осем часа сутринта, съвсем друго е студентка да седи през няколко стола в бар, облечена като за вечер, изпълнена с приключения.

— И с какво се занимавате сега? — попитах вяло; не ме интересуваше, просто трябваше да кажа нещо, след като явно щяхме да проведем разговор.

— С книгоиздаване, какво друго? — Тя ме погледна директно. — Много си падах по вас, да знаете. Сериозно говоря. Много момичета ви харесваха.

Осъзнах, че е пияна, щом споделя подобно нещо, преди дори да ми е казала името си.

— Госпожице…?

Тя се премести на стола до мен и протегна ръка. Ноктите ѝ бяха съвършено оформени, лакирани в същия цвят като червилото.

— Никол.

— Имах тежка вечер, Никол.

— Забелязах, като ви видях как пресушихте чашата си. — Докосна косата си без причина. — Е, професоре, ще ме почерпите ли едно питие? Имате шанс да се реванширате за тройката.

Несъмнено ми се присмиваше — та тя беше жена, която знаеше как изглежда и какво въздействие има. Огледах се; в ресторанта имаше само още няколко души.

— Нямаш ли…?

— Компания? — Тя се засмя. — Например да не би приятелят ми да е излязъл да изпуши една цигара?

Смутих се; не исках въпросът ми да прозвучи все едно я свалям.

— Просто предположих, че красиво момиче като теб не е само.

— Предположението ви е грешно. — Тя извади черешата от чашата си и я поднесе бавно към устните си. Не сваляше очи от мен; постави плода на езика си, откъсна дръжката и всмука черешата в устата си. По-евтин номер не бях виждал.

— Професоре, тази вечер съм изцяло на ваше разположение.

Пътувахме с такси. Бях много пиян. Колата минаваше с друсане по тесните улици, а ние се целувахме като тийнейджъри, впили жадно устни. Изгубил бях всякаква воля; просто се носех по течението. Имаше нещо, което исках, но не помнех какво. Едната ми ръка се плъзна под полата ѝ и се зарови сред гладка женска кожа и дантели; другата се притисна в дупето ѝ и я придърпа към мен. Тя разкопча панталона ми и сведе глава в скута ми. Таксиметровият шофьор погледна към нас, но не каза нищо. Тя се движеше нагоре-надолу и аз плъзнах пръсти в гъстата ѝ коса. Виеше ми се свят, едва дишах.

Таксито спря.

— Двайсет и седем и петдесет — каза шофьорът.

Все едно ме поляха със студена вода. Бързо закопчах панталона си и платих. Когато излязох от колата, момичето — Натали? Надин? — вече чакаше на стълбите на блока и приглаждаше полата си. Над главите ни нещо тракаше силно; помислих, че вероятно сме в Бруклин, близо до надлеза на Манхатънския мост. На входната врата я прегърнах, но тя ме отблъсна.

— Изчакай тук — лицето ѝ беше зачервено; дишаше учестено. — Първо трябва да свърша нещо, след това ще ти отворя.

Преди да успея да възразя, тя влезе вътре. Застанал на тротоара, се опитах да си припомня в какъв ред се бяха случили събитията. Гранд Сентръл, часовете напразно чакане. Отчаяната ми разходка по заледените улици. Топлия оазис на бара и момичето — Никол, така се казваше — което се приближи с усмивка и постави ръка върху коляното ми. После двамата бързо си тръгнахме. Помнех всички тези събития, но ми се струваха нереални. Изоставен сам в студа, изпитах паника. Не исках да оставам насаме с мислите си. Как можа Лиз да ме остави да чакам на гарата влак след влак? Ако Никол не ми отвореше скоро, щях да се срина.

Минаха няколко мъчителни минути. Чух вратата да се отваря и видях от блока да излиза жена. Беше възрастна, набита, може би латиноамериканка. Облечена с дебело палто, тя се приведе срещу брулещия вятър. Не забеляза, че стоя в сенките; промъкнах се зад нея и хванах вратата тъкмо преди да се затвори.

Във фоайето ме блъсна топлина. Огледах пощенските кутии. Никол Форууд, апартамент нула. Слязох по стълбите в мазето, където видях само една врата. Почуках на нея с кокалчетата на пръстите си и след като никой не отвори, заблъсках с юмрук. Нетърпението ми беше неописуемо. Отчаянието ми почти преминаваше в гняв. Вдигнах отново ръка, но чух отвътре да се приближават стъпки. Започна сложният процес по отключване на апартамент в Ню Йорк; вратата се открехна и през пролуката надзърна момиче. Махнала бе грима си и сега лицето ѝ изглеждаше обикновено, имаше белези от акне. Друг на мое място вероятно щеше да разбере какво означава това, но в моето състояние мозъкът ми не успя да обработи данните.

— Защо ме заряза?

— Идеята не е добра. Върви си.

— Не разбирам.

— Нещо изникна. Съжалявам — каза тя сухо.

Как може това да беше същото момиче, което ме сваляше в бара? Някаква игра ли играеше? Идеше ми да изкъртя веригата и да нахлуя вътре. Може би тя искаше да направя точно това. Изглеждаше от този тип жени.

— Късно е. Не биваше да те оставям навън, но сега ще затворя вратата.

— Моля те, пусни ме да се стопля за минутка. Обещавам, след това ще си тръгна.

— Съжалявам, Тим. Прекарах си чудесно. Може някой път пак да се видим. Но сега трябва да си вървиш.

Ще си призная: неволно преценявах колко здрава е веригата на вратата.

— Нямаш ми доверие. Това ли е причината?

— Не, не е това. Просто… — Не довърши мисълта си.

— Обещавам, ще бъда послушен. Ще направя каквото поискаш. — Усмихнах се умолително. — Истината е, че съм малко пиян и трябва да изтрезнея.

По лицето ѝ се изписа колебание. Чарът ми беше неустоим.

— Моля те. Навън ще замръзна.

След няколко секунди изражението ѝ стана по-спокойно.

— Но само за няколко минути. Утре трябва да ставам рано.

Вдигнах ръка.

— Заклевам се.

Тя затвори вратата, махна веригата и отново я отвори. За мое разочарование, беше сменила полата и ефирната блуза с халат и безформена ватирана нощница. Отстъпи настрани и ме пусна да вляза.

— Ще приготвя кафе.

Апартаментът беше мизерен: малка дневна с разположени високо прозорци, гледащи към улицата, кухненски бокс с пълна с чинии мивка, тесен коридор, който вероятно водеше до спалнята. Върху дивана, разположен срещу голям стар телевизор, имаше купчини изпрани дрехи. Нямаше почти никакви книги, на стените висеше само евтин плакат от музей с водни лилии и балерини.

— Извинявай за бъркотията — каза Никол и посочи дивана. — Махни дрехите и седни, ако искаш.

С гръб към мен тя наля вода в мръсна кафемашина. С мен се случваше нещо странно. Мога да го опиша единствено като астрална проекция. Сякаш бях герой във филм и се наблюдавах отстрани. В това си чудато състояние видях как се приближавам към нея отзад. Тя слагаше смляно кафе в машината. Канех се да я обгърна с ръце, когато тя усети присъствието ми и се обърна.

— Какво правиш?

Притиснах я с тяло към кухненския плот. Целунах я по шията.

— Какво правя според теб?

— Тим, престани. Говоря сериозно.

Изгарях отвътре. Сетивата ми пулсираха.

— Боже, миришеш прекрасно. — Не можех да ѝ се наситя.

— Плашиш ме. Върви си.

— Кажи, че си тя. — Откъде ми хрумнаха тези думи? Кой говореше? Аз ли? — Кажи го. Кажи, че ужасно съжаляваш.

— По дяволите, престани!

Тя ме отблъсна с изненадваща сила. Стоварих се върху кухненския плот и едва се задържах на крака. Когато вдигнах очи, тя вадеше дълъг нож от едно чекмедже. Насочи го към мен като пистолет.

— Махай се.

Обгръщаше ме мрак.

— Как можа? Как можа да ме оставиш да чакам?

— Ще викам.

— Кучка! Проклета кучка!

Нахвърлих се върху нея. Какво възнамерявах да правя? Коя беше тази жена с ножа? Лиз? Изобщо реална ли беше, или само огледало, в което виждах собственото си окаяно отражение? И до ден днешен не знам; сякаш бях съвсем различен човек. Не го казвам, за да се оправдая, което е невъзможно, а само за да опиша случилото се възможно най-точно. С една ръка ѝ запуших устата; с другата сграбчих ръката ѝ и насочих ножа надолу. Телата ни се сблъскаха с тихо тупване и паднахме на пода — аз върху нея — с ножа между нас.

Ножът. Ножът.

Щом се ударихме в пода, го усетих. Нямаше как да сбъркам звука.

Спомените ми за случилото се след това са обагрени от неописуем ужас. Намирах се в кошмар, в който бях извършил непростимо нещо. Станах. Под тялото ѝ се разливаше локва тъмночервена кръв; на ризата ми имаше голямо алено петно. Ножът я беше пробол точно под гръдната кост, а когато паднах върху нея, с тежестта си го бях натиснал в гръдната кухина. Вперила очи в тавана, тя ахна тихо, сякаш нещо я бе изненадало. Умирам ли? Глупаво недоразумение ли сложи край на живота ми? Постепенно погледът ѝ угасна и лицето ѝ застина.

Обърнах се и повърнах в мивката.

Не си спомням как взех решение да прикрия следите си. Нямах план; просто се впуснах в действие. Все още не се смятах за убиец; по-скоро за мъж със сериозна роля в тежка злополука, която щеше да бъде разбрана погрешно. Съблякох си ризата; кръвта на момичето не беше изцапала тениската ми. Огледах се, за да видя какво може да съм пипнал. Ножа, разбира се; трябваше да се отърва от него. Входната врата? Пипнах ли бравата, касата? Гледал бях сериалите по телевизията с красивите инспектори, които събираха и най-дребните доказателства от местопрестъпления. Знаех, че уменията им са силно преувеличени с художествени цели, но това бях единствените ми впечатления от полицейско разследване. Какви невидими улики, оставени от мен в апартамента на жената, щяха да бъдат събрани и внимателно проучени?

Изплакнах устата си, измих кранчетата и мивката с гъба. Почистих и ножа, увих го в ризата си и го прибрах внимателно в джоба на палтото си. Не погледнах повече към трупа; нямаше да понеса гледката. Избърсах кухненските шкафове и се обърнах да огледам апартамента. Какво виждах?

От дъното на коридора долетя шум.

Кое е най-страшното нещо на света? Смъртта на милиони хора? Унищожаването на планетата? Не: най-страшното нещо на света беше звукът, който чух.

Започнах да забелязвам детайли, които ми бяха убягнали. Изпъстрената с малки розови дрешки купчина пране. Пъстрите плюшени и пластмасови играчки, пръснати по пода. Отличителната миризма на фекалии, прикрита със сладникава пудра. Спомних си за жената, която излезе от блока. Моментът, в който си тръгна, не беше случайно съвпадение.

Отново чух звука; искаше ми се да избягам, но не можах. Последвах го разкаяно; това бреме щях да нося до края на живота си. Тръгнах бавно по коридора, а всяка следваща крачка ме изпълваше с все по-голям ужас. Слаба светлина се процеждаше през открехната врата. Миризмата се засили, усещах я в устата си. На прага спрях вцепенен, тъй като знаех какво ще трябва да направя.

Момиченцето беше будно и се озърташе. Изглеждаше на шест месеца или годинка — не умеех да преценявам възрастта на бебета. Изрязани от картон животни висяха над креватчето. Размахваше ръчички и крачета върху дюшека и клатеше окачените животни; отново издаде онзи звук — радостно гукане. Виждаш ли какво мога? Мамо, ела да видиш! Но в съседната стая майка ѝ лежеше в локва кръв с изцъклени очи.

Какво направих? Паднах ли на колене пред детето да моля за прошка? Вдигнах ли я в мръсните си ръце, ръце на убиец, за да ѝ се извиня, че я оставих без майка? Бдях ли засрамен над нея, докато дойде полицията?

Не, не направих нито едно от тези неща. Като истински страхливец, избягах.

Но нощта не приключи с това. В известен смисъл още не е приключила.

Качих се по стълбите, водещи от Олд Фултън стрийт до Бруклинския мост. По средата на моста извадих ножа и окървавената си риза и ги хвърлих във водата. Наближаваше пет часът сутринта; градът скоро щеше да се събуди. Трафикът вече се засилваше — хора, тръгнали рано на работа, таксита, камиони за доставки, дори няколко души с велосипеди, покрили лица заради студа, профучаха покрай мен като демони на колела. Няма същество по-анонимно, забравено и самотно от пешеходец в Ню Йорк, ако реши да остане незабелязан, но това, разбира се, е илюзия: където и да отидем, оставяме следа. На Уошингтън скуеър си купих евтина бейзболна шапка от една сергия, за да скрия лицето си, и намерих уличен телефон. Изключено бе да звъня в полицията, тъй като веднага щяха да проследят обаждането. От Услуги взех телефона на Ню Йорк Поуст и помолих да ме свържат с Местни новини.

— Местни новини.

— Искам да съобщя за убийство. Една жена беше намушкана с нож.

— Изчакайте за момент. С кого разговарям?

Дадох адреса.

— Полицията още не знае. Вратата е отключена. Просто отидете и вижте. — Затворих.

После се обадих в редакциите на Дейли Нюз и Таймс от различни улични телефони — единия на Блийкър стрийт, другия на Принс. Когато приключих, вече се бе разсъмнало. Струваше ми се, че трябва да се прибера вкъщи. Апартаментът бе моят дом, а и нямаше къде другаде да отида.

И тогава си спомних за забравения куфар. Не знаех дали ще го свържат по някакъв начин със смъртта на момичето, но трябваше да залича следата възможно най-бързо. Хванах метрото до Гранд Сентръл. Веднага забелязах множеството полицаи на гарата; сега бях убиец, обречен навеки да се озъртам и да живея в страх. От гишето за информация ме упътиха към службата за изгубени вещи, която се намираше на долния етаж. Показах шофьорската си книжка на служителката и описах куфара.

— Мисля, че го забравих в чакалнята. — Опитвах се да изглеждам като поредния изнервен пътник. — Имахме ужасно много багаж, явно затова съм го забравил.

Жената ни най-малко не се впечатли от разказа ми, а изчезна сред рафтовете с багаж и се върна след минута с куфара ми и лист в ръка.

— Попълнете го и се подпишете най-отдолу.

Име, ранг, сериен номер. Имах чувството, че правя самопризнание; ръцете ми трепереха силно и едва държах химикалката. Колко абсурдно от моя страна: това беше просто поредният попълнен формуляр в град, в който всеки ден се попълваха формуляри, равняващи се на цяла изсечена гора.

— Ще трябва да направя копие на шофьорската ви книжка.

— Необходимо ли е? Бързам.

— Миличък, не аз определям правилата. Искаш ли си багажа?

Подадох ѝ книжката. Тя я пресне на копирната машина, върна ми я, закачи копието с телбод за формуляра и го пъхна в чекмедже под плота.

— Обзалагам се, че намирате много куфари — отбелязах, тъй като се чудех какво да кажа.

Жената изсумтя снизходително.

— Миличък, нямаш представа какви неща намираме.

Прибрах се в апартамента с такси. По пътя обмислих внимателно ситуацията. Почистил бях апартамента на момичето; измих всяка повърхност, до която се бях докосвал. Никой не ме бе видял да влизам или излизам с изключение на таксиметровия шофьор; това можеше да се окаже проблемно. Не биваше да забравям и за бармана. Извинете, вие сте професор, Фанинг, нали! Не помнех дали барманът беше наблизо, когато тя ме заговори, но със сигурност беше видял добре и двама ни. В брой ли платих, или с кредитна карта? Май в брой, но не бях сигурен. Оставил бях следа, но дали някой щеше да я проследи?

В апартамента отворих куфара на леглото. Не се изненадах, когато открих, че морфинът го няма, но всичко останало беше непокътнато. Изпразних джобовете си — портфейл, ключове, мобилен телефон. Батерията беше паднала по някое време през нощта. Сложих го да се зарежда на нощното шкафче и легнах, макар да знаех, че няма да заспя. Струваше ми се, че повече никога няма да спя.

Щом батерията се зареди малко, телефонът ми иззвъня. Имах четири нови съобщения, всички от един и същ номер с код 401. Роуд Айлънд? Кого познавах в Роуд Айлънд? И тогава телефонът иззвъня в ръката ми.

— С Тимъти Фанинг ли разговарям?

Не разпознах гласа.

— Да, доктор Фанинг е на телефона.

— О, значи сте доктор. Това обяснява всичко. Казвам се Лоис Суон, медицинска сестра съм в интензивното отделение на болница Уестърли. Вчера следобед докараха пациентка на име Елизабет Лиър. Познавате ли я?

Сърцето ми скочи в гърлото.

— Къде е тя? Какво е станало?

— Свалили са я от влак от Бостън и я докараха с линейка при нас. Оттогава се опитвам да се свържа с вас. Вие личният ѝ лекар ли сте?

Стана ми ясно защо се обажда.

— Да — излъгах. — Какво е състоянието ѝ?

— Опасявам се, че госпожа Лиър почина.

Мълчах. Стаята сякаш се разпадаше около мен. Не само стаята, целият свят се разпадаше.

— Ало?

Преглътнах с усилие.

— Да, тук съм.

— Докараха я в безсъзнание. Само аз бях при нея, когато се събуди. Даде ми името и номера ви.

— Помоли ли ви да ми предадете нещо?

— Не, съжалявам. Беше много изтощена. Дори не бях сигурна, че съм чула правилно телефонния номер. Почина няколко минути по-късно. Опитахме се да се свържем със съпруга ѝ, но той, изглежда, е в чужбина. Има ли други хора, на които трябва да съобщим?

Затворих. Зарових лице във възглавницата. И закрещях.

Двайсет и две

Смъртта на момичето беше водеща новина в таблоидите през следващите няколко дни и благодарение на това научих повече за нея. Беше на двайсет и девет години, от Колидж Парк, Мериленд, дъщеря на ирански имигранти. Баща ѝ беше инженер, майка ѝ библиотекарка; имаше трима братя и сестри. В продължение на шест години работила в „Бекуърт и Граймс“ и се издигнала до позицията на редактор; наскоро се развела с бащата на дъщеря си, актьор. Изглеждаше обикновена и достойна за уважение. Истинска професионалистка. Добра приятелка. Обичана дъщеря и грижовна майка. Известно време искала да стане балерина. Във вестниците имаше много нейни снимки. На една от тях, като малко момиченце, беше облечена с трико и изпълняваше плие.

Два дни по-късно ми се обади Джонас и ми съобщи за смъртта на Лиз. Постарах се да се престоря на изненадан и установих, че действително съм малко изненадан, сякаш като чух съкрушения му глас, отново преживях загубата ѝ за пръв път. Говорихме известно време, припомнихме си истории от миналото. От време на време се засмивахме на нещо, което Лиз беше направила или казала; на моменти мълчахме дълго и го чувах как плаче. Вслушвах се за някакъв знак, че Джонас е разбрал или е подозирал за нас двамата. Но не долових нищо. Лиз се оказа права: той не знаеше. Не би могъл дори да си представи подобно нещо.

Още се удивлявах, че не ме бяха открили: нямаше тропане по врата, нямаше мъже с тъмни костюми на прага, вдигнали значки пред шпионката. Доктор Фанинг, може ли да поговорим? Във вестниците не споменаваха за бармана и шофьора, което приех за добър знак, макар да вярвах, че все някога властите ще потропат на вратата ми. В разкаянието си щях да падна на колене и да си призная. Иначе вселената би била несправедлива.

Хванах автобус до Бостън за погребението. Службата се проведе в Кеймбридж, близо до Харвард. Църквата беше препълнена. Роднини, приятели, колеги, бивши студенти; в краткия си живот Лиз беше много обичана. Седнах отзад, тъй като исках да остана незабелязан. Познавах много от присъстващите, една част от хората бях виждал, усещах цялата тежест на случващото се. Сред опечалените имаше мъж с подпухнало лице на алкохолик, в когото разпознах Алкот Спенс. Погледите ни се срещнаха за кратко, докато излизахме навън след ковчега на Лиз, но той явно не ме помнеше.

След погребението тесен кръг от приятели отидохме в клуба на Мечките за обяд. Казал бях на Джонас, че трябва да се прибирам рано и няма да мога да остана, но той настоя толкова разгорещено, че нямах избор. Вдигаха се наздравици в памет на Лиз и се лееха големи количества алкохол. Когато гостите започнаха да се разотиват, Джонас ме дръпна настрани.

— Да излезем в градината. Искам да поговоря с теб.

Помислих си, че сега вече цялата история ще излезе на бял свят. Минахме през библиотеката и седнахме на стълбите, водещи към двора. Денят бе необичайно топъл, насмешлив намек за предстоящата пролет — пролет, която вярвах, че няма да видя. Дотогава несъмнено щях да живея в килия.

Джонас извади от вътрешния джоб на сакото си плоска бутилка. Отпи голяма глътка и ми я подаде.

— Доброто старо време — каза той.

Не знаех какво да кажа. Оставих го да говори.

— Няма нужда да ми казваш. Знам, че се издъних. Трябваше да съм до нея. Това ме мъчи най-много.

— Сигурен съм, че е разбрала защо.

— Как би могла? — той отново отпи от бутилката и избърса уста. — Мисля, че в онзи ден си е събрала багажа с цел да ме напусне. Може би с пълно право.

Стомахът ми се сви. От друга страна, ако знаеше, че е било заради мен, вече щеше да ми е казал.

— Не говори глупости. Вероятно просто е отивала да види майка си.

Джонас сви фаталистично рамене.

— Доколкото знам, не ти трябва международен паспорт, за да отидеш в Кънектикът.

Не се бях замислял за това. Нямах какво да кажа.

— Но те повиках тук за друго. Несъмнено си чувал какви слухове се носят за мен.

— Чувал съм това-онова.

— Всички смятат, че съм за посмешище. Но грешат.

— Сега не е моментът за подобен разговор, Джонас.

— Всъщност е идеалният момент. Близо съм, Тим. Много, много близо. В Боливия правят разкопки на храм. На хиляди години е. Според легендите там има гроб на мъж, заразен с вируса, който търся. Не е нищо ново, има купища подобни легенди, поради което е напълно възможно да се окаже вятър работа. Но има и нещо друго. Вече разполагам с неоспорими доказателства. Мой приятел от Комисията по медицински контрол ме потърси преди няколко месеца. Чул върху какво работя и се натъкнал на нещо, което смяташе, че ще представлява интерес за мен. Преди пет години група американски туристи постъпили в болница в Ла Паз. Всички се били заразили с някакъв вид хантавирус по време на обиколка в джунглата. Освен това всички страдали от неизлечими форми на рак. Екскурзията била част от програма за изпълнение на предсмъртни желания. Сещаш се, да направиш нещо, което винаги си искал, преди да се гътнеш.

Нямах представа накъде бие.

— И?

— Сега става интересно. Всички до един се излекували. Не само от вируса, но и от рака. Рак на яйчниците в четвърта фаза, неподлежащ на операция глиобластом, левкемия, обхванала цялата лимфна система — не останала и следа от тях. И не просто се излекували. Общото им състояние се подобрило. Сякаш процесът на стареене започнал да тече в обратна посока. Най-младият турист бил на петдесет и шест години, най-старият на седемдесет. А всички изглеждали като двайсетгодишни.

— Забележителна история.

— Шегуваш ли се? Сензационна е. Ако се окаже вярно, това ще е най-важното медицинско откритие на всички времена.

Съмнявах се.

— Защо тогава не съм чувал нищо по въпроса? Случаят не е описан в нито едно научно списание.

— Добър въпрос. Приятелят ми от медицинската комисия подозира, че са се намесили военните. Прехвърлили случая на Военния институт за медицински изследвания.

— Те пък защо се интересуват?

— Кой знае? Може просто да искат да си припишат заслугите, но това е оптимистичният вариант. Един ден Айнщайн нищи теорията за относителността, а на следващия имаш проекта Манхатън и огромна дупка в земята. Случвало се е и преди.

Прав беше.

— Успя ли да прегледаш пациентите?

Джонас отпи глътка уиски.

— Има един проблем. Мъртви са.

— Но нали каза…

— Не починаха от рака. Всичко изглеждаше някак си… ускорено, все едно телата им не можеха да смогнат. Гледах видеозаписа. Буквално се блъскаха между стените. Най-дълго оцелелият издържал осемдесет и шест дни.

— Това е голям проблем.

Джонас ме погледна сериозно.

— Замисли се, Тим. Има лек. Не успях да го открия навреме, за да спася Лиз, и това ще ме мъчи до края на живота ми. Но не мога да се откажа заради смъртта ѝ; трябва да продължа именно заради нея. Всеки ден умират по сто петдесет и пет хиляди човешки същества. С теб откога стоим тук? От десет минути. За това време са умрели хиляда души също като Лиз. Хора със семейства, които ги обичат. Нуждая се от помощта ти, Тим. Не само защото си най-старият ми приятел и най-умният човек, когото познавам. Ще бъда честен: имам финансови затруднения. Никой вече не иска да финансира проектите ми. Може би твоята репутация ще им вдъхне повече увереност.

Моята репутация. Само ако знаеше какъв лицемер съм.

— Не знам, Джонас.

— Ако не заради мен, го направи заради Лиз.

Трябва да призная, че като учен бях заинтригуван. Но в същото време не исках да имам нищо общо с този проект и с Джонас. За кратките десет минути, в които хиляда човешки същества си бяха отишли, успях да се изпълня с дълбоко презрение към него. Може би го презирах открай време. Презирах факта, че нищо не е забелязал, чудовищното му его, помпозността му. Презирах опита му да се възползва от приятелството ми и непоклатимата му вяра, че може да намери отговор на всички въпроси. Презирах го заради това че е сляп за реалността, но най-вече го презирах задето беше оставил Лиз да умре сама.

— Може ли да си помисля? — Просто се измъквах; нямах намерение да обмислям предложението.

Джонас понечи да каже нещо, но се спря.

— Разбира се. Все пак трябва да мислиш за репутацията си. Повярвай ми, знам как стоят нещата.

— Не е заради това. Ангажиментът е много сериозен. В момента имам много работа.

— Да знаеш, че няма да те оставя да се отървеш лесно.

— Наясно съм.

Умълчахме се. Джонас се взираше в градината с празен поглед.

— Странно е, но открай време знаех, че този ден ще настъпи. А сега не мога да повярвам. Все едно не се е случило. Имам чувството, че ще се прибера вкъщи и Лиз ще е там, ще преглежда курсови работи на бюрото или ще готви в кухнята. — Джонас въздъхна и погледна към мен. — Не бях добър приятел. Не биваше да чакам толкова години, преди да те потърся.

— Не се притеснявай, вината е и моя.

С това разговорът приключи.

— Благодаря ти, че дойде, Тим. Знам, че така или иначе щеше да дойдеш заради нея. Но това означава много и за мен. Обади ми се, когато решиш.

Постоях още малко в градината, след като Джонас се прибра вътре. Къщата беше утихнала; гостите си бяха тръгнали. Какъв късмет имаха да се върнат към ежедневието си.

Джонас не ме потърси повече. Зимата отстъпи място на пролетта, след това дойде лятото и започнах да си мисля, че полицията не е намерила следите, водещи към мен, и ще остана на свобода. Постепенно смъртта на момичето престана да влияе върху всяка моя мисъл и действие. Споменът оставаше, разбира се, и често ме спохождаше неочаквано, изпълваше ме с ужасно чувство за вина и спираше дъха ми. Но човешкото съзнание е устроено така, че да се съхрани. Един прекрасен летен ден, хладен и сух, когато небето беше толкова ясно, че приличаше на огромен син купол над града, вървях към метрото след работа и осъзнах, че цели десет минути не се бях чувствал напълно съсипан. Може би животът все пак наистина продължаваше.

През есента отново започнах да преподавам. Чакаше ме цял рояк от нови асистенти и, сякаш администрацията изпитваше особено удоволствие да ме измъчва, повечето от тях бяха жени. Но с предишния ми начин на живот бе свършено. Решил бях занапред да водя уединено съществуване. Вършех си работата, изнасях лекции, не търсех компанията нито на мъже, нито на жени. Чух от колеги, че Джонас в крайна сметка е намерил финансиране за експедицията си и се приготвяше да замине за Боливия. Слава богу, помислих си.

Един ден в края на януари, докато оценявах курсови работи, на вратата на кабинета ми се почука.

— Влезте!

Двама души, мъж и жена: веднага разбрах кои са. Чувството за вина вероятно се е изписало веднага по лицето ми.

— Може ли да поговорим, професор Фанинг? — попита жената. — Аз съм инспектор Рейналдо, това е инспектор Фелпс. Бихме искали да ви зададем няколко въпроса, ако не възразявате.

— Разбира се. — Престорих се на изненадан. — Заповядайте, седнете.

— Няма нужда, благодаря.

Разговорът продължи едва петнайсет минути, но те бяха напълно достатъчни да разбера, че примката се затяга около врата ми. Появила се свидетелка — бавачката. Жената пребивавала в страната нелегално, което обясняваше дългото забавяне. Макар да ме зърнала само за миг, описанието ѝ съвпаднало с описанието на бармана. Той не помнел името ми, но дочул част от разговора, в който Никол беше признала, че си падала по мен, „като много други момичета“. Показанията му накарали полицията да прегледа документите на Никол от колежа и в тях открили мен, бивш преподавател, който отговарял на описанието на бавачката за заподозрения.

Отрекох, разбира се. Не, не съм бил във въпросния бар. Не, не си спомням момичето от лекциите; виждал бях статиите по вестниците, но не бях направил връзката. Не, не си спомням какво съм правил през онази нощ. Кога точно се е случило? Вероятно съм си бил вкъщи в леглото.

— Интересно, в леглото казвате.

— Може би съм чел книга. Страдам от безсъние. Наистина не помня.

— Странно. Защото според Службата по охрана на транспорта сте имали резервация за полет до Атина. Имате ли да ни кажете нещо по въпроса, доктор Фанинг?

По дланите ми изби студена пот. Разбира се, че разполагаха с тази информация. Как можеше да съм толкова глупав?

— Добре — казах с престорено раздразнение. — Надявах се, че няма да се стигне дотук, но след като настоявате да се ровите в личния ми живот, ще ви кажа. Щях да замина за Гърция с приятелка. Омъжена приятелка.

Инспекторката повдигна красноречиво вежди.

— Ще ни кажете ли името ѝ?

Мислех трескаво. Можеха ли да направят връзка между мен и Лиз? Платил бях билетите в брой и ги купих отделно, за да залича следите ни. Дори местата ни не бяха едно до друго; възнамерявах да помоля да ги сменят, преди да се качим на самолета.

— Съжалявам, не мога. Ситуацията е деликатна.

— Истинският джентълмен не издава дамата, нали?

— Да.

Инспектор Рейналдо се усмихна надменно, явно доволна.

— Джентълмен, който бяга с чужда жена. Постъпката ви не е много благородна.

— Не твърдя подобно нещо, инспекторе.

— И защо не заминахте?

Свих невинно рамене.

— Тя се отказа. Съпругът ѝ е мой колега. И без това идеята беше глупава. Това е всичко.

В продължение на десет секунди цареше тишина — момент, в който явно се очакваше да си призная.

— Добре, това е всичко засега, доктор Фанинг. Благодаря, че ни отделихте време. — Тя ми подаде визитна картичка. — Ако си спомните нещо друго, обадете ми се.

— Разбира се, инспекторе.

— Дори да ви се струва незначително.

Изчаках трийсет минути, за да се уверя, че са напуснали сградата, и се прибрах вкъщи с метрото. С колко ли време разполагах? Няколко дни? Няколко часа? Колко документи щяха да им трябват, за да ме привикат на разпит?

Хрумна ми само един вариант. Позвъних в кабинета на Джонас, след това го потърсих на мобилния телефон, но никой не вдигна. Щеше да се наложи да рискувам с имейл.

Джонас, обмислих предложението ти. Съжалявам, че се забавих толкова. Не знам какво мога да допринеса на толкова късен етап, но бих искал да участвам в проекта ти. Кога занимаваш?

Т. Ф.

Чаках на компютъра и непрекъснато натисках бутона за обновяване на страницата. Трийсет минути по-късно получих отговор.

Много се радвам. Тръгваме след три дни. Вече ти уредих виза. Да не кажеш, че нямам връзки. Колко хора ще вземеш в екипа си? Като те знам, ще дойдеш с цял куп красиви асистентки, които несъмнено ще разведрят атмосферата.

Размърдай се, приятелю. Ще променим света!

Дж. Л.

Двайсет и три

В общи линии, това е всичко. Присъединих се към експедицията. Заразих се. Само аз оцелях. И така започна надпреварата за господство над света.

Една вечер Джонас дойде да ме види в килията. Случи се дълго след трансформацията ми и вече бях свикнал с промените. Не помня колко беше часът, подобни неща нямат значение, когато си в плен. Вече привеждах плана си в действие. Със съратниците ми бяхме измислили как да избягаме. Слабохарактерните мъже, които ни наблюдаваха: ден след ден прониквахме в мислите им, изпълвахме главите им с мрачните си сънища, привличахме ги в редиците си. Безволевите им душици се поддаваха с лекота; скоро щяха да са наши.

— Тим, аз съм Джонас — каза той по високоговорителя.

Не идваше за пръв път. Многократно бях виждал лицето му зад стъклото. Но не се бе обръщал директно към мен от деня на пробуждането ми. Изминалата година се бе отразила стъписващо на външния му вид. Дълга коса, гъста брада, налудничав поглед — превърнал се бе в олицетворението на лудия учен, какъвто открай време знаех, че е.

— Знам, че не можеш да говориш. По дяволите, дори не знам дали ме разбираш.

Усещах, че ще последва изповед. Признавам, не се интересувах особено какво иска да ми каже. Не ме бе грижа за гузната му съвест. Освен това с идването си бе нарушил графика ми за хранене. Макар приживе да не обичах месо от диви животни, постепенно обикнах вкуса на суровите зайци.

— Нещата отиват на зле. Губя контрол.

Вярно е, помислих си.

— Тя ужасно ми липсва, Тим. Трябваше да я послушам. Трябваше да послушам и теб. Иска ми се да можеше да говориш.

Помислих си: Скоро ще чуеш гласа ми, не се притеснявай.

— Имам още един шанс, Тим. Все още вярвам, че ще се получи. Може би ако успея, военните ще ни оставят на мира. Все още мога да спася положението.

Надеждата умира последна, а?

— Работата е там, че трябва да е дете. — Джонас замълча за миг. — Не мога да повярвам, че го казвам. Преди малко я доведоха. Не ми се мисли какво са направили, за да я докарат тук. Боже, Тим, тя е просто малко дете.

Дете, помислих си. Интересен обрат; нищо чудно, че Джонас се отвращава от себе си. Радвах се, че страда. От опит знаех колко ниско може да падне човек; защо и той да не изпита същото?

— Наричат я Ейми БФ. Без фамилия. Взели я от сиропиталище. Мили боже, тя дори няма фамилно име. Момиченце от никъде.

Изпитах дълбоко съчувствие към злощастното дете, което щеше да бъде лишено от нормален живот, за да се превърне в последната искрица надежда за един луд. Но докато размишлявах, започнах да осъзнавам причината. Малко момиченце, притежаващо невинността на младостта: разбира се. Съвпадението беше неоспоримо; това беше послание за мен. Най-голямото ми изпитание щеше да е да се изправя срещу нея. Вече чувах събирането на армии в далечината. Момичето от Никъде. Ейми БФ. Кой беше алфа и кой омега? Кой беше началото и кой краят?

— Обичаше ли я, Тим? Можеш да ми кажеш.

Да, помислих си. Да, да, да. Тя беше единственото важно нещо за мен. Обичах я безумно. Обичах я достатъчно, за да я гледам как умира.

— Полицаите ме потърсиха. Знаех, че двамата сте щели да пътувате с един самолет. Знаеш ли кое е най-интересното? Радвах се за нея. Тя заслужаваше мъж, който да я обича по начина, по който искаше да бъде обичана. По начина, по който аз не успях. С други думи, радвам се, че ти беше този мъж.

Възможно ли бе? Нима от очите ми — очите на звяр, на демон — се стичаха сълзи?

Джонас се покашля.

— Това исках да ти кажа. Съжалявам за всичко, Тим. Надявам се да ме разбереш. Ти беше най-добрият ми приятел.

Сега е тъмно. Над пустия град искрят звезди като небесна корона. От цял век тук нямаше хора, но все още не можеш да вървиш по улиците, както правех аз, без да видиш хиляди свои отражения. Във витрините на магазини. В прозорците на ресторанти и къщи. В огледалните стени на небостъргачите, големите вертикални гробници от стъкло. Поглеждам и какво виждам? Мъж? Чудовище? Дявол? Урод или жестоко небесно оръдие? Всички тези варианти са непоносими. Кой е чудовището сега?

Вървя. Ако се вслушам внимателно, ще чуя стъпките на тълпата, запечатали се в бетона. В центъра е избуяла гора. Гора в Ню Йорк! Пищен зелен оазис, изпълнен с животински звуци и миризми. Разбира се, навсякъде са плъзнали плъхове. Достигат невероятни размери. Веднъж видях един, който помислих за куче или диво прасе, или съвсем нов биологичен вид. Кръжат гълъби, вали дъжд, сезоните се сменят без нас; през зимата всичко е затрупано от сняг.

Градът на спомените, градът на огледалата. Сам ли съм? И да, и не. Аз съм мъж с безброй наследници. Те чакат скрити. Някои са тук, онези, за които този остров някога беше дом; спят в подземията на забравения метрополис. Други спят другаде, моите посланици, които чакат да ги използвам за последно. В съня си отново преживяват човешкия си живот. Кой е истинският свят? Само когато се събудят, гладът надделява, обсебва ги, душите им се сливат с моята, затова ги оставям да спят. Това е единствената милост, която мога да им предложа.

О, братя мои, Дванайсет на брой, как само ви употреби този свят! Говорех ви като бог, за какъвто ме мислехте, но не успях да ви спася. Няма да лъжа, че не виждах как ще свърши всичко. От самото начало съдбите ви бяха предопределени; просто природата ви е такава, това важи за всички ни. Да вземем за пример биологичния вид, наречен човек. Ние лъжем, мамим, искаме да имаме каквото имат другите и им го взимаме; воюваме помежду си, воюваме със земята; използваме другите без угризения. Ипотекирали сме цялата планета, а харчим пари за дреболии. Може и да сме обичали, но никога достатъчно силно. Никога не успяхме да опознаем истинската си същност. Забравихме за света; сега светът е забравил за нас. Колко години ще минат, преди ревнивата природа да си възвърне господството? Преди земята да изглежда така, сякаш изобщо не сме съществували? Сградите ще се срутят. Небостъргачите ще се сринат. Ще поникнат дървета и ще разперят корони. Океаните ще се надигнат и ще пометат останалото. Казват, че един ден целият свят отново ще е под вода; безбрежен океан ще покрива планетата. В началото Бог сътвори небето и земята. А земята беше безвидна и пуста; тъмнина се разстилаше над бездната, и Дух Божий се носеше над водата. Как би могъл Бог, ако изобщо има такъв, да си спомни за нас? Той знае ли изобщо имената ни? Всички истории приключват, когато се върнат към началото си. Какво друго ни остава, освен да помним вместо него?

Излизам и се разхождам по улиците на пустия град, но винаги се връщам тук. Заемам мястото си на стълбите под изрисуваното наопаки небе. Гледам часовника; печалните му стрелки не помръдват. Времето е спряло, когато последният човек си е тръгнал, когато последният влак е потеглил от гарата.

III

Синът

Тексаска република

Население 204 876 души

Март, 122 г. сл.в.

Двайсет и една години след откриването на Бергенсфиорд

Да, този свят е сцена, където всички хора са актьори и всеки има миг, във който трябва да влезе и излезе; и играе различни роли…

Уилям Шекспир

Както ви харесва

Двайсет и четири

Питър Джаксън, петдесет и една годишен, президент на Тексаската република, стоеше пред портата на Кървил по зазоряване и чакаше да се сбогува със сина си.

Сара и Холис тъкмо бяха пристигнали; Кейт беше на работа в болницата, но беше обещала, че съпругът ѝ Бил ще доведе момичетата. Кейлъб товареше последния багаж в каруцата, докато Пим, облечена с широка памучна рокля, стоеше наблизо с невръстния Тео на ръце. Два здрави коня, способни дори да теглят плуг, кротуваха, впрегнати в хамута.

— Готово — каза Кейлъб, след като натовари и последния сандък. Носеше работна риза с дълъг ръкав и гащеризон; оставил бе косата си да порасне дълга. Провери дали пушката му е заредена и я остави на седалката.

— Трябва да тръгваме, ако искаме да пристигнем в Хънт преди мръкване.

Заминаваха за едно от новите селища, разположено на два дни път с каруца. Територията беше присъединена наскоро, макар много хора от години да имаха ферми там. Кейлъб подготвяше фермата си от близо две години — построи къщата, изкопа кладенец, вдигна огради — преди да вземе Пим и бебето. Плодородна почва, чиста вода от реката, гъмжаща от дивеч гора: подходящо място да свиеш семейно гнездо, помисли си Питър.

— Трябва да изчакате — каза Сара. — Момичетата ще останат съкрушени, ако не успеят да си вземат довиждане.

Докато говореше, Сара използваше и жестомимичния език заради Пим, която се обърна и изгледа строго съпруга си.

Знаеш какъв е Бил, каза с жестове Кейлъб. Ще има да чакаме цял ден.

Не. Ще изчакаме.

Нямаше смисъл да се спори с Пим, когато си наумеше нещо. Кейлъб все повтаряше, че именно инатът на жена му ги е задържал заедно по време на военната му служба по Пътя на нефта, и Питър му вярваше. Двамата се бяха оженили в деня след като Кейлъб най-накрая се предаде и напусна армията — не че беше останало кой знае какво от армията, както той често отбелязваше. Като почти всичко останало в Кървил, армията се беше пръснала по широкия свят; Експедиционният корпус беше разпуснат преди двайсет години, когато отмениха Тексаския кодекс. Едно от най-големите разочарования в живота на Кейлъб беше, че вече няма с кого да се сражават. През годините на военната си служба в общи линии беше копал канавки за изграждането на телеграфа между Кървил и Боърн. Сега живееха в напълно различен свят от онзи, в който Питър беше израснал. Градските стени не се охраняваха; прожекторите по периметъра угаснаха един по един и така и не ги ремонтираха; портата не беше затваряна от десетилетие. Цяло поколение деца порасна с мисълта, че виралите са просто страшилища от приказките, разказвани от възрастните, които, като всички стари хора откакто свят светува, смятаха, че животът им е бил много по-тежък и героичен от този на младите днес.

Но за Бил, съпруга на Кейт, беше напълно характерно да закъснява. Той имаше своите хубави качества — беше много по-общителен от Кейт и балансираше строгата ѝ практичност — и нямаше никакво съмнение, че обича силно дъщерите си. Но в същото време беше разпилян и дезорганизиран, обичаше да си пийва и да играе карти, а по отношение на работата изобщо не можеше да се разчита на него. Питър се беше опитал да го привлече в администрацията като услуга за Сара и Холис и му предложи чиновнически пост в данъчната служба, който не изискваше кой знае какви по-сериозни умения от способността да поставя печати. Но също като с кратката си кариера като дърводелец, ковач и шофьор на автобус, Бил бързо се отказа. Изглежда, беше доволен просто да се грижи за дъщерите си, от време на време да готви и вечер да се измъква, за да играе комар — където според Кейт и печелеше, и губеше, но печалбите винаги малко надвишаваха загубите.

Малкият Тео започна да нервничи. Кейлъб използва времето, за да провери подковите на конете, а Сара взе бебето от Пим, за да му смени пелената. Тъкмо когато си мислеха, че Бил няма да се появи, Кейт се зададе с момичетата, а Бил вървеше зад тях сконфузено.

— Как успя да се измъкнеш? — попита Сара дъщеря си.

— Не се тревожете, госпожо директор. Джени ме замества. Освен това ме обичаш твърде много, за да ме уволниш.

— Не ме наричай така.

Ел и по-малката ѝ сестра Мери, която всички наричаха Буба, изтичаха при Пим, а тя коленичи и ги прегърна. Момичетата знаеха само няколко фрази на жестомимичен език и ѝ казаха Обичам те, като направиха кръгове с длан върху сърцата си.

Ще ми идвате на гости, нали?, попита Пим и погледна към Кейт, която преведе на децата.

— Може ли? — попита въодушевено Буба. — Кога?

— Ще видим — отвърна Кейт. — Може би след като бебето се роди.

Това беше болна тема; Сара увещаваше Пим да отложи заминаването, докато се роди второто им дете. Но това щеше да се случи чак в края на лятото, твърде късно за сеитбата. Пим, от своя страна, отказваше да се върне, за да роди тук. И преди съм раждала, бе казала тя. Не е голяма работа.

— Мамо, моля те! — каза Ел.

— Казах, че ще видим.

Всички се прегърнаха. Питър погледна към Сара; и тя го усещаше. Децата им заминаваха. За това се бяха трудили, към това се стремяха, но съвсем различно беше моментът да настъпи наистина.

Кейлъб стисна ръка на Питър, след това го придърпа за мъжка прегръдка.

— Е, потегляме. Може ли да ти кажа нещо сантиментално? Обичам те. Но си оставаш некадърен шахматист.

— Обещавам да тренирам. Кой знае? Може пък скоро да стана гросмайстор.

Кейлъб се усмихна.

— Виждаш ли? Откога ти го повтарям. Стига с тази политика. Време е да си намериш добра жена и да се ожениш.

Нищо не знаеш, помисли си Питър. Всяка вечер затварям очи и правя точно това.

Той снижи глас.

— Направи ли каквото те помолих?

Кейлъб въздъхна снизходително.

— Хайде, угоди на баща си.

— Добре де, изкопах го.

— Използва ли стоманената плоскости, които ти изпратих? Важно е.

— Направих всичко както каза, наистина. Поне ще има къде да спя, когато Пим ме изгони.

Питър погледна към снаха си, която се беше качила на каруцата. Малкият Тео, уморен от цялото суетене, спеше в ръцете ѝ.

Грижи се за него, каза ѝ Питър.

Разчитай на мен.

И за бебетата.

Тя му се усмихна.

И за тях ще се грижа.

Кейлъб се качи до Пим.

— Лек път — каза Питър. — Успех.

Неизбежният миг настъпи: потеглиха. Изпращачите се отдръпнаха назад и каруцата мина през портата. Бил и момичетата започнаха да махат първи, след това Кейт и Холис. Програмата на Питър за деня беше запълнена, но още не му се отиваше в службата.

Изглежда, Сара се чувстваше по същия начин. Двамата мълчаливо изпратиха с поглед каруцата с децата си.

— Защо понякога имам чувството, че те са родителите, а не ние? — каза Сара.

— Скоро ще стане така.

Сара изсумтя.

— Виж, това го очаквам с нетърпение.

Каруцата още се виждаше. Прекосяваше стария периметър на Оранжевата зона. Само малка част от полетата отвъд нея бяха изорани и готови за сеитба; просто нямаше достатъчно хора. Но пък вече нямаше и толкова гърла за хранене; населението на Кървил беше намаляло до едва пет хиляди души. Вече са 4997, помисли си Питър.

— Бил е голям нехранимайко — каза той.

Сара въздъхна.

— Но Кейт го обича. Какво може да направи една майка?

— Мога отново да му предложа работа.

— Опасявам се, че е изгубена кауза. — Сара го погледна с крайчеца на окото си. — И като стана въпрос за това, защо няма да се кандидатираш за следващ мандат?

— Как научи?

Тя сви уклончиво рамене.

— Чух слухове.

— Тоест Чейс ти е казал.

— Кой друг? Няма търпение да заеме мястото ти.

— Още не съм решил. Може би десет години са напълно достатъчно.

— Ще липсваш на хората.

— Съмнявам се, че дори ще забележат.

Питър си помисли, че Сара ще го попита дали е чувал нещо за Майкъл. Най-малкото дали брат ѝ е добре. Не говореха много за него, реалността беше твърде болезнена. Майкъл се занимаваше с търговия на черно, носеха се слухове за някакъв налудничав проект, Гриър се беше сдушил с Дънк, на корабоплавателния канал имаше военен комплекс, откъдето всеки ден потегляха камиони с алкохол и Бог знае още какво.

Но тя не го попита за това.

— Какво мисли Вики по въпроса?

Въпросът ѝ го изпълни с чувство за вина. От седмици, дори месеци се канеше да посети жената.

— Трябва да отида да я видя — каза той. — Как е тя?

Двамата още стояха рамо до рамо с вперени в каруцата очи, която се бе смалила до точица. След като превали малък хълм, се скри от поглед. Сара се обърна към Питър.

— Съветвам те да не отлагаш повече.

Денят му продължи с обичайните задължения. Среща с данъчните инспектори, за да решат какво да правят с фермерите, които отказваха да плащат; избиране на нов съдия; съставяне на програмата за събранието на поземлената комисия; куп документи за подпис, които Чейс му подаваше с кратки обяснения. В три часа на вратата на кабинета му се появи Апгар и попита дали президентът може да му отдели минутка. Всичките му други подчинени се обръщаха към него на малко име, както предпочиташе, но Гунар държеше на протокола и отказваше. Винаги го наричаше „господин президент“.

Искаше да говорят за оръжията — по-точно за недостига им. Армията открай време се въоръжаваше с каквото намереха във военни бункери и цивилни сгради. Набавили си бяха много от тях от Форт Худ; освен това в стария Тексас имаше много оръжия. На практика във всеки дом имаше шкаф с пушки, а из целия щат имаше оръжейни заводи, в които имаше предостатъчно резервни части и муниции. Но беше изминало много време, а и някои оръжия се съсипваха по-бързо от други. Металните пистолети, като Браунинг 1911, полуавтоматични Зигзауер и Берета М9 бяха почти вечни, ако се поддържаха правилно. Същото важеше за повечето револвери, пушки и картечници. Но пистолетите с пластмасово тяло като Глок, както и пушки М4 и AR-15, с каквито основно въоръжаваха войниците, не бяха толкова издръжливи. Пластмасата се напукваше с времето и се налагаше да ги изхвърлят; част от оръжията попадаха в ръцете на цивилни чрез черния пазар; други просто изчезваха.

Но това не беше всичко. Най-належащият проблем беше изчерпването на мунициите. От десетилетия не се използваха предвоенни патрони; с изключение на запасите в бункера на Тифти, които той беше съхранявал плътно запечатани, капсулите и кордитът изкарваха не повече от двайсет години. Всички муниции на армията представляваха или презаредени гилзи, или се правеха от празни гилзи от двата оръжейни завода — единия край Уако, другия във Виктория. Лесно беше да се излее олово за куршуми; много по-трудно беше да се забърка сместа за експлозива. Кордитът за муниции изискваше сложна смес от крайно нестабилни химични вещества, включително големи количества нитроглицерин. Постижимо беше, но не и лесно, и бяха нужни специалисти, каквито в момента не достигаха. Армията се беше стопила до две хиляди войници — хиляда и петстотин бяха пръснати из новите селища, а в Кървил имаше гарнизон от петстотин души. Сред тях нямаше нито един химик.

— И двамата сме наясно какво е положението — каза Питър.

Апгар, седнал от другата страна на отрупаното с документи бюро, гледаше съсредоточено ноктите си.

— И на мен не ми харесва, но търговците на черно разполагат с производителен капацитет, а и не е като да не сме имали договорки с тях и преди.

— Дънк не е Тифти.

— Ами Майкъл?

Питър се намръщи.

— Това е болна тема.

— Той беше нефтохимик. Познава процеса.

— Ами онзи кораб, с който се занимава? — попита Питър.

— Той е твой приятел. Ти ми обясни какво става с него.

Питър въздъхна.

— Де да можех. Не съм го виждал от двайсет години. Отгоре на всичко, ако кажем на търговците, че са ни свършили мунициите, ще си разкрием картите. След два дни на този стол ще седи Дънк.

— Заплаши го. Или ще ни помогне, или разваляме сделката, обискираме провлака и разбиваме бизнеса му.

— И да се сражаваме с тях на пътя през водата? Ще бъде истинска касапница. Ако го заплашим, веднага ще надуши, че блъфираме.

Питър се облегна назад. Представи си как излага условията пред Дънк. Контрабандистът щеше да му се изсмее в очите.

— Нищо няма да излезе от това. Какво можем да му предложим?

Гунар се намръщи.

— Какво друго му трябва освен пари, оръжия и проститутки? Ако не ме лъже паметта, Дънк ги има в изобилие. Освен това е почти герой в очите на хората. Знаеш ли какво се случило миналата неделя? Изневиделица камион, пълен с жени, пристигнал в лагера в Бандера, където са настанени пътните работници. Шофьорът носел бележка: „Поздрави от вашия добър приятел Дънк Уитърс“. При това в неделя, да му се не види!

— Отпратили ли са ги?

Гунар изсумтя презрително.

— Не, завели са ги на църква. Как мислиш?

— Явно Дънк е имал някаква причина.

— Защо не го попиташ лично?

Шегуваше се, но не съвсем. Трябваше да помисли и за Майкъл. Въпреки всичко Питър се надяваше, че поне ще се съгласи на среща.

— Може би точно това ще направя.

Гунар стана и Чейс се появи на вратата.

— Появи се ново свлачище. Дупката, която се отвори, е огромна. Погълна две къщи.

Случваше се цяла пролет. Чуваше се бучене и след секунди се отваряше дупка в земята. Най-голямата беше над петнайсет метра широка. Градът буквално пропада, помисли си Питър.

— Има ли пострадали? — попита той.

— Не, за щастие. И двете къщи били празни.

— Това е добре.

Форд продължаваше да го гледа въпросително.

— Има ли нещо друго?

— Мисля, че трябва да направим официално изявление. Хората ще искат да знаят какво правим, за да решим проблема.

— И как ще го решим? Ще кажем на земята да бъде послушна? — След като Форд не отговори, Питър въздъхна. — Добре, подготви изявление, а аз ще го подпиша. Инженерите работят по случая, ситуацията е овладяна и така нататък. — Той повдигна вежди и се обърна към Форд: — Доволен ли си?

Божичко, проблемите нямат край, помисли си и стана.

— Гунар, ела да се разходим.

Стана президент не защото желаеше поста, а за да угоди на Вики. Малко след като я преизбраха за трети път, дясната ѝ ръка започна да трепери. После претърпя поредица от злополуки, включително падане по стълбите на Капитолия, при което си счупи глезена. Красивият ѝ почерк стана почти нечетлив; започна да говори монотонно, без всякаква дикция; треперенето засегна и другата ѝ ръка, появиха се тикове във врата. Питър и Чейс прикриваха състоянието ѝ, като сведоха публичните ѝ изяви до минимум, но по средата на втората година от мандата стана ясно, че повече не могат да продължават така. Тексаската конституция, заменила Кодекса, ѝ позволяваше да посочи временно изпълняващ длъжността свой заместник.

По онова време Питър беше секретар по териториалните въпроси, длъжност, която прие по средата на втория ѝ мандат и която налагаше многобройни публични изяви, а Вики не криеше, че го подготвя за по-висок пост. Въпреки това Питър предполагаше, че Чейс ще я наследи като президент, тъй като работеше с нея от години. Когато Вики повика Питър в кабинета си, той очакваше, че ще обсъждат предаването на властта на Чейс, но завари вътре съдия с библия. Две минути по-късно Питър беше президентът на Тексаската република.

Тогава разбра, че Вики е планирала от самото начало да обучи изцяло наследника си. Две години по-късно Питър спечели изборите с лекота и се кандидатира за втори мандат, без да има съперници. Успехът му се дължеше до голяма степен на личната му популярност; както Вики беше предвидила, народът му се възхищаваше. Но също така зае поста по време, когато не беше нужно много, за да са доволни хората.

Кървил беше на път да се превърне в град без значение. Колко още му оставаше да стане поредното провинциално градче? Колкото по-надалеч се разселваха хората, толкова по-малко тежест носеше идеята за централизирано управление. Законодателната власт се беше преместила в Боърн и рядко се събираше на заседания. Финансовите капитали последваха човешкия ресурс към новите селища; хората отваряха магазини, търгуваха на пазарни цени, договаряха най-изгодните условия. Във Фредериксбург група частни инвеститори обединиха средствата си и отвориха първата банка. Все още имаше проблеми и единствено федералната администрация разполагаше с ресурсите за големи инфраструктурни проекти: пътища, язовири, телеграфни линии. Но и това нямаше да трае вечно. Питър осъзнаваше, че не кара кораба, а само го насочва към пристанището. Нека Чейс получи своя шанс, помисли си той. Две десетилетия държавна служба с безкрайните ѝ задкулисни препирни бяха предостатъчни. Питър никога не беше обработвал земя; не беше засадил и един домат в живота си. Но можеше да се научи, а най-привлекателна беше мисълта, че плуговете не изказваха мнение.

Вики се бе оттеглила в малка дървена къща в източния край на града. Голяма част от квартала пустееше; хората се бяха изнесли отдавна. Стъмваше се, когато Питър изкачи стълбите на верандата. В дневната светеше лампа. Чу стъпки и след малко вратата отвори Меридит, партньорката на Вики, която бършеше ръцете си с кърпа.

— Питър. — Меридит беше шейсетгодишна, дребна жена с пронизващи сини очи. Двете с Вики бяха заедно от години. — Не знаех, че ще идваш.

— Извинявай, трябваше да ви предупредя.

— Не, не се притеснявай. — Меридит го покани да влезе. — Тя е будна. Тъкмо се канех да я нахраня. Ще се радва да те види.

Леглото на Вики се намираше в дневната. Щом Питър влезе, тя вдигна очи към него, а главата ѝ потрепваше върху купчината възглавници.

— Вввреме… бббеше… ггго… сподин… пппрезидент.

Сякаш преглъщаше думите и отново ги изплюваше. Питър придърпа стол и седна до леглото.

— Как си?

— Ддднес… сссъм… дддобре.

— Извинявай, че не се отбивам по-често.

Ръцете ѝ се движеха неспокойно по одеялото. Хвърли му разкривена усмивка.

— Ннняма… нннищо. Кккакто… вввиждаш… съм… дддоста… зззаета.

Меридит влезе с поднос в ръце и го остави на нощното шкафче. Купичка с бульон и чаша вода със сламка. Тя повдигна главата на Вики от възглавницата и завърза на врата ѝ памучен лигавник. Стъмнило се беше и прозорците се бяха превърнали в огледала.

— Искаш ли аз да я нахраня? — обърна се Питър към Меридит.

— Вики, искаш ли Питър да ти помогне с вечерята?

— Зззащо… ннне.

— На малки глътки — каза му Меридит и го потупа по рамото. Усмихна се едва забележимо; клепачите ѝ изглеждаха натежали от умора. Вероятно не бе спала нормално от месеци и беше благодарна за помощта му. — Ако ти потрябвам, в кухнята съм.

Питър първо ѝ даде да пие вода, като поднесе сламката към напуканите устни на Вики, след това премина към бульона. Виждаше колко ѝ е трудно да преглъща. По-голямата част от бульона се стичаше от ъгълчетата на устата ѝ; Питър я избърсваше с лигавника.

— Кккол… ко… ссстранно.

— Кое е странно?

— Хххраниш… ме… кккато… бббебе.

Той поднесе лъжица към устата ѝ.

— Това е най-малкото, което мога да направя. Ти достатъчно дълго ме дундурка.

Жилите на врата ѝ изпъкваха, докато се опитваше да преглъща. Питър се изтощаваше, само като я гледаше.

— Кккак… вввърви… кккампа… нията?

— Още не е започнала. Малко съм зает.

— Кккак… пппък… ннне.

Както винаги, веднага позна, че лъже. Той отново поднесе безуспешно лъжицата към устата ѝ.

— Кейлъб и Пим заминаха днес.

— Пппросто… си… тттъжен. Щщще… ттти… мммине.

— Моля? Смяташ, че не мога да бъда фермер ли?

— Мммо… жеш… Пппитър… ннно… ще… сссе… пппобъркаш.

Вики не каза нищо повече. Питър остави купата на шкафчето; почти нищо не беше изяла. Когато отново обърна глава към Вики, тя беше затворила очи. Питър угаси лампата и се взря в нея. Само когато спеше, непрестанните телесни мъки я напускаха. Минаха няколко минути; зад гърба му се чу шум и когато се обърна, видя Меридит да стои на прага на кухнята.

— Така става — каза тя тихо. — В един момент е будна, а в следващия…

— Мога ли да помогна с нещо?

Меридит постави ръка на рамото му и го погледна в очите.

— Тя много се гордее с теб, Питър. Радва се на успехите ти.

— Нали ще се обадиш, ако имаш нужда от нещо?

— Гостуването ти мина добре, не си ли съгласен? Нека е за последно.

Питър се върна до леглото и вдигна една от ръцете на Вики от одеялото. Тя не помръдна. Държа я известно време замислено, след което се наведе и я целуна по бузата — досега никога не го бе правил.

— Благодаря ти — прошепна той.

Меридит го изпрати до верандата и каза:

— Тя те обичаше. Не го изричаше често на глас, дори пред мен. Просто такава си беше. Но наистина те обичаше.

— И аз я обичах.

— Знам. — Прегърнаха се. — Сбогом, Питър.

На улицата беше тихо, никъде не светеше. Питър докосна с пръст окото си и усети сълзите. Какво пък? Той беше президентът и ако искаше, щеше да плаче. Синът му замина; много други щяха да го последват. Достигнал бе до етап от живота си, когато постепенно започваше да губи близките си. Вдигна лице към небето. Истина беше онова, което казваха за звездите. Колкото повече се взираш, толкова по-многобройни ти се струват. Те носеха утеха, бдителното им присъствие вдъхваше покой; но някога не беше така. Вперил поглед нагоре, си спомни за времената, когато да видиш толкова много звезди означаваше съвсем друго.

Двайсет и пет

Прекараха нощта в Хънт, където спаха на земята до каруцата, и пристигнаха в Мистик следобеда на втория ден. Градчето се състоеше само от главна улица с няколко къщи, смесен магазин и общинска сграда, която служеше за всичко — от поща до затвор. След това поеха покрай реката на запад през тунела от гъста растителност. Пим никога не беше идвала в градчето и всичко, което виждаше, ѝ се струваше удивително. Виж дърветата, казваше с жестове тя на бебето. Виж реката. Виж целия свят.

Стигнаха в стопанството по мръкване. Къщата бе разположена на възвишение с изглед към Гуадалупе, имаше заграждение за конете, полета с черна почва и клозет в дъното. Кейлъб слезе от каруцата и вдигна ръце да вземе Тео, който спеше в кошче.

— Какво ще кажеш?

Откакто Тео се роди, Кейлъб започна едновременно да говори и да прави жестове в присъствието на бебето. Тъй като щяха да живеят сами, бебето щеше да порасне с мисълта, че говоримата реч и жестомимичният език не се различават изобщо.

Сам ли построи всичко?

— Помогнаха ми.

Покажи ми останалото.

Кейлъб я заведе в къщата. На първия етаж имаше две стаи с истински стъклени прозорци и кухня с печка и помпа за вода. Стълби водеха до таванското помещение, където тримата щяха да спят. Подът от дъбови дъски беше стабилен под краката им.

— През лятото ще е твърде горещо да се спи вътре, но мога да построя закрита веранда отзад.

Пим се усмихна; не можеше да повярва на очите си. Кога ще ти остане време?

— Ще успея, не се притеснявай.

Свалиха от каруцата багаж колкото за през нощта. След няколко дни Кейлъб трябваше да измине дванайсетте километра до града, за да започне да купува добитък: крава, една-две кози, кокошки. Семената бяха покълнали и готови за засаждане; нивата беше изорана. Щяха да засядат царевица и боб през ред, както и зеленчуци в градината зад къщата. Първата година щеше да е най-трудна. Кейлъб се надяваше след това да влязат в ритъм, макар че животът им никога нямаше да е съвсем лесен.

Хапнаха набързо и легнаха на дюшека, който Кейлъб беше свалил от каруцата и опънал на пода в дневната. Чудеше се дали Пим ще се страхува или поне ще се безпокои, че живеят толкова далеч само тримата. Тя за пръв път щеше да прекара нощта извън градските стени. Но явно грешеше; Пим изглеждаше напълно спокойна и чакаше с нетърпение да види как ще заживеят тук. За това, разбира се, имаше причина. Като малка беше преживяла неща, които я бяха направили изключително силна.

Кейлъб се привърза към Пим постепенно. В началото, когато Сара я доведе от сиропиталището, тя дори не му приличаше на човек. Резките ѝ жестове и гърлени звуци го стряскаха. И най-малката добрина се посрещаше с неразбиране, дори с гняв. Всичко започна да се променя, когато Сара научи Пим на езика на жестовете. Първо започнаха с отделни думи, след това преминаха към цели фрази и идеи, които можеха да се изразят с едно-единствено движение на ръката. Сара бе използвала книга от библиотеката, но по-късно, когато Кейт я даде на Кейлъб да я прочете, той осъзна, че много от жестовете са измислени: уникален език, който само тя и майка ѝ — и до известна степен Кейт и баща ѝ — знаеха. По това време Кейлъб беше на четиринайсет или петнайсет години: умно момче, свикнало да разрешава всякакви загадки. Освен това Пим започваше да му става интересна. Що за човек беше? Фактът, че с нея не можеше да общува като с всички останали, едновременно го дразнеше и очароваше. Реши да наблюдава по-внимателно как Пим общува със семейството си, за да научи жестовете. Упражняваше се сам в стаята пред огледалото с часове, като разиграваше диалози на различни теми. Как си? Много добре, благодаря. Какво мислиш за времето? Обичам дъжда, но с нетърпение чакам да се стопли.

Не искаше да разкрива новите си умения, докато не добие достатъчно увереност, за да разговаря с нея по най-различни въпроси. Възможност му се предостави един следобед, когато отидоха заедно със семействата си на преливника. Докато другите си правеха пикник край водата, той се качи на язовирната стена. Там намери Пим, седнала на бетона, да пише в дневника си. Пим все пишеше; Кейлъб бе размишлявал за това. Тя усети приближаването му, изгледа го с присвити тъмни очи и отново наведе глава към дневника си пренебрежително. Дългата ѝ лъскава кафява коса, прибрана зад ушите, блестеше на слънцето. Кейлъб спря за момент просто да я погледа. Много се беше разхубавила, само че снизходителното ѝ отношения я правеше да изглежда студена.

Пим явно не се зарадва на компанията му, но беше твърде късно да се върне. Кейлъб отиде при нея. Тя го изгледа с килната настрани глава и насмешливо изражение.

Здравей, каза той с жестове.

Пим затвори тетрадката.

Искаш да ме целунеш, нали?

Въпросът бе толкова неочакван и директен, че Кейлъб се стъписа. Искаше ли да я целуне? Защо го попита точно това? Сега Пим се смееше неприкрито — смееше се с очите си.

Знам, че ме разбираш, каза тя.

Кейлъб ѝ отговори с ръце:

Научих се.

Заради мен или просто защото искаш?

Кейлъб се смути.

И двете.

Целувал ли си се някога?

Не беше целувал никого, но се надяваше някой ден да му се предостави възможност. Осъзнаваше, че се е изчервил.

Няколко пъти.

Не е вярно. Ръцете не лъжат.

Права беше. Въпреки всички упражнения не бе забелязал очевидния факт, който Пим му демонстрира само за секунди: жестомимичният език налагаше да си напълно прям. С толкова лаконичен начин на изразяване не оставаше много място за увъртания и полуистини.

Искаш ли?

Пим се изправи и застана срещу него.

Добре.

Целунаха се. Кейлъб затвори очи, тъй като си мислеше, че така се прави, наклони глава настрани и се приведе напред. Носовете им се сблъскаха, след това се разминаха и устните им се срещнаха. Докато се усети, целувката приключи.

Хареса ли ти?

Кейлъб още не можеше да повярва, че изобщо се е случило. Отговори ѝ с жестове:

Много.

Сега си отвори устата.

Така му хареса още повече. Нещо меко се прокрадна в устата му и той осъзна, че е езикът ѝ. Последва примера ѝ и започнаха да се целуват истински. Кейлъб винаги си бе представял целуването като леко докосване на устните, но сега разбра, че е много по-сложно. Представляваше по-скоро сливане, отколкото докосване. Целуваха се известно време, изучаваха устите си, след което Пим се отдръпна по начин, който показваше недвусмислено, че са приключили. Искаше му се да продължат; можеше да го прави още дълго. И тогава разбра защо Пим се беше дръпнала. Сара ги викаше от брега.

Пим му се усмихна.

Целуваш се страхотно.

И това беше всичко, поне за момента. След време отново се целуваха и правиха други неща, но не кой знае какво, а и постепенно в живота на Кейлъб се появиха други момичета. Въпреки това онези няколко минути на язовирната стена си оставаха най-важното събитие в живота му. Когато постъпи в армията на осемнайсет години, командирът му каза да пише писма до някой у дома. Кейлъб избра Пим. Писмата му бяха лековати и бодри, оплакваше се от храната и разказваше весели истории за приятелите си, но нейните отговори бяха невероятно проницателни и пълни с живот. Понякога приличаха на поезия. Често с дни си спомняше някоя фраза, описваща съвсем обикновено нещо — как слънцето огрявало листата, какво казал някой познат, уханието на ястие върху котлона. За разлика от лаконичните жестове, върху хартия думите на Пим преливаха от чувства — по-изразителна истина, по-близка до сърцето ѝ. Кейлъб пишеше на Пим при всяка възможност и жадуваше да получи отговор от нея. Най-накрая чуваше гласа ѝ и скоро започна да се влюбва. Когато ѝ каза, не в писмо, а очи в очи, при завръщането си в Кървил за тридневен отпуск, със засмени очи и жестове тя го попита: Значи най-накрая го осъзна?

С тези спомени Кейлъб заспа. По някое време се събуди и видя, че Пим не е до него. Не се притесни; тя си падаше малко нощна птица. Тео спеше. Кейлъб си обу панталона, запали фенера, взе пушката от ъгъла зад вратата и излезе навън. Пим седеше облегната на пъна, върху който Кейлъб сечеше дърва.

Всичко наред ли е?

Угаси светлината и ела да седнеш.

Облечена беше само с нощница въпреки студа; краката ѝ бяха боси. Кейлъб седна до нея и угаси лампата. В тъмното си имаха ритуал. Тя го хвана за ръката и в дланта му написа с жест: Виж.

Какво?

Всичко.

Разбра какво има предвид. Това е нашият дом.

Тук ми харесва.

Радвам се.

Кейлъб долови движение в храстите. След миг отново се чу шумолене. Идваше отляво. Не беше енот или опосум, а нещо по-голямо.

Пим усети, че е застанал нащрек.

Какво?

Чакай.

Запали отново фенера и той хвърли кръг светлина върху земята. Сега шумът идваше от няколко различни места, но като цяло от една посока. Кейлъб вдигна пушката и я притисна с лакът към тялото си. С фенера в една ръка и оръжието в другата се прокрадна към мястото, от което идваше шумът.

Светлината огря нещо: проблясване на очи.

Млад елен. Животното замръзна и впери очи в него. Тогава видя и другите — общо шест. За миг всички застинаха — човек и елени се гледаха стъписано. После обаче, сякаш наставлявани от общо съзнание, животните се обърнаха като едно и хукнаха да бягат.

Какво му оставаше, освен да се разсмее?

Двайсет и шест

— Добре, Ранд, опитай сега.

Майкъл лежеше по гръб в тясната пролука под компресора. Чу клапана да се отваря; по маркуча потече въздух.

— Какво показва?

— Изглежда, държи.

Не смей да изпускаш, помисли си Майкъл. Отделих ти цялата сутрин.

— Не. Налягането пада.

— Проклятие! — Проверил беше всички възможни уплътнения. Откъде изтичаше, да му се не види? — Да върви по дяволите. Изключи го.

Майкъл се измъкна изпод компресора. Намираха се в машинното отделение. От скелето над тях се чуваха удари на метал в метал, бръмченето на електрожени, провикванията на работници, всички звуци усилени от акустиката на помещението. Майкъл не беше виждал слънце от четирийсет и осем часа.

— Някакви идеи? — обърна се той към Ранд.

Мъжът стоеше с ръце в джобовете на панталоните. Имаше нещо конско във вида му. Очите му бяха малки, деликатни за изсеченото му лице, косата му беше чуплива и черна — макар да беше на повече от четирийсет и пет години, в нея имаше само няколко бели косъма. Ранд беше спокоен човек, на когото можеше да се разчита. Не бе споменавал да има съпруга или приятелка, никога не ходеше при проститутките на Дънк. Майкъл не го беше разпитвал, тъй като въпросът не беше важен.

— Може проблемът да е някъде в разпределителя — предположи Ранд. — Трудно ще го открием обаче.

Майкъл погледна към скелето и се провикна:

— Къде е Кръпката?

Истинското име на Кръпката беше Байрън Сумански. Прякорът се дължеше на необичайния квадрат бели косми в иначе гарвановочерната му къса брада. Като много други от хората на Майкъл, и той беше израснал в сиропиталище; служил беше в армията, където беше научил това-онова за двигателите, след което като цивилен бе работил като механик. Нямаше роднини, не се беше женил и заявяваше, че няма намерение да го прави; доколкото Майкъл знаеше, нямаше лоши навици, усамотението не му пречеше, не говореше много, изпълняваше заповеди, без да се оплаква и обичаше да работи — с други думи, идеален за целите на Майкъл. Жилав и висок само метър и шейсет, той прекарваше по цели дни в кътчета от кораба, толкова тесни, че по-едър човек нямаше да може дори да диша там. Майкъл му плащаше подобаващо, макар че никой не можеше да се оплаче от надницата. Всеки цент, който изкарваше от спиртоварната, Майкъл влагаше в Бергенсфиорд.

Над него се появи лице: Уиър. Той вдигна предпазната маска на челото си.

— Мисля, че е на моста.

— Изпрати някой да го доведе.

Когато Майкъл се наведе за чантата си с инструменти, Ранд го потупа по ръката.

— Имаме посетител.

Майкъл вдигна очи; Дънк слизаше по стълбите. Двамата бяха зависими един от друг, но отношенията помежду им бяха напрегнати. Разбира се, Дънк не знаеше каква е истинската цел на Майкъл. Той смяташе Бергенсфиорд за ексцентрично хоби, с което Майкъл си губи времето — вместо да използва въпросното време, за да пълни джобовете му. Фактът, че дори не се бе замислял защо му е на Майкъл да ремонтира шестстотинметров товарен кораб, беше поредното доказателство за ограничената му интелигентност.

— Само това ни трябваше — каза Майкъл.

— Искаш ли да събера момчетата? Изглежда ядосан.

— Не думай.

Ранд се отдръпна настрани. В подножието на стълбите Дънк спря, сложи ръце на хълбоците си и се огледа с раздразнено изражение. Татуировките по лицето му свършваха рязко там, където беше започвала косата му, преди да оплешивее. Тежкият живот го беше състарил, но все още беше як като бик. За забавление понякога хващаше пикапи за бронята и ги повдигаше.

— Какво мога да направя за теб, Дънк?

Усмивката на Дънк напомняше на Майкъл за коркова тапа на бутилка.

— Трябва по-често да наминавам. Не знам какво представляват и половината неща тук. Какво например е онова ето там? — Той посочи с месест като наденичка пръст.

— Помпи с водно охлаждане.

— За какво служат?

Денят напредваше, а Майкъл не бе успял да свърши кой знае колко работа; отгоре на всичкото сега трябваше да се разправя с Дънк.

— Технически подробности. Едва ли ще разбереш.

— Според теб защо съм тук, Майкъл?

Играеха си на гатанки като петгодишни.

— Обзел те е внезапен интерес относно кораборемонтните дейности?

Дънк го изгледа пронизително.

— Тук съм, защото не изпълняваш обещанията си към мен. Отвориха Мистик за заселници. Това означава, че има търсене на стоки. Трябва ми нов бойлер. Днес.

Майкъл се провикна към скелето.

— Намерихте ли Кръпката?

— Търсим го!

Той отново се обърна към Дънк. Какво говедо беше! Трябваше да го впрегнат в някой плуг.

— В момента съм зает.

— Нека ти припомня договорката ни. Ти поддържаш спиртоварната, аз ти давам десет процента от печалбата. Не е толкова трудно да го запомниш.

Майкъл отново се провикна:

— Размърдайте се!

В следващия миг Дънк го блъсна в стената и притисна лакът в гърлото му.

— Сега ще ми обърнеш ли внимание?

Сплесканият му червен нос беше на сантиметри от лицето на Майкъл; дъхът му вонеше на кисело.

— Спокойно, амиго. Да не правим сцени пред децата.

— Ти работиш за мен!

— Изслушай ме. Ако ми счупиш врата, ще изпиташ удоволствие, но това няма да ти осигури още алкохол.

— Всичко наред ли е, Майкъл?

Ранд стоеше зад Дънк с още двама мъже — Фасто и Уиър. Ранд държеше голям гаечен ключ; другите двама носеха тръби. Държаха ги небрежно, сякаш просто ги бяха взели в процеса на работа.

— Обикновено недоразумение — отвърна Майкъл. — Нали, Дънк? Няма нужда да създаваме проблеми. Разбрах те.

Дънк притисна ръка в гърлото му по-силно.

— Майната ти.

Майкъл погледна през рамото на Дънк към Уиър и Фасто.

— Вие двамата вървете да видите какво е положението в спиртоварната и ми докладвайте. — След това се обърна към Дънк. — Ще се погрижа за всичко. Не се тревожи.

— От двайсет години търпя глупостите ти. Търпя това… хоби.

— Напълно те разбирам. Не биваше да ти държа тон. Ще получиш нови, изправни бойлери.

Дънк продължаваше да го гледа вбесено. Не беше ясно какво ще направи. Накрая го блъсна за последно и го пусна, след което се обърна към хората на Майкъл и ги прикова с поглед.

— Вие тримата внимавайте.

Майкъл сдържа кашлицата си, докато Дънк се скри от поглед.

— Боже, Майкъл — Ранд го гледаше загрижено.

— Днес просто не е на кеф. Ще му мине. Вие двамата, връщайте се на работа. Ранд, ти ела с мен.

Уиър се намръщи.

— Нали искаше да огледаме спиртоварната?

— Няма нужда, аз ще отида по-късно.

Уиър и Фасто си тръгнаха.

— Не бива да го провокираш така — каза Ранд.

Майкъл се изкашля отново. Чувстваше се малко глупаво, но, от друга страна, сблъсъкът му донесе и удовлетворение. Добре беше хората да си казват какво мислят в очите.

— Виждал ли си Гриър?

— Излезе с лодка тази сутрин.

Значи беше ден за хранене. Майкъл се тревожеше — Ейми все още се опитваше да убие Гриър — но Лушъс не придаваше голяма важност на този факт. С изключение на Ранд, който беше с него от самото начало, никой от хората на Майкъл не знаеше за Ейми, Картър, Шеврон Маринър и тубите с кръв, които Гриър носеше на кораба на всеки шейсет дни.

Ранд се озърна.

— Как мислиш, с колко време разполагаме, преди виралите да се завърнат? — попита той тихо. — Едва ли е много.

Майкъл сви рамене.

— Не искам да оставаш с впечатление, че съм неблагодарен. Всички сме ти признателни. Но трябва да сме готови.

— Ако всички си вършат работата, ще сме заминали дълго преди да дойдат. — Майкъл преметна чантата с инструменти на рамо. — И, за бога, някой да намери Кръпката! Няма да го чакам цял ден.

Майкъл излезе на палубата чак вечерта. Коленете ужасно го боляха; вратът също. Отгоре на всичко не успя да открие теча.

Но в крайна сметка щеше да го намери; винаги успяваше. Щеше да открие този и всеки друг теч, всяка ръждясала гайка и обгоряла жица сред километрите кабели и тръби на Бергенсфиорд и скоро, само след месеци, щяха да заредят акумулаторите, да тестват двигателите и, ако всичко вървеше по план, щяха да са готови. Майкъл обичаше да си представя този ден. Бученето на помпите, водата, изливаща се в дока, отварянето на шлюза и двайсет хиляди тонният Бергенсфиорд плъзващ се елегантно в морето.

В продължение на две десетилетия Майкъл не бе мислил за почти нищо друго. Да се договорят с Дънк беше идея на Гриър — при това гениална. Трябваха им много пари. Какво можеха да продават? Месец след като показа на Лушъс вестника от Бергенсфиорд, Майкъл се бе озовал в задна стаичка на игралната зала на име „При братовчеда“ на маса с Дънк Уитърс. Майкъл знаеше, че Дънк е напълно безскрупулен, воден от чисто материални подбуди; животът на Майкъл или който и да било друг не значеше нищо за него. Но Майкъл се беше подготвил, а и репутацията му го предшестваше. Заяви, че скоро ще отворят портата и много хора ще се преместят в новите селища. Отбеляза, че това предоставя много възможности, но в същото време се усъмни дали търговците ще успеят да отговорят на търсенето. Какво би казал Дънк, ако Майкъл можеше да увеличи три пъти — не, четири пъти — производителността му? Това също така би гарантирало снабдяването с муниции. Освен това Майкъл знаел място, където търговците можели да работят в пълна безопасност, далеч от юрисдикцията на военните и цивилната власт, но близо до Кървил и новите селища. Заяви, че може да направи Дънк Уитърс невъобразимо богат.

И така се роди идеята за провлака.

В началото изгубиха много време. Преди Майкъл да има възможност да затегне дори една гайка на Бергенсфиорд, трябваше да спечели доверието на Дънк. В продължение на три години ръководеше строежа на огромната спиртоварна, която щеше да превърне Дънк Уитърс в легенда. По онова време обаче Майкъл не осъзнаваше каква цена ще трябва да плати. Колко сбивания щяха да оставят мъже окървавени и с избити зъби, колко трупове щяха да бъдат изхвърлени в глухи улички, колко жени и деца щяха да бъдат пребити и дори убити, и всичко това само заради неговото предложение. Опитал се бе да не мисли по въпроса. От значение беше единствено Бергенсфиорд и това беше кървавата цената, която корабът искаше.

Постепенно Майкъл започна да поставя основите за начинанието си. Започна с рафинерията. Наблюдаваше внимателно: кой изглежда отегчен? Кой е недоволен? Кой не го свърта? Ранд Хорган беше първият; двамата с Майкъл бяха работили заедно години наред. След това нае много други от различни места. Гриър заминаваше за няколко дни и докарваше някой мъж с чанта с багаж, който обещаваше да остане в провлака за пет години в замяна на толкова висока заплата, че да му стигне до края на живота. Бройката се увеличаваше; скоро разполагаха с петдесет и четири души, които нямаха какво да губят. Майкъл забеляза закономерност. Парите бяха стимул, но в същото време тези мъже търсеха нещо друго, нематериално. Много хора живееха безцелно. Всеки ден приличаше на предишния, лишен от смисъл. Щом покажеше Бергенсфиорд на всеки нов работник, Майкъл виждаше промяна в очите му. Корабът представляваше нещо необикновено, нещо, останало от дните преди човечеството да бъде изтребено. Майкъл предлагаше на тези мъже миналото, а заедно с него и бъдещето. Нима наистина ще го ремонтираме? Не, поправяше ги Майкъл, ще го събудим.

Невинаги се получаваше. Майкъл спазваше следното правило: след три години, когато се увереше, че съответният работник е лоялен, го отвеждаше в уединена колиба, караше го да седне на стол и му съобщаваше лошата новина. Повечето мъже я приемаха хладнокръвно: в първия миг отказваха да повярват, след това за кратко размишляваха, искаха Майкъл да им предостави доказателства, постепенно започваха да приемат информацията и накрая му благодаряха натъжено. Все пак те щяха да са сред живите. Що се отнася до онези, които напускаха преди изтичането на трите години или не издържаха теста в колибата — с тях се заемаше Гриър; Майкъл се дистанцираше. Заобиколени бяха от вода, където човек можеше да изчезне без много шум. След това не споменаваха името му повече.

Отне две години да поправят дока, още две да изпомпат водата от корпуса, още една, за да закарат и закотвят кораба. Денят, в който наместиха кораба върху подпорите, запечатаха вратите и източиха водата от дока, беше най-напрегнатият в живота на Майкъл. Подпорите или щяха да издържат, или да се счупят; корпусът или щеше да се пропука, или не. Хиляди неща можеха да се объркат и нямаше да имат втори шанс. Когато снопове дневна светлина проникнаха между оттичащата се вода и дъното на кораба, хората му нададоха радостни възгласи, но Майкъл не изпита радост, а усещане за съдбовност. Слезе сам до дъното на дока. Възгласите бяха утихнали; всичко го наблюдаваха съсредоточено. Пое предпазливо през дълбоката до глезени вода към кораба, сякаш се приближаваше към огромна свещена реликва. След източването на водата от дока корабът представляваше съвсем различна гледка. Размерите му бяха смайващи. Извивката на корпуса беше почти женствена; носът се стесняваше напред като човешки или като предната част на куршум. Майкъл застана под корпуса; сега цялата тази маса се издигаше над главата му като планина. Той вдигна ръка и притисна длан в метала. Усети студ, но и трептене, сякаш корабът дишаше, сякаш беше живо същество. Изпълни го увереност: това беше мисията му в живота. Всичко друго остана на заден план; до деня на смъртта му това щеше да е единствената му цел.

Оттогава Майкъл бе напускал провлака само за плавания с Наутилус. На пръв поглед така демонстрираше солидарност с работниците, но дълбоко в себе си знаеше, че истинската причина е друга. Мястото му беше тук.

Излезе на палубата, за да потърси Гриър. Духаше влажен мартенски вятър. Провлакът, част от стар корабостроителен комплекс, се намираше на километър южно от моста над канала. Наутилус стоеше на котва на стотина метра от брега. Корпусът му още беше здрав, платното — снежнобяло. Щом зърна лодката си, се почувства виновен; не беше плавал с нея от месеци. Тя беше първият плавателен съд в живота му; ако Бергенсфиорд беше като съпруга, то Наутилус беше като първата любов.

Чу плясъка на гребла, преди да види лодката под моста. Слезе до сервизния док тъкмо когато Гриър спря на него. Той хвърли въжето на Майкъл.

— Как мина?

Гриър завърза лодката, подаде на Майкъл пушката си и се качи на кея. Седемдесетгодишен, той беше остарял както остаряват биковете: в един миг пухтят бясно, готови да те разкъсат; в следващия ги намираш легнали в полето, покрити с мухи.

— Поне не те е убила — продължи Майкъл. — Това си е постижение.

Гриър не отговори. Майкъл усети, че нещо го мъчи; посещението не бе минало добре.

— Лушъс, тя каза ли нещо?

— Моля? Знаеш в какво състояние е.

— Всъщност не знам почти нищо.

Гриър сви рамене.

— Просто имам предчувствие. Тя има предчувствие. Но вероятно не е нищо важно.

Майкъл реши да не разпитва повече.

— Исках да ти кажа нещо друго. Днес имах сблъсък с Дънк.

Гриър навиваше въжето.

— Знаеш го какъв е. До утре вече ще ти е простил и ще е забравил.

— Мисля, че този път няма да забрави. Беше много ядосан.

Гриър вдигна очи.

— Вината е моя. Провокирах го.

— Какво стана?

— Дойде в машинното отделение. Да натяква, както обикновено, за спиртоварната. Наложи се Ранд и още двама да ни разтърват.

Гриър сбърчи чело.

— Това вече е прекалено.

— Знам. Дънк започва да се превръща в проблем — Майкъл замълча за миг и добави. — Може би е време.

Гриър обмисли думите му мълчаливо.

— Обсъждахме го.

След миг Гриър кимна.

— Като се имат предвид обстоятелствата, вероятно си прав.

Поговориха на кого могат да разчитат, на кого не могат, кой се колебае, с кого ще трябва да действат внимателно.

— Ще се наложи известно време да се скатаваш — каза Гриър. — С Ранд ще се погрижим за другото.

— Щом смяташ, че така е най-добре.

Прожекторите се включиха и обляха дока със светлина. Майкъл щеше да работи до късно през нощта.

— Просто приготви кораба — каза Гриър.

Сара вдигна очи; Джени стоеше на прага на кабинета ѝ.

— Сара, трябва да видиш нещо.

Сара слезе с нея на долния етаж в отделенията. Джени дръпна завесата и ѝ показа:

— От Вътрешна сигурност го намерили на улицата.

На Сара ѝ отне момент, за да разпознае зет си. Лицето му беше размазано от бой. И двете му ръце бяха гипсирани. Когато излязоха навън, Джени каза:

— Разбрах кой е, чак когато видях картона му.

— Къде е Кейт?

— Втора смяна е.

Наближаваше четири часът. Кейт щеше да пристигне всеки момент.

— Отпрати я.

— Какво да ѝ кажа?

Сара се замисли.

— Изпрати я в сиропиталището. Не е ли време за редовното ни посещение?

— Не знам.

— Тогава отиди да провериш.

Сара влезе в стаята. Когато се приближи до леглото, Бил я погледна, сякаш разбираше, че не го чака нищо добро.

— Какво се случи? — попита тя.

Той извърна очи.

— Много съм разочарована от теб, Бил.

Той изрече през подутите си устни:

— Досетих се.

— Колко им дължиш?

Бил ѝ каза сумата. Сара седна на стол до леглото.

— Как може да си толкова глупав?

— Не е като да го бях планирал.

— Знаеш, че ще те убият. Може би просто трябва да ги оставя да го направят.

Бил я изненада, като се разплака.

— Моля те, недей да плачеш.

— Не плача нарочно. — От разбития му нос потекоха сополи. — Обичам Кейт. Обичам момичетата. Ужасно съжалявам, наистина.

— Извиненията няма да ти помогнат. Колко време ти дадоха да събереш парите?

— Мога да спечеля достатъчно само за една вечер. Трябват ми съвсем малко пари, за да вляза в играта.

— Кейт връзва ли се на подобни лъжи?

— Не е нужно тя да разбира.

— Въпросът беше реторичен, Бил. Колко време ти дадоха?

— Както обикновено. Три дни.

— Защо „както обикновено“? Всъщност не ми казвай — Сара стана.

— Не казвай на Холис. Той ще ме убие.

— Вярно е.

— Много съжалявам, Сара. Допуснах грешка, знам.

Джени пристигна задъхана.

— Всичко е уредено. Тя като че не се усъмни.

Сара погледна часовника си.

— Бил, разполагаш с един час, преди жена ти да дойде. Съветвам те да я помолиш за милост.

Бил изглеждаше уплашен до смърт.

— Какво ще направиш?

— Нещо, което не заслужаваш.

Двайсет и седем

Кейлъб сковаваше курника, когато видя по прашния път да се задава човек. Късно следобед беше; Пим и Тео си почиваха в къщата.

— Видях дима. — Мъжът, който стоеше пред него, имаше приятно, обрулено от вятъра лице и гъста, пухкава брада. Носеше широкопола сламена шапка и тиранти. — Реших, че след като ще бъдем съседи, мога да намина да се запознаем. Казвам се Фил Тейтъм.

— Кейлъб Джаксън. — Стиснаха си ръце.

— Ние сме от другата страна на хълма. С жена ми Дорийн се заселихме там, преди другите да дойдат. Синът ни наскоро замина да се засели в Бандера. Джаксън ли каза?

— Точно така. Той ми е баща.

— Проклет да съм. Какво правиш толкова далеч?

— Същото като всички останали. Изкарвам си прехраната. — Кейлъб си свали ръкавиците. — Ела да те запозная със семейството си.

Пим седеше на стол до студеното огнище с Тео в скута и разглеждаха книга с картинки.

— Пим — каза Кейлъб и придружи думите си с жестове. — Това е съседът ни, господин Тейтъм.

— Добър ден, госпожо Джаксън — свали шапка Фил. — Моля ви, не ставайте заради мен.

Приятно ми е да се запознаем.

Кейлъб осъзна грешката си.

— Трябваше да ти обясня. Съпругата ми е глуха. Каза, че се радва да се запознаете.

Мъжът кимна.

— Имах глуха братовчедка, но тя почина преди доста време. Научила се беше да чете по устните, но горкичката живееше в свой собствен свят. — Той заговори по-силно, както правеха повечето хора. — Прекрасно момченце имате, госпожо Джаксън.

Какво каза?

Каза, че си голяма красавица и иска да си легне с теб.

Кейлъб се обърна към госта, който още мачкаше периферията на шапката си.

— Тя ви благодари, господин Тейтъм.

Не бъди невъзпитан. Попитай го дали иска нещо за пиене.

Кейлъб повтори въпроса на глас.

— Трябва да се прибирам за вечеря, но ще поседна за малко, благодаря.

Пим напълни кана с вода, добави резенчета лимон и я занесе на масата, където седнаха двамата мъже. Разговаряха за обичайните неща: времето, другите ферми в района, откъде Кейлъб ще купи животни и на каква цена. Пим излезе с Тео; обичаше да го води до реката, където двамата седяха мълчаливо. Кейлъб усети, че съседите му се чувстват самотни. Синът им бе заминал почти без предупреждение с жена, с която се беше запознал в Хънт.

— Забелязах, че чакате второ дете — каза Тейтъм. Изпили бяха водата и сега само си говореха.

— Да, ще се роди през септември.

— В Мистик има доктор, да знаете.

— Много благодаря — Кейлъб усети, че мъжът му казва това заради тъжна случка от миналото. Вероятно семейство Тейтъм бяха имали и друго дете, което не беше оцеляло, а може би повече. Случило се бе отдавна, но несъмнено споменът го измъчваше и до днес.

— Много се радвам, че сте тук — каза Тейтъм на тръгване. — Хубаво е да има млади хора наблизо.

Вечерта Кейлъб преразказа разговора на Пим. Тя къпеше Тео на мивката. В началото бебето плачеше, но сега обичаше да го къпят и пляскаше с юмручета във водата.

Трябва да отида на гости на жена му, каза Пим.

Искаш ли да те придружа?, попита Кейлъб с намерението да ѝ служи за преводач.

Пим го изгледа все едно е полудял.

Не ставай глупав.

Кейлъб продължи да размишлява за разговора през следващите дни. Улисан в планове, изобщо не се беше замислял, че ще общуват и с други хора извън семейството. Това отчасти се дължеше на пълноценните му отношения с Пим, поради което връзките му с всякакви други хора му се струваха тривиални. Освен това не беше особено общителен; предпочиташе да е насаме с мислите си.

Вярно беше, че и светът на Пим беше по-ограничен в сравнение с този на другите хора. Освен със семейството си тя можеше да общува със съвсем малко други хора, които, ако не владееха жестомимичния език, поне се досещаха какво иска да каже. Пим често беше сама, което, изглежда, не я притесняваше, а и запълваше голяма част от времето си с писане. През годините Кейлъб беше надзъртал в дневниците ѝ няколко пъти, не беше успял да се сдържи; също като писмата ѝ, те бяха прекрасно написани. Макар понякога Пим да изразяваше съмнение или загриженост по различни въпроси, като цяло от дневниците струеше типичният ѝ оптимизъм. В тях имаше и скици, макар Кейлъб да не я беше виждал да рисува. На повечето бяха изобразени познати сцени. Имаше много рисунки на птици и животни, както ѝ лицата на хора, които Пим познаваше. Нямаше обаче портрети на Кейлъб. Той се чудеше защо Пим ги рисува тайно и никога не му ги беше показвала. Най-хубавите ѝ картини бяха пейзажи — особено забележителни, защото Пим никога не беше виждала океана.

Все пак Пим би искала да има приятели. Два дни след посещението на Фил тя попита Кейлъб дали би гледал Тео за няколко часа, тъй като искала да отиде на гости на семейство Тейтъм и да им занесе сладкиш. Цял следобед Кейлъб работи в градината, докато Тео спеше в кошчето. С напредването на деня започна да се тревожи, но Пим се прибра преди мръкване в много добро настроение. Когато Кейлъб я попита как е успяла да води разговор близо пет часа, Пим се усмихна.

За жените това не е проблем. Ние се разбираме.

На следващата сутрин Кейлъб отиде с каруцата до града за провизии и за да смени подковите на един от конете — едър черен скопец на име Хубавеца. Също така трябваше да пусне и писмото, което Пим беше написала на Кейт. Освен да изпълни задачите, Кейлъб искаше и да се запознае с повече хора от околността. Можеше да попита мъжете, които срещнеше, за съпругите им с надеждата Пим да разшири кръга си от познати и да не се чувства самотна.

Обстановката в града попари надеждите му. Минали бях оттук на път за фермата само преди няколко седмици, но тогава по улиците имаше хора. Сега градът беше пуст. Административната сграда беше затворена, ковачницата също. За щастие, магазинът работеше. Собственикът беше вдовец на име Джордж Петибрю. Като много други заселници, той беше начумерен и недоверчив и Кейлъб не успя да научи много за него. Джордж вървеше след него из тесния магазин и записваше поръчките му — чувал брашно, захар, дебела верига, конци, трийсет метра телена мрежа, кутия пирони, мас, царевично брашно, сол, газ за лампите и двайсет и пет килограма фураж.

— Искам да купя и патрони — каза Кейлъб, докато Джордж пресмяташе общата стойност на поръчките на тезгяха. — Калибър .30-06.

Продавачът му хвърли поглед, с който казваше: Всички това търсите, и продължи да пише цифри с молив. — Мога да ти дам шест.

— По колко има в една кутия?

— Не кутии. Патрони.

Шегуваше ли се?

— Само толкова? Защо?

Джордж посочи с палец през рамо. На стената зад тезгяха имаше табела:

$100 НАГРАДА

Пума

Представете трупа в административната сграда на Хънт

— Изкупиха всички патрони, не че имах кой знае колко. Напоследък мунициите не достигат. Давам ти ги за по долар бройката.

— Това е абсурдно!

Джордж сви рамене. Търговията си беше търговия; все едно му беше. На Кейлъб му се искаше да му каже да си гледа работата, но пумата не беше животно за подценяване и отброи нужните банкноти.

— Приеми го за инвестиция — каза Джордж и прибра парите в касата. — Ако застреляш котката, ще изкараш многократно повече.

Кейлъб занесе покупките в каруцата и огледа пустата улица. Нетипичната за средата на деня тишина го обезпокои малко, но най-вече се разочарова, че не успя да свърши голяма част от нещата, за които беше дошъл.

Тъкмо когато се канеше да потегля, се сети за доктора, за който му беше казал Тейтъм. Трябваше да се запознае с него. Докторът се казваше Елакуа. Според Тейтъм някога работел в кървилската болница и след пенсионирането си дошъл в Хънт. В града нямаше много къщи и Кейлъб лесно намери дома на лекаря: малка постройка, боядисана в жълто, с табела на верандата: Доктор Браян Елакуа. В двора беше паркиран пикап с ръждясали калници. Кейлъб завърза конете и почука на вратата. Едно око надзърна иззад пердето на прозорчето.

— Какво искате? — попита силно враждебен глас.

— Вие доктор Елакуа ли сте?

— Кой се интересува?

Кейлъб съжали за идването си; явно човекът не беше съвсем наред. Мина му през ум, че може да е пиян.

— Казвам се Питър Джаксън. Съседът ми Фил Тейтъм каза, че вие сте местният лекар.

— Болен ли сте?

— Просто исках да се запознаем. Пристигнахме наскоро. Жена ми е бременна. Но не се тревожете, мога да мина друг път.

Когато обаче се обърна да си тръгне, вратата се отвори.

— Джаксън?

— Да.

Докторът приличаше на развалина, имаше шкембе и дълга рошава снежнобяла коса и брада.

— Така и така сте тук, влезте.

Съпругата му, нервна жена с безформен пеньоар, им поднесе горчив чай в хола. Елакуа не предложи обяснение за грубото си държание на вратата. Може би просто тук порядките бяха такива, помисли си Кейлъб.

— В кой месец е бременна жена ти? — попита Елакуа след задължителните любезности. Кейлъб забеляза, че си сипа в чая нещо от малка плоска бутилка, която извади от джоба си.

— В четвъртия. Тъща ми е Сара Уилсън. Може би я познавате.

— Дали я познавам? Та аз я обучих. Но дъщеря ѝ не работеше ли също в болницата?

— Говорите за Кейт. Женен съм за Пим.

Докторът се замисли за момент.

— Не си спомням Пим. А, да, глухонямото момиче. — Той поклати тъжно глава. — Горкичката. Много благородно от твоя страна да се ожениш за нея.

Кейлъб не за пръв път чуваше подобна забележка.

— Сигурен съм, че тя мисли точно обратното.

— Но пък кой не иска жена, която не може да говори? Аз едва успявам да издумам това-онова от моята.

Кейлъб не каза нищо.

Елакуа се покашля.

— Ако тя иска, мога да намина да я прегледам.

На вратата Кейлъб си спомни за писмото на Пим и попита Елакуа дали би го пуснал, когато пощата отвори.

— Ще се опитам. Но никога не се знае кога ще е отворено.

— Чудех се за това. Градът изглежда пуст.

— Не съм забелязал — Елакуа се намръщи. — Може да е заради пумата. Сигурно са хукнали да я търсят.

— Нападала ли е някого?

— Доколкото знам, само добитък. Но заради наградата много хора излязоха на лов. Пълна глупост, мен ако питаш. Тези животни са опасни.

Кейлъб си тръгна от града. Поне се беше опитал да изпрати писмото. Що се отнася до Елакуа, дълбоко се съмняваше, че Пим ще пожелае той да следи бременността ѝ. Но това беше цената, която плащаха заселниците. Все пак щеше да каже на Пим да не ходи с Тео до реката известно време. Двамата не биваше да се отдалечават от къщата, докато не заловяха пумата.

Вечеряха и си легнаха. Дъждът барабанеше успокоително по покрива. Посред нощ Кейлъб се събуди от вик. За миг си помисли, че нещо се е случило с Тео, но тогава звукът отново долетя отвън. Чуваше страх — страх и болка. Умираше животно.

На сутринта претърси храсталака зад къщата. Стигна до място с изпочупени клонки; по земята имаше снопове къса, четинеста козина, покрита с кръв. Вероятно беше енот. Огледа за отпечатъци от лапи, но дъждът ги беше отмил.

На следващия ден отиде до фермата на Тейтъм от другата страна на хълма. Стопанството им беше много по-голямо, с просторна плевня и къща с островръх метален покрив. На предните прозорци имаше саксии със сини цветя. Дорийн Тейтъм го посрещна на вратата — жена с пълни бузи и прошарена коса, прибрана на кок; тя го упъти към дъното на двора, където съпругът ѝ разчистваше храсталака.

— Пума казваш? — Фил свали шапката си и избърса потното от жегата чело.

— Така се говори в града.

— И преди са се появявали, но бързо си заминават. Тези животни не се задържат дълго на едно място.

— И аз така си помислих. Вероятно няма голяма опасност.

— Ще бъда нащрек все пак. Благодари на жена си за сладкиша. Дори много се зарадва на гостуването ѝ. Двете си писаха часове наред.

Кейлъб понечи да си тръгне, но спря.

— Как изглежда градът обикновено?

Тейтъм пийна вода от манерката си.

— В какъв смисъл?

— Изглеждаше много пуст. Стори ми се странно за посред бял ден. — След като изрече думите, се почувства малко глупаво. — Административната сграда беше затворена, ковачницата също. Надявах се да подковат един от конете ми.

— Обикновено е отворено. Може Джуно да се е разболял. — Джуно Бранд беше ковачът.

— Вероятно това е причината.

Фил се усмихна през гъстата си брада.

— Отиди пак след ден-два. Обзалагам се, че ще го намериш. Но ако закъсате за нещо, се обадете.

Кейлъб реши да не казва на Пим какво видя в гората; нямаше смисъл да я тревожи, а и един мъртъв енот не означаваше нищо. Но вечерта, докато миеха чиниите, отново я помоли да не се отдалечава от къщата.

Тревожиш се прекалено, отвърна тя.

Извинявай.

Няма нищо. Пим се обърна и го изненада с продължителна целувка. Това е една от причините да те обичам.

Кейлъб повдигна палаво вежди.

Каквото си мисля ли имаш предвид?

Нека първо приспя Тео.

Но нямаше нужда. Бебето вече спеше.

Двайсет и осем

Нощта започна, както започваха всички нощи за нея — на покрива на недовършен небостъргач на ъгъла на Четирийсет и трета улица и Пето авеню. Духаше силен вятър, на моменти топъл; небето беше осеяно със звезди, многобройни като прашинки. Черните силуети на високите сгради се открояваха на фона на нощното небе. Емпайър Стейт Билдинг. Рокфелер Център. Великолепната Крайслер Билдинг, любимата сграда на Фанинг, се извисяваше над всички с изящната си кула в стил ар деко. Алиша обичаше най-много часовете след полунощ. Тишината беше някак си по-пълна, въздухът — по-чист. Чувстваше се по-близо до същността на всичко по света, звуците и миризмите бяха по-наситени. Нощта я изпълваше и течеше в кръвта ѝ. Тя си пое въздух и издиша. Пълна, превъзходна тъмнина.

Прекоси покрива, стигна до строителния кран и започна да се катери. Прикрепен към голите трегери на последните етажи на сградата, той се извисяваше на трийсет метра над покрива. Имаше стълби, но Алиша не им обърна внимание, тъй като стълбите бяха чудата част от живот, който почти не помнеше. Стрелата на крана беше разположена успоредно със западната фасада на сградата. Тя отиде до края ѝ, откъдето в мрака се спускаше дълга верига с кука. Алиша я нави на макарата, освободи спирачния лост и я повлече след себе си. На мястото, където стрелата и колоната на крана се съединяваха, имаше малка платформа. Тя постави куката върху нея отиде при спирачния лост и го застопори. Върна се на платформата. Изпълни я нетърпение, като глад, който трябваше да бъде утолен. Застана права, с високо вдигната глава, хвана здраво куката и скочи.

Полетя надолу. Номерът беше да пусне куката в точния момент, когато скоростта и инерцията ѝ бяха в перфектен баланс. Това щеше да се случи на две трети по възходящата траектория от параболата, която описваше куката. Приготви се. Тялото ѝ, сетивата ѝ, мислите ѝ — всички те бяха в хармония със скоростта и пространството.

Пусна куката. Литна; прибра колене до гърдите си. Направи три салта във въздуха и се изпъна. Целта ѝ беше плоският покрив от другата страна на улицата, който сякаш я чакаше с отворени обятия: Добре дошла, Алиша.

Попадение.

Силите ѝ се бяха увеличили. Сякаш в присъствието на създателя ѝ вътре в нея се беше задействал мощен механизъм. Малките пространства в града бяха играчка; вече можеше да прескача огромни бездни, да каца с лекота върху най-тесните первази, да се хваща и за най-малките пукнатини. Гравитацията нямаше власт над нея; Алиша се рееше над Манхатън като птица. В огледалните небостъргачи отражението ѝ се стрелкаше и издигаше, спускаше и пикираше.

След известно време се озова над Трето авеню, близо до границата между морето и земята; на няколко пресечки южно от „Астор Палас“ започваше настъпващата вода, бликаща от наводнения остров. Алиша се спусна скорострелно между сградите и се приземи на улицата. Навсякъде имаше счупени мидени черупки и изсъхнали водорасли, донесени от вълнения по време на бури. Тя коленичи и прилепи ухо в асфалта.

Чу звуци от движение.

Махна решетката без усилие; слезе в тунела, запали факла и тръгна на юг през плитката вода. Безброят на Фанинг се хранеше. Навсякъде имаше техни изпражнения, излъчващи остра миризма, както и останки от плячката им — кости на мишки, плъхове и други дребни животни от канализацията на града. Някои от изпражненията бяха пресни, най-много отпреди няколко дни.

Мина през метростанцията на „Астор Палас“. Сега го усещаше: морето, което непрекъснато напираше, стремеше се да разшири владенията си, да удави света в студената си синя тежест. Пулсът ѝ се ускори; косъмчетата по ръцете ѝ настръхнаха. Просто вода, каза си тя. Просто вода…

Видя шлюза. Тънка струйка вода, почти като мъгла, проникваше през пролуката. Алиша пристъпи напред. Поколеба се за миг, след което протегна ръка и докосна студената повърхност. От другата страна лежаха безбройни тонове налягане, възпирани векове наред от масивната преграда. Фанинг ѝ беше разказал историята. Цялата мрежа на метрото в Манхатън се намираше под морското равнище: само въпрос на време беше да стане бедствие. След като ураганът Уилма наводнил тунелите, управата на града поставила шлюзове, за да спират водата. В разгара на епидемията, когато токът угаснал, аварийните механизми ги запечатали. И така, преградите се издигаха тук повече от век и спираха напиращия океан.

Не се страхувай, не се страхувай…

Чу шум зад гърба си. Обърна се и вдигна факлата. На границата на кръга светлина проблеснаха очи. Едър мъжки, но кльощав, ребрата му се брояха; той клекна като жаба между релсите, стиснал в устата си плъх. Плъхът се гърчеше и писукаше, а дългата му опашка се мяташе бясно.

— Какво зяпаш? — попита Алиша. — Махай се.

Съществото затвори челюсти с щракване. Шурна кръв, чу се звук от смукане и виралът изплю обезкървения труп на плъха на земята. Стомахът на Алиша се сви, не от гадене, а от глад; не беше яла от седмица. Виралът размаха нокти във въздуха като котка и наклони любопитно глава: Що за създание си ти?

— Махай се. — Тя размаха факлата като копие. — Изчезвай! Чупката!

Виралът ѝ хвърли един последен, почти приятелски поглед и изчезна бързо.

Фанинг вече се беше приготвил за настъпването на деня, като беше спуснал щорите. Седеше на обичайната си маса на балкона над чакалнята и четеше книга на свещ. Вдигна очи, когато тя пристигна.

— Как мина ловът?

Алиша седна на един стол.

— Не бях гладна.

— Трябва да се храниш.

— Ти също.

Фанинг отново сведе очи към книгата. Алиша погледна заглавието: Хамлет.

— Ходих до библиотеката.

— Виждам.

— Пиесата е много тъжна. Не, не тъжна. Гневна. — Фанинг сви рамене. — Не я бях чел от години. Сега ми се струва съвсем различна. — Той прелисти няколко страници, намери онази, която търсеше, и вдигна пръст като истински професор. — Слушай.

Не е чудно духът да е от пъкъла изпратен!

Лукавият умее да приема

примамлив лик и може би използва

това, че съм нездрав и меланхолен —

а той е мощен тъкмо при такива, —

за да ме вкара в грях. Аз искам друг,

по-силен довод. Сцената! Със нея

ще впримча аз душата на злодея!

След като Алиша не каза нищо, той я погледна въпросително.

— Не ти харесва, а?

Фанинг често менеше настроението си. Можеше да мълчи мрачно дни наред, а после неочаквано да се разбъбри. Напоследък говореше със сух, хумористичен, почти самодоволен тон.

— Разбирам защо ти харесва.

— „Харесва“ не е точната дума.

— Не разбирам края обаче. Кой става крал?

— Именно.

През завесите проникваха тънки снопчета светлина и хвърляха сенки по пода. Фанинг, изглежда, не се тревожеше, макар да бе далеч по-чувствителен от нея. За него слънцето беше изключително болезнено.

— Те се събуждат, Тим. Ловуват. Сноват из тунелите.

Фанинг продължи да чете.

— Чу ли ме?

Той вдигна глава и се намръщи.

— Добре, и какво от това?

— Договорката ни не беше такава.

Той отново впери очи в книгата, макар само да се преструваше, че чете. Алиша стана.

— Отивам да видя Воин.

Фанинг се прозя, при което се видяха острите му зъби, и ѝ се усмихна с бледите си устни.

— Аз съм тук.

Алиша си сложи очилата, излезе през входа откъм Четирийсет и трета улица и се отправи на север по Медисън авеню. Пролетта настъпваше постепенно; някои дървета започваха да се раззеленяват, а по сенчестите места все още имаше купчинки сняг. Конюшнята се намираше в източната част на парка на Шейсет и трета улица, до зоопарка. Тя свали одеялото на Воин и го изведе навън. Паркът ѝ се струваше статичен, сякаш застинал между два сезона. Алиша седна на един камък край езерото и наблюдаваше как конят пасе. Остарял беше с достойнство; уморяваше се малко по-бързо, но все още беше силен и енергичен. В опашката и гривата, както и около глезените му се бяха появили бели косми. След като се нахрани, Алиша го оседла и се метна на гърба му.

— Какво ще кажеш за една разходка, приятелю?

Насочи го през поляната към сянката на дърветата. Спомни си деня, в който го видя за пръв път, див и необуздан, сам край останките от гарнизона в Киърни, да я чака като послание. С теб сме един за друг. Ще бъдем едно цяло навеки. След като отминаха дърветата, го подкара в тръс, след това го пришпори. Отляво се намираше резервоарът, милиони литри вода, живителната сила в зеленото сърце на града. Спря при стария релсов път и слезе от коня.

— Връщам се след малко.

Навлезе в гората, събу си ботушите и се качи на едно подходящо дърво в края на просеката. Там се спотаи и зачака.

Накрая желанието ѝ се сбъдна: появи се млада кошута с потрепващи уши и наведена към тревата глава. Алиша чакаше търпеливо животното да се приближи. По-близо. По-близо.

Фанинг не беше помръднал от масата. Той вдигна очи от книгата и се усмихна.

— Какво виждам?

Алиша свали кошутата от раменете си и я остави на бара. Главата на мъртвото животно увисна, а розовият език се подаде от устата като панделка.

— Казах ти, че трябва да се храниш — заяви Алиша.

Двайсет и девет

Първите изстрели прогърмяха по график, поредица от далечни пукоти от другия край на пътя през водата. Един часът през нощта беше и Майкъл стоеше скрит с Ранд и другите при хангара. Вратата се отвори и отвътре бликна светлина и смях; един мъж излезе с олюляване, прегърнал през раменете проститутка.

Той умря с изхриптяване. Оставиха го да лежи, където падна, а кръвта от прореза на жицата в гърлото му обагри земята. Майкъл отиде при жената. Не я познаваше. Ранд ѝ бе запушил устата с длан, за да заглуши ужасените ѝ писъци. Беше на не повече от осемнайсет години.

— Нищо няма да ти направим, ако мълчиш. Разбираш ли?

Момичето беше охранено, с къса червена коса. Очите ѝ, силно гримирани, бяха ококорени. Тя кимна.

— Приятелят ми ще си махне ръката и ще ми кажеш в коя стая е той.

Ранд предпазливо отдръпна ръка.

— В последната, в дъното на коридора.

— Сигурна ли си?

Тя кимна енергично няколко пъти. Майкъл ѝ изреди няколко имена. Четирима играели карти в салона; двама били отзад в стаичките.

— Добре, изчезвай оттук.

Момичето побягна. Майкъл погледна другите.

— Влизаме на две групи. Ранд е с мен; вие стойте в салона, докато всички са готови.

С влизането всички вдигнаха очи към тях, но не направиха нищо. Те бяха приятели и несъмнено се бяха отбили в хангара по същата причина като всички останали: да пийнат, да поиграят карти, за няколко минути наслада в стаичките. Втората група се разпръсна из салона, докато Майкъл и другите минаха по коридора и заеха позиции пред вратите. Подадоха сигнала и вратите се отвориха.

Дънк лежеше по гръб, гол, а една жена го яздеше енергично.

— Майкъл, какво, по дяволите? — Но когато видя Ранд и другите мъже, изражението му се промени. — О, сигурно се шегуваш.

Майкъл погледна проститутката.

— Защо не излезеш да се разходиш?

Жената грабна роклята си от пода и излезе на бегом. От друга част на сградата долетяха викове и крясъци, звук от счупени стъкла и един изстрел.

— Рано или късно щеше да се случи — обърна се Майкъл към Дънк. — Най-добре да се възползвам от възможността.

— За голям умник се мислиш, а? Ще умреш в мига, в който излезеш оттук.

— Очистихме всички, Дънк. Пазех те за последно.

По лицето на Дънк се изписа фалшива усмивка; въпреки заплахите той знаеше, че гледа смъртта в очите.

— Разбирам. Искаш по-голям дял. Заслужи си го. Мога да ти го осигуря.

— Ранд?

Ранд пристъпи напред с жица в ръце. Трима други сграбчиха Дънк, който се опита да стане, и го натиснаха на дюшека.

— За бога, Майкъл! — Мяташе се като риба. — Отнасях се с теб като със собствен син!

— Нямаш представа колко си смешен.

Когато жицата се затегна около гърлото на мъжа, Майкъл излезе от стаята. Последният от приближените на Дънк оказваше някаква съпротива във втората стаичка, но накрая Майкъл чу едно последно изхриптяване и тупването на нещо тежко на пода. Гриър го посрещна в салона, където между преобърнатите маси лежаха трупове. Един от тях беше Фасто; прострелян беше в окото.

— Приключихме ли? — попита Майкъл.

— Маклийн и Дибек избягаха с един от камионите.

— Ще ги спрат на пътя. Няма да се измъкнат. — Майкъл погледна към мъртвия Фасто на пода. — Изгубихме ли и други хора?

— Не, доколкото знам.

Натовариха телата на камиона, който чакаше отвън. Общо трийсет и шест трупа, цялото приближение на Дънк от убийци, сутеньори, крадци: закараха ги до дока, натовариха ги в лодка и ги метнаха в канала.

— Какво ще правим с жените? — попита Гриър.

Майкъл си мислеше за Фасто — той беше един от най-добрите електроженисти. На този етап всеки загубен човек беше проблем.

— Накарай Кръпката да ги постави под стража в някоя от бараките. Щом сме готови да тръгнем, ще ги натоварим на автобус да ги откара оттук.

— Кой знае какви истории ще разказват.

— Никой няма да им повярва.

— Прав си.

Камионът с телата потегли.

— Не искам да те пристискам, но реши ли какво ще правиш с Лор? — попита Гриър.

Майкъл размишляваше по въпроса от седмици. И винаги стигаше до един и същ отговор.

— Тя е единственият човек, на когото мога да поверя тази задача.

— Съгласен съм.

Майкъл се обърна към Гриър.

— Сигурен ли си, че не искаш ти да ръководиш дейностите? Мисля, че ще се справиш отлично.

— Ролята ми не е такава. Бергенсфиорд е твой. Не се тревожи, ще държа нещата под контрол.

Смълчаха се за малко. Единствената светлина идваше от големите прожектори на доковете. Хората на Майкъл щяха да работят цяла нощ.

— Исках да те попитам нещо — каза Майкъл.

Гриър наклони глава с интерес.

— Знам, че във видението си не виждаш кой друг е на кораба…

— Виждам само острова и петте звезди.

— Знам. — Майкъл се поколеба. — Не знам как да се изразя, но поне имаше ли… усещането, че и аз съм там?

Гриър изглеждаше озадачен от въпроса.

— Наистина не знам.

— Можеш да си честен с мен.

— Знам.

От пътя се чуха гърмежи: пет изстрела, пауза, още два, целенасочени, окончателни. Дибек и Маклийн.

— Явно приключихме — отбеляза Гриър.

Ранд дойде при тях.

— Всички се събраха на дока.

Изведнъж Майкъл усети цялата тежест на постъпката си. Не задето беше дал заповед за смъртта на толкова много хора; това се оказа по-лесно, отколкото очакваше. Сега той се разпореждаше — провлакът беше негов. Той провери пълнителя на пистолета си, пусна предпазителя и го прибра в кобура. От сега нататък нямаше да се разделя с оръжието.

— Добре, цистерните потеглят след трийсет и шест дни. Да се залавяме за работа.

Трийсет

Свободният щат Айова (Бившето Отечество)

Население 12 139 души

Шериф Гордън Юстас започна 24 март — както правеше всяка година на тази дата — като закачи кобура с револвера си на таблата на леглото.

Защото не беше редно да носи оръжие. Щеше да е проява на неуважение. През следващите няколко часа той щеше да бъде обикновен човек, като всеки друг, който стоеше в студа с болящи го стави и размишляваше за неосъщественото бъдеще.

Живееше в стая в задната част на затвора. Спеше там от десет години, от нощта в която не успя да намери сили да се върне в къщата. Смяташе се за човек, който можеше да се отърси от всичко и да продължи напред, а и не беше първият, който извади лош късмет. Но през онази нощ нещо в него угасна и затова живееше в тази кутийка, обзаведена само с легло, мивка и стол, тоалетна надолу по коридора и пияници, прибрани за през нощта, за компания.

Навън слънцето изгряваше неохотно, както беше характерно за Айова през март. Юстас стопли вода в чайник на печката и го занесе при легена заедно с бръснач и сапун. Огледа се в старото напукано огледало. Грозна гледка. Половината му предни зъби липсваха, куршум беше откъснал почти цялото му ляво ухо, едното му око беше сляпо: приличаше на създание от детска приказка, злото старо чудовище под моста. Обръсна се, изплакна лице, изми се под мишниците и се избърса с кърпа. За закуска имаше само няколко вчерашни бисквити, твърди като камък. Седнал на масата, той ги дъвка криво-ляво с кътниците и ги прокара с глътка царевична ракия от каната под мивката. Рядко пиеше алкохол, но обичаше по чашка сутрин, особено днес, сутринта на 24 март.

Облече си палтото, сложи си шапката и излезе. И последният сняг се беше стопил и оставил след себе си кал. Затворът беше една от малкото сгради в стария център, които все още се използваха; повечето постройки пустееха от години. Духна в дланите си, докато минаваше покрай останките от Купола — от него бяха останали само купчина камъни и няколко овъглени греди — и продължи надолу по хълма до мястото, което наричаха Равнината, където старите работнически къщи отдавна бяха разрушени и използвани като дърва за огрев. Там все още живееха хора, но съвсем малко; лошите спомени още витаеха. Сегашните обитатели бяха предимно млади, родени след времето на червенооките, или старци, които не можеха да се откъснат от психологическите окови на стария режим. Сега в района имаше мизерни колиби без течаща вода, по улиците течаха реки отпадъчни води, а из боклуците ровеха мърляви деца и мършави кучета. Сърцето на Юстас се късаше всеки път, щом ги видеше.

А трябваше да е съвсем различно. Някога той имаше планове, надежди. Вярно, много хора приеха предложението да се преселят в Тексас през първите години; Юстас бе очаквал това. Добре, нека вървят, мислеше си тогава. Тук щяха да останат сърцати души, истински вярващите, онези, които смятаха, че краят на червенооките не е просто освобождение от робството, а нещо повече: шанс да победят неправдата, да започнат отначало, да си изградят нов живот.

Но докато гледаше как населението се топи, започна да се тревожи. Онези, които останаха, не бяха строителите и мечтателите. Много от тях просто бяха твърде немощни, за да пътуват; други се страхуваха; трети бяха свикнали някой друг да взима решенията и не бяха способни да постигнат почти нищо сами. Юстас се беше опитал да организира хората, но никой нямаше представа как се управлява функциониращ град. Нямаха инженери, нямаха водопроводчици, нямаха електротехници, нямаха лекари. Можеха да работят с машините, останали от червенооките, но никой не знаеше как да ги поправи, когато се счупеха. Електроцентралата се повреди след три години, а водоснабдяването и канализацията след пет; десетилетие по-късно вече почти нищо не работеше. Нямаше кой да преподава на децата. Съвсем малко от възрастните знаеха да четат, а повечето смятаха, че образованието е безсмислено. Зимите бяха сурови — имаше хора, които умираха от измръзване по домовете си — а летата бяха непоносимо горещи, една година суша, на следващата поройни дъждове. Реката беше мръсна, но хората продължаваха да пълнят кофите си там; мнозина измряха от болест, която наричаха „речна треска“. Половината крави, повечето коне и овце, както и всички прасета измряха.

Червенооките им бяха оставили всичко, необходимо за изграждането на функциониращо общество, с изключение на най-важното: волята да го постигнат.

Пътят през Равнината го отведе до реката и на изток до стадиона. До него се намираше гробището. Юстас мина през редиците надгробни плочи. До някои имаше оставени изгорели свещи, детски играчки, отдавна изсъхнали диви цветя, подаващи се изпод топящия се сняг. Паметниците бяха подредени спретнато; единственото нещо, в което хората тук ги биваше, беше копаенето на гробове. Спря пред гроба, който търсеше, и клекна пред плочата.

Нина Ворхис Юстас

Саймън Тифти Юстас

Любима съпруга, любим син

Умрели бяха един след друг, за няколко часа. Съобщиха на Юстас чак два дни по-късно; по онова време той беше прикован от треска и бълнуваше, раздиран от страшни сънища, които се радваше, че не помни. Епидемията беше посякла града като с коса. Изглежда, нямаше логика кой умира и кой оцелява; сред жертвите имаше също толкова здрави възрастни, колкото и бебета и старци. Болестта ги поваляше бързо: висока температура, треперене, раздираща дробовете кашлица. Понякога изглеждаше, че болният се е излекувал, но болестта се завръщаше с пълна сила и отнасяше жертвата си за минути. Саймън беше на три години — будно дете с интелигентен поглед и радостен смях. Юстас не бе изпитвал толкова силна обич към никой друг, дори към Нина. Двамата се шегуваха как любовта им един към друг бледнееше в сравнение с обичта към детето им, макар, разбира се, да не беше съвсем вярно. Любовта към сина им беше просто друго изражение на любовта им един към друг.

Постоя на гроба няколко минути. Обичаше да си припомня дребни подробности. Конкретни вечери, откъслечни разговори, кратки докосвания. Рядко мислеше за въстанието; струваше му се, че то вече няма значение, а смелостта на Нина като боец беше само малка част от цялостната ѝ същност. Истинското си лице бе показвала само пред него.

Натежалото му сърце му подсказа, че е време да тръгва. Поредната изминала година. Той погали камъка на раздяла и пое обратно през лабиринта от надгробни плочи.

— Хей, господине!

Юстас се обърна секунда преди първата буца лед да прелети покрай главата му. Три момчета, тийнейджъри, стояха на петнайсетина метра от него между гробовете и се кискаха като идиоти. Когато обаче им хвърли смразяващ поглед, смехът секна.

— Мамка му! Това е шерифът.

Избягаха, преди Юстас да успее да каже нещо. Жалко, действително имаше какво да им каже. Няма нищо. Не бягайте. Сега синът ми щеше да е на вашите години.

Когато се върна в затвора, Фрай Робинсън, заместникът му, седеше на бюрото с вдигнати крака и хъркаше, заровил лице в яката си. На практика беше още дете, нямаше и двайсет и пет години, с широко добродушно лице и гладка, пухкава брадичка, която рядко се налагаше да бръсне. Не беше много умен, но не беше и глупав; работеше при Юстас по-дълго от другите мъже, което не беше за подценяване. Юстас затръшна вратата и Фрай се събуди стреснато.

— Боже, Гордо. Защо блъскаш така вратата?

Юстас си сложи кобура с пистолета. Правеше го предимно за показ; държеше го зареден, но мунициите, останали от червенооките, почти бяха свършили, а и на тях не можеше да се разчита. Често при натискане на спусъка не изгърмяваха.

— Нахрани ли Руди?

— Тъкмо се канех да го направя, преди да ме събудиш. Къде беше? Мислех, че още спиш.

— Ходих да видя Нина и Саймън.

Фрай го погледна озадачено; след миг се сети.

— Мамка му, днес е двайсет и четвърти.

Юстас сви рамене. Какво да му каже?

— Мога да поема нещата тук, ако искаш — предложи Фрай. — Защо не си вземеш почивен ден?

— И какво да правя?

— Ами можеш да поспиш. Или да се напиеш.

— Повярвай ми, обмислял съм го.

Юстас занесе закуска на Руди в килията: няколко стари бисквити и суров картоф, нарязан на парчета.

— Ставай, друже!

Руди надигна мършавото си тяло от нара. Крадец, побойник и досадник, Руди толкова често попадаше в затвора, че дори си имаше любима килия. Този път го бяха прибрали за нарушаване на обществения ред в пияно състояние. Руди смръкна мощно, изплю мазна храчка в кофата, която служеше за тоалетна, и се затътри до решетките, придържащ панталоните си с ръка. Следващия път може би трябва да му оставя колана, помисли си Юстас. Може да направи услуга на всички ни и да се обеси. Юстас му подаде чинията през пролуката.

— Само това ли? Бисквити и картоф?

— А ти какво очакваш? Март месец е.

— Обслужването тук става все по-зле.

— Тогава се постарай да не те прибираме.

Руди седна на леглото и отхапа парче бисквита. Зъбите му бяха отвратителни, покафенели и разклатени, макар че точно Юстас нямаше право да коментира. От устата му захвърчаха трохи, когато попита:

— Харолд кога ще дойде?

Харолд беше съдията.

— Откъде да знам?

— Трябва да ми смените кофата.

Юстас вече вървеше обратно по коридора.

— Сериозно говоря! — извика Руди. — Тук вони!

Юстас се върна в приемната и седна на бюрото си. Фрай лъскаше револвера си, нещо, което правеше по десет пъти на ден. Все едно пистолетът му беше домашен любимец.

— За какво недоволства?

— Храната не му харесва.

Фрай се намръщи презрително.

— Трябва да е благодарен. И аз това закусвах. — Той замълча и подуши въздуха. — Божичко, каква е тази воня?

— Хей, кретени! — провикна се Руди. — Имам подарък за вас!

Руди стоеше прав в килията си и държеше празната кофа с тържествуващо изражение. По коридора като кафява река течаха урина и фекалии.

— Ето какво мисля за проклетите ви картофи!

— По дяволите! — извика Фрай. — Сега ще изчистиш.

Юстас се обърна към заместника си.

— Дай ми ключа.

Фрай откачи връзката ключове от колана си и я подаде на Юстас.

— Сериозно говоря, Руди — посочи го той с пръст. — Този път здравата загази.

Юстас отключи вратата, влезе в килията, затвори вратата след себе си, пъхна ръка през решетките и отново заключи врата. След това пъхна връзката с ключовете в джоба си.

— Какво, по дяволите, правиш? — попита Руди.

— Гордън? — Фрай го погледна предпазливо. — Какво правиш?

— Един момент.

Юстас извади револвера си, завъртя го в ръка и удари Руди през лицето с дръжката. Руди се олюля назад и се просна на пода.

— Полудя ли? — Руди запълзя назад, докато стигна до стената. Облиза устни и изплю един окървавен зъб в дланта си. Вдигна го за дългия прогнил корен. — Виж какво направи! Сега как ще ям?

— Няма да усетиш разликата.

— Сам си го изпроси, лайно такова — рече Фрай. — Хайде, Гордо, да намерим на този боклук парцал и кофа. Мисля, че си е извадил поука.

Юстас обаче не беше на същото мнение. Да си извади поука — какво всъщност означаваше това? Не беше съвсем сигурен, но като че ли постепенно започваше да разбира. Руди държеше зъба си с възмутено изражение. Гледката беше отвратителна; сякаш изразяваше всички несправедливости в живота на Юстас. Той прибра пистолета в кобура и остави Руди да си мисли, че най-лошото се е разминало, след което го вдигна и го блъсна в стената. Чу се хрущене като от стъпкана хлебарка: Руди нададе вой от болка.

— Гордън, моля те — каза Фрай. — Отвори вратата.

Юстас не беше ядосан. Гневът го бе напуснал преди години. Изпитваше облекчение. Той хвърли Руди в другия край на килията и се зае за работа: удряше го с юмруци, с дръжката на пистолета, риташе го с острите върхове на ботушите си. Почти не чуваше молбите на Фрай да спре. Нещо в него се беше отприщило и го изпълваше с въодушевление, все едно препускаше с кон. Руди лежеше на земята, вдигнал ръце пред лицето си, за да го предпази. Ти си жалка отрепка. Заради такива като теб градът загива. И сега ще ти дам да се разбереш.

Тъкмо вдигаше Руди, за да удари главата му в ръба на леглото — какво удовлетворение само щеше да изпита да чуе изхрущяването — когато във вратата изщрака ключ и Фрай го сграбчи изотзад. Юстас удари Фрай с лакът в корема и го отхвърли назад, след което хвана Руди в гръб, натисна трахеята му с предмишница и заби коляно в гърба му за опора. Едно силно дръпване и щеше да го довърши.

Но тогава видя звездички. Фрай стоеше над него задъхан и държеше в ръка ръжен, с който бе ударил Юстас по главата.

— Божичко, Гордо. Какво ти стана?

Юстас примигна; звездичките угаснаха една по една. Главата го цепеше; гадеше му се.

— Май се увлякох.

— Той си го заслужаваше, но това беше прекалено.

Юстас се обърна и погледна към Руди, който лежеше свит на кълбо, пъхнал ръце между краката си. Лицето му беше окървавено.

— Здравата го натупах, а?

— Мутрата му си беше грозна и преди. — Фрай се обърна към Руди: — Чуваш ли ме? Ако кажеш и думичка за случилото се, ще свършиш мъртъв в някоя канавка. — Фрай погледна към Юстас. — Извинявай, не исках да те удрям толкова силно.

— Няма нищо.

— Не искам да те пришпорвам, но ще е добре да се махнеш оттук за известно време. Можеш ли да станеш?

— А Руди?

— Аз ще се погрижа за него. Дай да ти помогна да се изправиш.

Фрай го вдигна на крака. Наложи се Юстас да се хване за решетките за момент, докато спре да му се върти свят. Кокалчетата на дясната му ръка бяха подути и окървавени. Опита се да ги свие в юмрук, но не успя.

— Добре ли си? — Фрай го гледаше загрижено.

— Да, така мисля.

— Просто отиди да се разходиш. И си превържи ръката.

На вратата на килията Юстас спря. Фрай помагаше на Руди да се изправи и да седне. Ризата му беше цялата в кръв.

— Знаеш ли, прав беше — рече Юстас.

— За какво?

Юстас не съжаляваше за стореното, но предполагаше, че по-късно може все пак да изпита съжаление. С много неща беше така; нормалната реакция идваше чак след известно време.

— Май трябваше да си взема почивен ден.

Трийсет и едно

Алиша започна да прекарва нощите в конюшнята.

Фанинг, изглежда, не забелязваше отсъствието ѝ. Не разбирам защо все ходиш при коня, но това си е твоя работа, казваше например, без да вдига очи от книгите, с които вече запълваше цялото си време. Изглеждаше разсеян, потънал в мисли. Определено изглеждаше различен; нещо се беше променило. Промяната изглеждаше масивна като разместващи се с тътен тектонски плочи. Фанинг не спеше — ако изобщо можеше да се каже за техния вид, че спи. В миналото през светлата част от деня го обземаше някаква меланхолична умора. Изпадаше в подобно на транс състояние — затваряше очи, отпускаше ръце в скута си с преплетени пръсти. Алиша знаеше какво сънува. Неумолимото въртене на часовникови стрелки. Анонимната забързана тълпа. Неговият кошмар беше безкрайно чакане в безжалостна вселена — без надежда, без любов, без целта, която само те можеха да му осигурят.

Веднъж и тя сънува подобен сън. Сънува дъщеря си. Роуз.

Понякога мислеше за миналото.

— Ню Йорк е град на спомени — обичаше да казва Фанинг.

Липсваха ѝ приятелите, както на мъртвите несъмнено липсваха живите, обитателите на отдавна отишъл си свят. Какво помнеше Алиша? Полковника. Как като малка седи в тъмното. Годините ѝ в Стражата, изпълнени с усещане за удовлетворение. Често си спомняше за една конкретна, съдбовна нощ. Завела беше Питър на покрива на електростанцията, за да му покаже звездите. Двамата лежаха един до друг върху бетона, топъл от горещината на деня, и си говореха под нощното небе, което ѝ изглеждаше още по-поразително, защото Питър го виждаше за пръв път. Ти мислил ли си за това?, попитала го бе Алиша. За кое?, попита той; и тя каза нервно — не можеше да се сдържи — Ще ме накараш да го изрека? Да се събереш с някого, Питър. Да имаш Малки. След време разбра какво всъщност бе имала предвид с въпроса си: да я спаси, да ѝ открие нов живот. Но тогава вече беше твърде късно; имаше чувството, че винаги е било твърде късно. От нощта, когато Полковника я изостави, Алиша престана да бъде истински човек; беше се предала.

Фанинг твърдеше, че за техния вид времето тече различно, и се оказа прав. Дните се сливаха неумолимо, сезоните се сменяха, годините минаваха. Какво представляваха един за друг? Той беше добър. Разбираше я. Изминали сме един и същ път, казваше. Остани при мен, Лиш. Остани при мен и всичко ще приключи. Вярваше ли му? Понякога ѝ се струваше, че Фанинг знае всичките ѝ съкровени тайни. Но какво да отвърне, какво да попита, кога да го слуша и колко дълго? Разкажи ми за нея. Колко тих и нежен беше гласът му. Никога не беше чувала такъв глас; сякаш окъпан в сълзи. Разкажи ми за Роуз.

Но част от него беше прикрита, неразгадаема. Дългите му мрачни периоди на мълчание я тревожеха, както и моментите на престорена веселост, която изглеждаше напълно фалшива. Той започна да излиза нощем, нещо, което не беше правил от години. Не казваше нищо; просто изчезваше. Алиша реши да го проследи. Три поредни нощи той скита безцелно, самотна фигура, бродеща по улиците; но на четвъртата я изненада. С решителна крачка отиде в Уест Вилидж и спря пред безличен жилищен блок на пет етажа и няколко стъпала, водещи до входа. Алиша се скри зад парапета на един покрив в края на улицата. Изведнъж разбра: някога Фанинг бе живял тук. Сякаш обзет от внезапна решителност, той отиде до вратата, разби я с лакът и влезе в сградата.

Стоя вътре дълго. Мина един час, после втори. Алиша започна да се притеснява. Ако не излезеше скоро, нямаше да има време да се върне на гарата преди изгрев-слънце. Най-накрая се появи. Спря в подножието на стълбите, Сякаш усетил присъствието ѝ, се озърна и погледна право към нея. Алиша се снижи зад парапета и притисна тяло върху покрива.

— Знам, че си тук, Алиша. Няма нищо.

Когато надзърна отново над парапета, улицата беше пуста.

Фанинг не спомена за случилото се през нощта и Алиша не повдигна въпроса. Видяла беше нещо, но не знаеше какво означава. Защо след толкова години бе решил да се върне в дома си?

Фанинг не излезе повече от гарата.

Но явно беше предугадил любопитството на Алиша. Отвътре сградата беше порутена. Стените бяха осеяни с черни петна от мухъл, а подовете бяха изгнили и меки под краката ѝ. На стълбището от тавана капеше вода от пробита тръба. Алиша се качи на втория етаж, където я чакаше отворена врата. Мебелите, макар покрити с прах, бяха подредени; книги, списания и различни декоративни предмети все още бяха по местата, където Алиша предполагаше, бяха стояли през последните часове от човешкия живот на Фанинг. Докато обикаляше хубавите стаи, започна да разбира защо е тук. Фанинг искаше тя да узнае що за човек е бил. Предлагаше ѝ да го опознае по-добре.

Влезе в спалнята, която изглеждаше по-различно от останалите помещения в апартамента. В нея витаеше усещането, че е била обитавана наскоро. Обзавеждането беше скромно: бюро, скрин, фотьойл под прозореца, спретнато легло. По средата на дюшека имаше вдлъбнатина с човешки размери. Подобна вдлъбнатина имаше и на възглавницата.

На нощното шкафче имаше чифт очила. Алиша знаеше чии са; те бяха част от историята. Вдигна ги внимателно. Бях малки, с телени рамки. Вдлъбнатината на леглото, чаршафите, очилата, оставени на ръка разстояние. Фанинг беше лежал тук. И беше оставил всичко така, за да го види Алиша.

Какво точно иска да видя? запита се тя.

Легна на леглото. Дюшекът увисна, пълнежът му отдавна беше изгнил. Сложи си очилата.

Така и не можа да си го обясни; в мига, в който погледна през стъклата, сякаш се превърна в него. Миналото я заля, изпълни я силна болка. Истината удари сърцето ѝ като токов удар. Разбира се. Разбира се.

Зората я завари на моста. Страхът ѝ от бушуващата вода, макар силен, ѝ изглеждаше банален и тя го пропъди от мислите си. Зад гърба ѝ слънцето хвърляше дълги златни лъчи. Яхнала Воин, пое по моста след сянката си.

Трийсет и две

Намериха Бил в басейна в края на преливника. Предишната вечер се беше измъкнал незабелязано от болницата заедно с дрехите и обувките си. По-нататък следите му се губеха. Някой каза, че го видял да играе комар, но не беше сигурен; имаше вероятност да е било друга вечер. Бил винаги беше на масите за комар. По-силно впечатление би направило отсъствието му.

Загинал беше при падането: трийсет метра от върха на язовирната стена, после дългото търкаляне до басейна, където тялото му се бе спряло в един сифон. Краката му бяха натрошени, гръдният кош смачкан; с изключение на това изглеждаше както обикновено. Скочил ли беше, или го бяха бутнали? Животът му не се разви, както бяха очаквали; Сара се чудеше колко ли много Кейт беше крила от нея. Но нямаше да е редно да я пита.

Дълговете му обаче трябваше да бъдат платени. Сара, Холис и Кейт събраха спестяванията си, но те не стигаха да покрият и половината от сумата. Три дни след погребението Холис занесе парите в сградата в Х-таун, която всички продължаваха да наричат „При братовчеда“, макар самият братовчед да беше умрял преди години. Холис се надяваше, че с този жест и старите му познати ще успее да уреди въпроса. Върна се обаче унил и поклати глава. Сега играчите бяха други и името му нямаше никаква тежест.

— Не успях да уредя въпроса — каза той.

Кейт и момичетата бяха дошли да спят у Сара и Холис. Кейт изглеждаше вцепенена, жена, отдавна приела съдбата си, но скръбта на момичетата беше съкрушителна. В техните очи Бил беше просто баща им. Любовта им към него не бе помрачена от факта, че като беше поел по наклонената плоскост, сам беше поставил живота си в опасност. С годините болката щеше да се превърне в усещането, че ги е изоставил. Сара би направила всичко по силите си, за да им спести тази скръб. Но това, разбира се, беше невъзможно.

Оставаше единствено надеждата, че проблемът с дълговете ще се разреши по някакъв начин. След два дни Сара се прибра вкъщи и завари Холис на масата в кухнята с мрачно изражение. Кейт играеше карти с момичетата на пода, но Сара виждаше, че го прави, за да им отвлече вниманието; случило се беше нещо сериозно. Холис ѝ показа бележката, която някой беше пъхнал под вратата. На нея с едър детински почерк пишеше: „Прекрасни момичета“.

Холис държеше револвер в каса под леглото. Той го зареди и го даде на Сара.

— Ако някой влезе тук, стреляй.

Не ѝ каза какво е направил, но същата нощ „При братовчеда“ изгоря. На сутринта Сара отиде с Кейт до пощата, за да изпрати писмо, което вероятно щеше да пристигне в Мистик след доста време. Идваме ви на гости, беше написала Кейт на Пим. Момичетата нямат търпение да те видят.

Трийсет и три

Да, уморен съм. Уморих се да чакам, уморих се да мисля. Уморих се от себе си.

Мила Алиша: ти беше толкова добра към мен. Solamen miseris socios habuisse doloris: „Мъката обича компания“. Когато помисля за теб, Алиша, и за отношенията ни, си спомням за първото си посещение при бръснаря като малък. Потърпи — спомените са изключително важни за мен, а тази история има дълбоко значение. В родния ми град имаше само една бръснарница, която дори представляваше един вид клуб. Един съботен следобед баща ми ме заведе в това мъжко светилище. Обстановката беше опияняваща. Миришеше на тоник, кожа, талк. Гребени плуваха в синя ваничка за дезинфекция. Радиото с пращене предаваше мъжки мачове по зелени терени. Чаках, седнал до баща си на напукан червен пластмасов стол, и гледах как мъже сядаха, за да бъдат намазани с пяна, обръснати и изпратени по живо, по здраво. Собственикът на бръснарницата бил прочут пилот през Втората световна война. На стената зад касата имаше негова снимка като млад боец. Изпод острите му ножици и бръмчаща машинка всяка глава в малкото градче излизаше преобразена по подобие на неговата в деня, в който си бе сложил каската, бе преметнал шал около врата си и бе полетял в небесата, за да обсипе самураите с огън.

Дойде моят ред; повикаха ме. Присъстващите си разменяха усмивки и намигвания. Заех мястото си — върху металните облегалки на стола беше поставена дълга дъска — а бръснарят като тореадор разгъна с едно движение пелерината, завърза я стегнато под брадичката и уви врата ми с тоалетна хартия. Тогава забелязах огледалата. Едно на стената пред мен, едно отзад, в които ликът ми се отразяваше до безкрай. Гледката предизвика у мен екзистенциално гадене. Безкрайност: да, знаех думата, но светът на детството е краен и установен. Да видя безкрайността и образа си, запечатан милион пъти в нея, ме разтърси дълбоко. Междувременно бръснарят се бе заел за работа и в същото време си бъбреше с баща ми на различни теми. Помислих си, че ако съсредоточа погледа си само върху първото ми отражение, може да пропъдя останалите, но ефектът беше напълно противоположен: безбройните сенки, дебнещи зад него се набиваха още повече на очи, до безкрай, до безкрай, до безкрай.

Тогава обаче се случи нещо друго. Безпокойствието ми започна да изчезва. Насищащата сетивата атмосфера в бръснарницата, в съчетание с деликатното гъделичкане на ножиците по врата ми, постепенно ме потопи в състояние, подобно на транс. Осени ме идея: аз не бях просто едно отделно същество, а множество. Вгледах се в огледалото и ми се строи, че дори забелязвам дребни разлики между безбройните си отражения. Очите на едно бяха по-приближени, ушите на друго бяха разположени по-високо на главата, трето се бе смъкнало малко по-надолу на стола. За да проверя теорията си, започнах да въртя очи, да бърча нос, намигах с едно око, после с другото. Всичките ми отражения правеха същото, но забелязах едва доловимо забавяне, засечка във времето, между моето действие и реакцията на многобройните ми копия. Бръснарят каза да не мърдам, за да не ми отреже ухото, без да иска — мъжете се разсмяха — но думите му не ме притесниха, наслаждавах се на откритието си твърде много. Обърнах го на игра. Фанинг казва: Изплези език. Фанинг казва: Вдигни пръст. Каква възхитителна сила притежавах!

— Синко, стига си се въртял — каза баща ми.

Но аз не се въртях. Чувствах се изпълнен с живот.

Животът постепенно ни отнема това усещане. Ден след ден проникновените озарения на детството се губят. Единствено любовта ни възвръща истинската същност, поне така се надяваме, но и любовта ни бива отнета. А какво остава, когато сме лишени от любов? Въже и камък в Сентръл Парк.

Умирам от цяла вечност. Това исках да кажа. Умирам, както ти умираш, Алиша. През онзи отдавна отминал ден в детството си в огледалото видях теб, Алиша; и сега те виждам, докато вървя по улиците от стъкло. Една любов, изтъкана от надежда и друга любов, изтъкана от скръб.

Скъпа Алиша, обичах те.

А ти си тръгна. Знаех, че този ден ще дойде. Изражението ти, когато влезе в чакалнята: в очите ти се четеше гняв. Колко ядосана ми беше, колко гневно искряха очите ти заради предателството, с каква ярост се изляха думите от устата ти: Договорката ни не беше такава. Обеща, че ще ги оставиш на мира. Но знаеш много добре, че не мога; целта ни е предопределена. Надеждата е просто блудкава сладост върху езика, без вкуса на кръв. Какво сме ние, Алиша, ако не изпитание за човечеството? Ние сме бичът за света, размахван от Бог.

Алиша, прости дребната ми измама. Ти ме улесни. В моя защита ще кажа, че не те излъгах. Ако ме беше попитала, щях да ти кажа; повярва ми, защото искаше да ми повярваш. Сигурно ще се запиташ кой кого е следил. Кой кого наблюдаваше. Нощ след нощ ти обикаляше тунелите като учителка, проверяваща присъстващите. Често казано, наивността ти малко ме разочарова. Наистина ли вярваше, че всичките ми деца са тук? Че съм толкова немарлив? Аз съм учен и подхождам методично към всичко: имам очи навсякъде, следя всичко. Моите потомци, моят Безброй: аз вървя с тях, ловувам нощем, виждам през техните очи и на какво ставам свидетел? Великият град беззащитен, изоставен. Разрастващи се малки градчета и ферми. Човечеството пращящо от енергия, разселващо се из континента. Забравили са за нас; насочили са внимание обратно към всекидневието. Какво ще е времето? Какво ще облека за танцовата забава? За кого ще се оженя? Ще имам ли деца? Как ще ги кръстя?

Ти какво би им казала, Алиша?

Небесата си играят с мен; ще получа удовлетворение. Достатъчно дълго чаках този спасител, това Момиче от Никъде, тази Ейми БФ. Тя ми се подиграва с мълчанието си, с бездънното си, тактическо спокойствие. Целта ѝ е да ме накара да се покажа и аз ще го направя. Знам какво си мислиш, Алиша. Мислиш, че я презирам за смъртта на подлите ми другари, Дванайсетте. Грешиш! Денят, в който тя се изправи срещу тях, беше един от най-щастливите в дългото ми нещастно изгнание. Саможертвата ѝ беше възхитителна. Благословена от Бог. Тя ми даде — смея ли да използвам думата? — надежда. Без алфа няма омега; без начало няма край.

Казах ти: Доведи я при мен. Аз нямам вражда с човечеството; това е откуп с благородна цел; доведи я при мен, скъпа ми Лиш, и аз ще пощадя останалите.

О, не се заблуждавам. Знам какво ще направиш. Винаги съм знаел и това не помрачи любовта ми към теб — напротив. Ти си моята по-добра половина; всеки от нас трябва да изиграе ролята си.

И така настъпи дългоочакваният ден. Ти попита кой е злодеят, чиято душа трябва да впримчим. Аз или някой друг? Ще се смили ли създателят върху творението си? Скоро ще разберем. Завесата се вдига, светлините угасват, актьорите заемат местата си.

Да започваме.

IV

Обирът

Май, 122 г. сл.в.

Между дванайсетте

съдебни заседатели, които

за кражба съдят някого, допускам,

ще има един-двама по-големи

крадци от него.

Уилям Шекспир

Мяра за мяра

Трийсет и четири

— Угасете двигателите.

4:40 ч.: в тъмното гребаха ръчно през последните петдесет метра до брега и издърпаха лодките на пясъка. На няколкостотин метра на юг небето беше озарено от пламъците на горящ бутан. Майкъл провери пушката, зареди пистолета си и го прибра обратно в кобура. Другите последваха примера му.

Разделиха се на три групи и се изкачиха по дюните. Отрядът на Ранд щеше да превземе работническите жилища, а групата на Уиър — помещенията с радиопредавателите и контролния център. Групата на Майкъл, най-многобройната, щеше да се срещне с тази на Гриър, за да превземат спалните помещения и оръжейната. Там щеше да има голяма престрелка.

Майкъл вдигна радиостанцията към устата си:

— Лушъс, зае ли позиция?

— Да. Чакам да дадеш сигнал.

Рафинерията беше оградена с ограда на две нива, по чието протежение имаше охранителни кули; останалата част от периметъра бе изпъстрена с мини. Единственият начин за достъп от север беше през портала. Гриър щеше да води атаката с брониран камион с лопата и два камиона, пълни с мъже, след него. Най-отзад оборудван с картечница и гранатомет пикап щеше да обстрелва кулите при нужда. По заповед на Майкъл трябваше да се опитат да избегнат жертвите, но ако се наложеше…

Групите се разпръснаха бързо. Майкъл и хората му заеха позиция зад спалното помещение, дълъг хангар с врати отпред и отзад. Очакваха вътре да има петдесет въоръжени мъже, може би повече.

— Екип едно.

— В готовност.

— Екип две.

— В готовност.

Майкъл погледна часовника си: 4:50 ч. Погледна към Кръпката, който кимна.

Майкъл вдигна сигнален пистолет и натисна спусъка. Чу се изпукване и светлина окъпа комплекса около тях. Миг след това Кръпката хвърли димка. Откъм портала се чуха викове и изстрели, последвани от силен трясък, когато бронираният камион удари оградата. Под вратата на спалното помещение започна да прониква дим. Щом тя се отвори рязко, хората на Майкъл започнаха да стрелят предупредително в земята. Бягащите войници се втурнаха объркани назад. Отзад ги блъскаха други тичащи навън мъже, които кашляха от задушливия пушек.

— На колене! Хвърлете оръжията! Горе ръцете!

Войниците нямаше накъде да бягат и паднаха на колене.

— Всички екипи да докладват.

— Екип две, готови сме.

— Лушъс?

— Няма жертви. Идваме към вас.

— Екип едно?

Хората на Майкъл връзваха китките и глезените на войниците.

— Екип едно, докладвайте.

Чу се пращене и глас, който не принадлежеше на Ранд, се обади:

— Готови сме.

— Къде е Ранд?

След кратко мълчание се разнесе смях.

— Ще му е нужен момент. Една жена здраво го цапардоса.

Прекалено лесно беше. Майкъл очакваше по-голяма съпротива — каквато и да било съпротива.

— Оръжията им на практика са празни.

Гриър му показа; в пълнителите на войниците имаше само по един-два патрона.

— А в оръжейната?

— Опразнена е.

— Лоша работа.

Гриър кимна рязко.

— Знам. Ще трябва да направим нещо по въпроса.

Ранд доведе Лор при него. Китките ѝ бяха вързани. Щом го видя, тя се стъписа, но бързо се овладя.

— Явно ти е домъчняло за мен, Майкъл.

— Здравей, Лор — отвърна той и се обърна към Ранд. — Развържи ѝ ръцете.

Ранд я освободи. Лор му беше вкарала здраво дясно кроше. Лявото му око беше притворено, а върху бузата му имаше отпечатък от юмрука ѝ. Майкъл почти изпита гордост.

Той заведе Лор в кабинета на директора. В нейния кабинет: в продължение на петнайсет години тя бе ръководила рафинерията. Майкъл седна на бюрото, за да ѝ покаже кой командва, а тя седна срещу него. Разсъмваше се и в стаята нахлуваше светлина. Лор беше остаряла, разбира се, от работата под палещото слънце, но все още изглеждаше здрава и силна.

— Как е приятелят ти Дънк?

Майкъл ѝ се усмихна.

— Радвам се да те видя. Изобщо не си се променила.

— Много смешно.

— Казвам го искрено.

Лор извърна гневно очи.

— Какво искаш, Майкъл?

— Трябва ми гориво. Дизел.

— В петролния бизнес ли ще влизаш? Работата е тежка, не ти го препоръчвам.

Майкъл си пое дълбоко въздух.

— Знам, но имам основателна причина.

— Не думай.

— С колко разполагаш?

— Знаеш ли какво винаги съм харесвала у теб, Майкъл?

— Не, какво?

— И аз не мога да се сетя.

Права беше; но тя не се бе променила. Изведнъж Майкъл изпита привличане. Лор продължаваше да е изключително магнетична.

Той се облегна назад, сключи пръсти и каза:

— След пет дни имаш голяма доставка за депото в Кървил. Ако я добавим към складираните наличности, стават някъде към осемдесет хиляди галона.

Лор сви рамене с безразличие.

— Да приема ли, че това означава „да“?

— Приеми го както искаш.

— Така или иначе ще разбера.

Лор въздъхна.

— Добре де. Общо са около осемдесет хиляди. Доволен ли си?

— Да. Ще ми трябва цялото количество.

Лор се наежи.

— Моля?

— С двайсет цистерни мога да преместя цялото гориво за по-малко от шест дни. След това ще освободя хората ти. Никой няма да пострада. Давам ти дума.

Лор го зяпна.

— Къде ще го местиш? За какво са ти притрябвали осемдесет хиляди галона гориво?

Ах.

Пълнеха цистерните; първият конвой щеше да потегли в 9:00 ч. Майкъл от пет дни непрекъснато си гледаше часовника и крещеше: По-бързо, по дяволите!

Възникна само един, още неясно колко голям проблем. Когато групата на Уиър беше нахлула в комуникационния център, радистът тъкмо изпращал съобщение. Нямаше как да разберат какво е съдържало съобщението, защото мъжът беше мъртъв — единствената жертва при атаката.

— Какво, по дяволите, стана?

Уиър сви рамене.

— Ломбарди си помисли, че е въоръжен. Стори ни се, че вади пистолет.

Оказа се, че мъжът държал телбод.

— Оттогава пристигали ли са съобщения? — попита Майкъл, докато си мислеше: Естествено, че точно ти ще стреляш, преди да питаш, Ломбарди, тъпак такъв!

— Не.

Майкъл изруга наум. Съжаляваше, че мъжът е загинал, но гневът му не се дължеше на това. Трябваше първо да завземат радиопредавателя. Глупава грешка, вероятно бяха допуснали и други.

— Отивай при радиостанцията — нареди той, но след миг размисли. — Не, изчакай до 12:00 ч. Ще очакват от рафинерията да се свържат с тях тогава.

— Какво да им кажа?

— „Извинете, че застреляхме радиста. Заплашваше ни с канцеларски принадлежности.“

Уиър го погледна мълчаливо.

— Не знам, кажи им нещо нормално. Тук всичко е наред, вие как сте, какъв хубав ден?

Уиър отиде да изпълни нареждането. Майкъл отиде при хъмвито, където Лор чакаше на задната седалка. Ранд я връзваше към предпазната решетка.

— Трябва да вземеш още хора със себе си — каза Ранд.

Майкъл взе ключа за белезниците, качи се в кабината и погледна към Лор в огледалото.

— Ще слушаш ли, или да ти намеря бавачка?

— Мъжът, когото убихте, се казваше Куули. Правеше и на мравката път.

Майкъл погледна към Ранд.

— Ще се оправя. Ти се погрижи за конвоя.

Стигнаха до канала след три часа. Лор почти не продума и Майкъл не направи опит да я заговори. Сутринта беше тежка за нея — краят на кариерата ѝ, смъртта на приятел, публично унижение — и всичко това заради мъж, когото имаше пълно право да презира. Нужно ѝ беше време да свикне, особено като се имаше предвид какво щеше да ѝ каже Майкъл.

Минаха през оградата и продължиха надолу по пътя през водата. Майкъл спря пред една барака в края на кея. Бергенсфиорд не се виждаше от там. Искаше да ѝ го покаже тържествено.

— Защо ме доведе тук?

Майкъл отвори задната врата и ѝ свали белезниците. След като тя слезе от хъмвито, той извади пистолета си и ѝ го подаде.

— Какво е това?

— Пистолет, не е ли очевидно?

— Защо ми го даваш?

— Имаш два варианта. Ако ме застреляш и вземеш камиона, ще се прибереш в Кървил преди мръкване. Ако останеш, ще разбереш защо те доведох. Но има няколко правила.

Лор не каза нищо; само повдигна вежди.

— Първото правило е, че можеш да си тръгнеш само с мое разрешение. Не си затворник, а една от нас. След като ти разкажа какво се случва, ще разбереш защо. Второто правило: аз командвам. Казвай си мнението, но никога не поставяй действията под съмнение пред хората ми.

Тя го гледаше все едно окончателно е полудял. Въпреки това трябваше да ѝ даде правото сама да реши.

— И защо да се присъдения към групата ти?

— Защото ще ти покажа нещо, което ще промени изцяло светогледа ти. И защото дълбоко в себе си ми вярваш.

Лор го изгледа, след което се разсмя.

— Голям си смешник.

— Отнесох се несправедливо с теб, Лор. Не се гордея с постъпката си, ти заслужаваше по-добро отношение. Но имах причина. Казах ти, че не си се променила, което е вярно. Затова те доведох тук. Нуждая се от помощта ти. Ще те разбера, ако откажеш, но се надявам да приемеш предложението ми.

Лор го изгледа подозрително.

— Къде е Дънк?

— Договорката с него не беше заради търговията. Трябваха ми парите и работниците. Но най-вече всичко трябваше да се пази в тайна. Преди пет седмици Дънк и приближените му отидоха в канала. С цялата му дружина се приключи. Останахме само аз и моите хора. — Майкъл отново ѝ подаде пистолета. — Зареден е. Ти реши дали ще го използваш.

Лор взе пистолета. Гледа го известно време, след което с тежка въздишка го пъхна в колана на джинсите си.

— Ако не възразяваш, ще го задържа.

— Добре, твой е.

— Трябва съвсем да съм откачила.

— Взе правилното решение.

— Вече съжалявам. Повече няма да го повтарям, но държа да знаеш, че ми разби сърцето.

— Знам. И съжалявам.

Лор замълча за момент, след това кимна: нямаше да повдига повече въпрос.

— Е?

— Приготви се.

Искаше Лор да види Бергенсфиорд отдолу. Това бе най-добрата гледна точка. Не само да го види, но да го усети; чак тогава можеше да осъзнае колко е важен. Слязоха по стълбите до пода на сухия док. Майкъл изчака, докато Лор се приближи до кораба. Корпусът беше гладък и елегантно извит, всяка гайка — прилежно затегната. Лор спря под огромните витла и вдигна глава. Майкъл реши да я остави тя да говори първа. Над тях кънтяха стъпки, мъже се провикваха един към друг, бръмчаха бормашини, а огромната метална маса на кораба усилваше всеки звук като гигантски камертон.

— Знаех, че има кораб, но…

Майкъл застана до нея и видя вътрешната борба в очите ѝ.

— Казва се Бергенсфиорд.

Лор разпери ръце и се огледа.

— Всичко това…?

— Да. За него е.

Лор пристъпи напред, вдигна дясната си ръка и я притисна в корпуса — точно както беше направил Майкъл, когато източиха водата от дока и Бергенсфиорд се разкри в цялата си неуязвима красота. Лор постоя така, но след няколко секунди се отдръпна стреснато.

— Плашиш ме — каза тя.

— Знам.

— Моля те, кажи ми, че се занимаваш с този кораб само за да се намираш на работа. Кажи ми, че не е каквото си мисля.

— Какво си мислиш?

— Това е спасителен кораб.

Лицето ѝ пребледня; не знаеше накъде да погледне.

— Страхувам се, че е точно това — отвърна Майкъл.

— Лъжеш. Измисляш си.

— Знам, че новината е лоша. Съжалявам.

— Но как разбра?

— Дълга история. Но съм напълно сигурен. Виралите се завръщат, Лор, изобщо не са изчезвали.

— Това е лудост. — Объркването ѝ прерасна в гняв. — Ти си луд. Чуваш ли се какво говориш?

— Страхувам се, че съм прав.

— Не искам да имам нищо общо с тази работа. — Лор заотстъпва назад. — Не е възможно. Защо повече хора не знаят? Всички щяха да знаят, ако беше вярно, Майкъл.

— Не знаят, защото не сме им казали.

— И кои сте „вие“?

— Аз и Гриър. Още няколко души. Няма как иначе да ти го кажа, тъй че ще давам направо. С изключение на хората в кораба всички ще умрат, а времето ни изтича. В южната част на Тихия океан има остров. Смятаме, че там е безопасно, може би единственото безопасно място на света. Имаме храна и гориво за седемстотин пътници, може би малко повече.

Майкъл знаеше, че няма да е лесно. В идеалния случай щеше да омекоти удара. Но Лор можеше да се справи, защото Лор ДеВиър беше силна по природа. Вероятно си спомняше случилото се между тях с болка, от време на време вероятно се ядосваше за момент, но не и за Майкъл. За него тя беше важна част от живота му, защото беше един от малкото хора, които го разбираха. Имаше хора, които правеха живота по-поносим и Лор беше сред тях.

— Затова те доведох тук. Чака ни дълго пътуване. Горивото ми трябва, но има и още. Видя хората ми. Те са трудолюбиви и верни, но това не е достатъчно. Нуждая се от теб.

Лор продължаваше да се колебае. Щеше да се наложи да я увещава още, но виждаше, че думите му имат ефект.

— Дори да казваш истината, какво мога да направя аз?

Майкъл беше вложил всичко в Бергенсфиорд. Сега щеше да му даде най-важното.

— Трябва да се научиш да го управляваш.

Трийсет и пет

Погребението се проведе рано сутринта. Имаше само кратка служба на гробищата: Меридит помоли да обявят, че Вики е починала чак на следващия ден. Въпреки известността си Вики беше сдържана и допускаше до личния си живот само шепа хора. Нека сме само ние. Питър изнесе кратка реч, след което слово държа сестра Пег. Последна говори Меридит, която изглеждаше спокойна: подготвяше се от години за този ден. Въпреки това, каза тя с треперещ глас, човек никога не е напълно подготвен. След това разказа няколко невероятно смешни истории, от които всички присъстващи се разплакаха от смях. Накрая всички бяха на едно мнение: Вики щеше да остане доволна.

След погребението се събраха в къщата, в която сега Меридит щеше да живее сама. Леглото го нямаше в дневната. Питър поговори с опечалените — държавни служители, военни, няколко приятели — и когато се готвеше да си тръгне, Чейс го отведе настрани.

— Питър, бих искал да обсъдя нещо с теб.

Започва се, помисли си Питър. И моментът беше напълно логичен: сега, след смъртта на Вики, Чейс смяташе, че пътят му е разчистен. Влязоха в кухнята. Чейс изглеждаше необичайно притеснен и подръпваше нервно брадата си.

— Малко ми е неудобно — призна той.

— Не се тревожи, Форд, реших да не се кандидатирам за следващ мандат — Питър малко се изненада с каква лекота изрече думите. Имаше чувството, че от плещите му се смъква товар. — Имаш пълната ми подкрепа. Не би трябвало да срещнеш проблеми.

Чейс го изгледа озадачено и се разсмя.

— Опасявам се, че си се объркал. Искам да си подам оставката.

Питър се стъписа.

— Чаках, докато Вики… Знаех, че иначе ще я разочаровам.

— Но аз си мислех, че открай време искаш поста.

Чейс сви рамене.

— Някога го исках. Когато Вики избра теб, много се засегнах, признавам си. Но вече не ме интересува. С теб сме имали много различия, но Вики беше права, ти си най-подходящ за поста.

Как можеше Питър така да се е заблуждавал?

— Не знам какво да кажа.

— Кажи „Успех, Форд“.

Питър направи точно това.

— С какво ще се занимаваш?

— С Оливия мислим да заминем за Бандера. Там има хубави пасища. Телеграфът вече работи, градът е пръв в проекта за железницата. Струва ми се, че след петдесет години внуците ми ще са богати.

Питър кимна.

— Добър план.

— Ако наистина няма да се кандидатираш отново, бих ти предложил да станем партньори.

— Сериозно ли говориш?

— Всъщност идеята е на Оливия. Тя ме познава добре; аз съм по подробностите. Ако искаш канализацията да е поправена навреме, аз съм подходящият човек. Но отглеждането на добитък е съвсем друга работа. Нужно е търпение, а и капитал. Името ти ще отвори много врати.

— Нищо не разбирам от крави, Форд.

— Аз да не би да разбирам? Ще се научим. Сега всички това правят, нали? Ще бъдем добър екип. Досега работихме чудесно заедно.

Питър трябваше да признае, че предложението е интригуващо. С годините, без да забележи, с Чейс постепенно бяха се сприятелили.

— Но кой ще се кандидатира, след като ти се отказваш?

— Има ли значение? Вече не управляваме почти нищо. След десет години този град ще е празен, ще се превърне в реликва. Хората ще градят живота си другаде. Предполагам, че следващият президент просто ще угаси лампите. Радвам се, че няма да си ти. Аз съм твой съветник, затова позволи ми да ти дам един последен съвет: завърши кариерата си с апломб, забогатей, остави богато наследство на децата си. Наслади се на живота си, Питър. Заслужаваш го.

Чейс имаше право.

— Докога мога да ти дам отговор?

— Аз не съм Вики. Обмисли го внимателно. Решението е важно, знам.

— Благодаря ти — каза Питър.

— За какво?

— За всичко.

Чейс се усмихна.

— Няма защо. Между другото, на бюрото те чака писмо.

След като Чейс си тръгна, Питър остана в кухнята; излезе след няколко минути и видя, че почти всички са си заминали. Каза довиждане на Меридит и излезе на верандата, където Апгар го чакаше с ръце в джобовете.

— Чейс напуска.

Апгар повдигна вежди.

— Нима?

— Случайно да ти се кандидатира за президент?

— Ха!

По пътеката дотича млад офицер, задъхан и изпотен, явно идваше на бегом отдалеч.

— Какво има, синко? — попита Питър.

— Господа, трябва да видите нещо — каза младежът накъсано, докато си поемаше дъх.

Камионът беше паркиран пред Капитолия. Четирима войници го пазеха. Питър отвори капака на каросерията и отметна платнището. Купчините военни сандъци стигаха чак до тавана. Двама от войниците свалиха един сандък от първия ред и го оставиха на земята.

— Не съм виждал подобни сандъци от години — каза Апгар.

Сандъците бяха от бункера на Дънк. Вътре, опаковани плътно в найлони, имаше муниции: калибри .223, 5.56, 9 мм, 45 АСР.

Апгар разпечата един пакет, вдигна куршум на светлината и подсвирна възхитено.

— Качествена стока. От някогашната армия. — Обърна се към един от войниците. — Ефрейтор, колко патрона имаш в пистолета си?

— Два, сър.

— Дай ми го.

Войникът му подаде оръжието. Апгар извади пълнителя, почисти гнездото, зареди пистолета с нов пълнител и го подаде на Питър.

— Ти ли ще имаш честта?

— Моля, заповядай.

Апгар се прицели в точка на земята на три метра и натисна спусъка. Чу се удовлетворяващ гръм и се вдигна прахоляк.

— Да видим какво още има вътре — каза Питър.

Свалиха втори сандък. В него имаше дузина автомати с допълнителни пълнители, също плътно запечатани, нови-новенички като в деня на производството си.

— Някой видя ли шофьора? — попита Питър.

Никой не го беше видял; камионът просто бил оставен тук.

— И защо му е на Дънк да ни изпраща оръжия и муниции? — попита Апгар. — Освен ако не си сключил с него сделка, за която не си ми казал.

Питър сви рамене.

— Не съм.

— Тогава как ще обясниш това?

Питър нямаше обяснение.

Трийсет и шест

Алиша влезе в Тексас по старата Магистрала 20. За четирийсет и три дни успя да прекоси половината континент. В началото се придвижваше бавно — проправяше си път през отломките по крайбрежието и преваляше каменистите била на Апалачите, но след това пътят стана по-равен и лек. Времето се стопляше, дърветата се обсипаха с цвят, пролетта пристигна. По цели дни валеше дъжд; после слънцето изсушаваше земята с палещи лъчи. Нощите бяха невероятни, спокойни и огрени от звезди, луната се движеше по небесния си път.

Но сега спря да си почине. В сянката на навеса на една бензиностанция Алиша легна на земята, докато Воин пасеше наблизо. След няколко часа щяха да продължат напред. Уморена беше и веднага заспа. Това беше режимът ѝ през цялото пътуване. Денем беше нащрек, толкова съсредоточена, че почти я болеше глава, след това се просваше и заспиваше като паднала от небето птица.

Сънува град. Не Ню Йорк, а град, който не беше виждала преди. Видението беше величествено. Градът се рееше в тъмното като остров от светлина. Обграждаха го здрави стени, които го пазеха от всякакви заплахи. Отвътре се чуваше как кипи живот: гласове, смях, музика, радостните възгласи на играещи деца. Звуците се сипеха като дъждец. Как копнееше да е сред обитателите му! Вървеше към него и обикаляше покрай стените в търсене на начин да влезе вътре. Мислеше да се откаже, когато намери врата — мъничка, като за деца. Коленичи и натисна бравата, но вратата не помръдна. Осъзна, че гласовете са утихнали. Над нея градът потъна в тъмнина. Пуснете ме да вляза! Започна да блъска с юмруци по вратата; обземаше я паника. Моля ви! Сама съм отвън! Но вратата не се отваряше. Виковете ѝ станаха отчаяни и тогава видя: вратата беше изчезнала. Стената беше съвършено гладка. Не ме оставяйте тук! От другата страна на стената градът потъна в тишина: хората, децата, всички бяха изчезнали. Алиша блъска по стената, докато силите я напуснаха, и се срина на земята разплакана. Защо ме оставихте, защо ме оставихте…

Събуди се по здрач. Примигна и се надигна на лакти. От другия край на навеса Воин я погледна.

— Добре де, ставам.

До Кървил оставаха четири дни път.

Трийсет и седем

Кейт и момичетата бяха при тях от около месец. В началото Кейлъб нямаше нищо против. На Пим ѝ се отразяваше добре да има роднини около себе си, а момичетата обожаваха Тео. Но с времето настроението на Кейт ставаше все по-мрачно и изпълваше къщата като зловреден газ. Тя почти не помагаше в домакинството и прекарваше повечето време в сън или седнала на стълбите пред входа, зареяла празен поглед в нищото.

Колко още ще продължава тази апатия!

Пим миеше чиниите от закуска. След като приключи, избърса ръце и го погледна строго. Тя ми е сестра. И току-що загуби съпруга си.

И слава богу, помисли си Кейлъб, но не го каза на глас; не се налагаше.

Нужно ѝ е време, Кейлъб.

Кейлъб излезе на двора. Ел и Буба си играеха с Тео, който беше започнал да пълзи. Момченцето развиваше удивителна скорост; Кейлъб напомни на момичета да наглеждат братовчед си и да не се отдалечават от къщата.

Тъкмо впрягаше конете в плуга, когато чу вик на шок и болка. Изтича обратно в двора и видя как Кейт и Пим излизат на бегом от къщата.

— Махнете ги! Махнете ги!

По босите крака на Ел пълзяха стотици мравки. Кейлъб я вдигна и изтича към поилката с гърчещото се, пищящо момиче в ръце. Пусна я във водата и започна трескаво да маха с длан мравките от краката ѝ. Мравките полазиха и по него; усети парливите им ухапвания по ръцете, дланите, в яката на ризата си.

Най-накрая писъците на Ел се успокоиха до тих плач. По повърхността на водата в поилката плуваше черен слой мравки. Кейлъб извади момичето и го подаде на Кейт, която я загърна с кърпа. Краката ѝ бяха целите в рани.

Вътре имаме мехлем, каза с жестове Пим.

Кейт занесе Ел в къщата. Кейлъб съблече ризата си и я изтърси; навсякъде се разхвърчаха мравки. И той беше нахапан, но не толкова сериозно колкото племенницата си.

Къде са Тео и Буба?, попита той.

В къщата.

Пролетта беше тежка за мравките. Казваха, че е заради времето — влажната зима, сухата пролет, подранилото лято, необичайните горещини. Гората беше надупчена от мравуняци, някои от които достигаха гигантски размери.

Пим го погледна загрижено. Какво ще правим?

Не може да продължава така. Трябва да държим децата вътре, докато тази напаст отмине.

Но напастта не отмина. На следващата сутрин земята около къщата гъмжеше от мравки. Кейлъб реши да изгори мравуняците. Взе от бараката туба с керосин и отиде до началото на гората. Спря пред най-големия — широк един метър и висок половин — и го заля, хвърли върху него запалена кибритена клечка и се отдръпна назад, за да гледа.

Надигна се черен дим и мравките се спуснаха на орди навън. В същото време високата купчина земя започна да се надига като вулкан и се пръсна като презрял плод. Кейлъб отскочи назад. Какво, по дяволите, имаше вътре? Сигурно беше гигантска колония, милиони малки проклетници, полудели от паника заради пушека и пламъците.

Мравунякът се срути.

Кейлъб се приближи предпазливо. Последните пламъци догаряха. Остана само плитка дупка в земята.

Пим дойде при него.

Какво стана?

Не съм сигурен.

От мястото, на което стоеше, виждаше още пет мравуняка.

Отивам да изкарам каруцата. Прибери се вкъщи.

Къде ще ходиш?

За още бензин.

Трийсет и осем

Опосума беше изчезнал.

Не само Опосума липсваше, но и кучета — много кучета. Градът обикновено гъмжеше от тях, особено Равнината. Не можеше да направиш и няколко крачки, без да видиш някое куче, измършавяло, със сплъстена козина и гурелясали очи, да рови из купчина боклук или да се изхожда в калта.

Но изведнъж кучетата изчезнаха.

Опосума живееше край реката близо до стария периметър. Приличаше досущ на опосум: блед, с остър нос, тъмни, изпъкнали очи и щръкнали уши. Имаше жена на половината на годините му, макар и от типа, който никой не желаеше. Според нея късно вечерта чули шум на двора. Помислили, че лисици са влезли в клетките на животните, тъй като се случвало и преди. Опосума грабнал пушката си и излязъл да види какво става. Прогърмял един изстрел и последвала тишина.

Юстас коленичи до останките от клетките, които приличаха на пометени от торнадо. Дори виновникът да беше оставил следи, той не ги намери; земята в двора беше твърде утъпкана. Наоколо бяха пръснати мъртви опосуми, разкъсани на кървави парчета, но на няколко метра от тях две живи животни душеха из пръстта и го гледаха печално като травмирани свидетели. Всъщност бяха сладури. Единият опосум изприпка при него и Юстас протегна ръка.

— Пазете се — предупреди го жената. — Големи са проклетници. Ще ви отхапе пръста.

Юстас дръпна ръка.

— Добре.

Той се изправи и погледна жената. Казваше се Рена, Рене или нещо подобно. По-парцаливо създание не беше виждал. Напълно възможно бе родителите ѝ да са я дали на Опосума в замяна на храна. Подобни сделки се случваха често.

— Каза, че си намерила пушката.

Тя я изнесе от къщата. Юстас извади празния пълнител. Попита къде я е намерила. Жената бе кривогледа и това малко затрудняваше разговора.

— Горе-долу там, където стоите.

— И не чу нищо друго? Само изстрела?

— Стана точно както ви казах.

Юстас започваше да се чуди дали тя не го е убила — застреляла го е, завлякла е тялото му до реката, разбила е клетките, за да прикрие следите си. Дори да го беше убила тя, вероятно е имала достатъчно основателна причина и Юстас нямаше намерение да я арестува.

— Ще разглася, че е изчезнал. Ако се появи, ни се обади.

— Наистина ли не искате да влезете, шерифе?

Гледаше го странно. На Юстас му отне секунда да разбере какво означава. Кривогледите ѝ очи се плъзнаха по тялото му, след което се спряха красноречиво върху лицето му. Жестът трябваше да е съблазнителен, но приличаше повече на крава, която се опитва да си намери купувач.

— Разправят, че нямате жена.

Юстас не се смути. Е, може би малко. Но към тази жена се бяха отнасяли като към вещ през целия ѝ живот; не познаваше друго отношение.

— Не вярвай на хорските приказки.

— Но какво ще правя, ако е мъртъв?

— Имаш два опосума, нали? Размножи ги.

— Онези там ли? И двете са момчета.

Юстас ѝ върна пушката.

— Ще измислиш нещо.

Върна се в затвора. Фрай седеше с вдигнати на бюрото крака и разлистваше книга с картинки.

— Опита ли се да те вкара в леглото? — попита той, без да вдига очи.

Юстас седна на бюрото си.

— Откъде знаеш?

— Говори се, че го прави често — Фрай прелисти страницата. — Мислиш ли, че тя го е убила?

— Възможно е. — Юстас посочи книгата. — Какво четеш?

Фрай я вдигна, за да му покаже заглавието. Където бродят дивите неща.

— Много е хубава — каза Юстас.

Вратата се отвори и влезе мъж, който тупаше прах от шапката си. Юстас го позна; с жена му имаха малко парче земя на другия бряг на реката.

— Шерифе. Заместник — кимна им той.

— С какво можем да ти помогнем, Барт?

Мъжът се покашля нервно.

— Става въпрос за жена ми. Никъде не мога да я намеря.

Девет часът сутринта беше. До обяд Юстас чу същата история четиринайсет пъти.

Трийсет и девет

Следобедът преваляше, когато Кейлъб стигна до града. Улиците пустееха — не се виждаха никакви хора. По време на двучасовото си пътуване не беше срещнал жива душа.

Вратата на магазина беше заключена. Кейлъб надзърна през прозореца. Вътре не се забелязваше движение. Той се ослуша внимателно. Къде, по дяволите, се бяха дянали всички? Защо Джордж беше затворил посред бял ден? Кейлъб заобиколи магазина. Задната врата беше открехната. Касата беше разбита; някой беше влязъл с взлом.

Кейлъб се върна до каруцата и взе пушката.

Бутна вратата с дулото и влезе вътре. Озова се в склада. Помещението беше пълно със стока — чували с фураж, натрупани на високи купчини, топове телена мрежа, макари с въжета и вериги, само с тясна пътека между тях, по която можеше да мине.

— Джордж? — провикна се той. — Джордж, тук ли си?

Чу хрущене под краката си. Един от чувалите с фураж се беше скъсал. Когато коленичи, за да погледне отблизо, чу над главата си пронизително цъкане. Отскочи назад и насочи пушката нагоре.

Енот. Животното седеше на върха на купчината чували. Изправи се на задните си крака, потри лапички и го погледна невинно. Не аз разсипах фуража, приятел!

— Разкарай се! — Кейлъб мушна напред с пушката. — Бягай, преди да съм те направил на шапка.

Енотът се спусна от купчината и избяга навън. Кейлъб си пое въздух, за да успокои биенето на сърцето си, и влезе през завесата от мъниста в магазина. Касата, в която Джордж държеше касовите бележки, стоеше под тезгяха на обичайното си място. Кейлъб мина между рафтовете, но не откри нищо необичайно. Зад тезгяха имаше стълби, които водеха до втория етаж, където вероятно Джордж живееше.

— Джордж, там ли си? Аз съм Кейлъб Джаксън. Качвам се горе.

Озова се в стая с тапицирани мебели и пердета на прозорците. Изненада се колко е уютно — очакваше типична ергенска квартира. Но Джордж някога е бил женен. Стаята беше разделена на два къта — дневна и спалня. Кухненска маса; диван и столове с дантелени покривки върху облегалките; легло от ковано желязо с увиснал дюшек; богато резбован гардероб от типа, който се предава от поколение на поколение. Всичко изглеждаше подредено, но Кейлъб постепенно започна да забелязва разни неща. Преобърнат стол; книги и други предмети — тенджера, кълбо прежда, фенер — пръснати по пода; счупено голямо огледало, чиито пукнатини приличаха на паяжина.

Когато се приближи до леглото, го блъсна миризма: острият мирис на старо повърнато. Нощното гърне на Джордж стоеше на пода до леглото; оттам идваше миризмата. Завивките бяха събрани в единия край, сякаш Джордж ги беше изритал в неспокойния си сън. Оръжието му стоеше на нощното шкафче, револвер .357 калибър. Кейлъб отвори цилиндъра и натисна лостчето. В дланта му паднаха шест патрона; един беше изстрелян. Той се обърна и огледа стаята с вдигнат пистолет, след което свали оръжието и отиде до счупеното огледало. В центъра на пукнатините имаше дупка от куршум.

Нещо се беше случило тук. Джордж очевидно е бил болен, но това не беше всичко. Обир? Но касата беше непокътната. А и дупката от куршум беше странна. Вероятно от рикошет, макар в местоположението ѝ да имаше нещо преднамерено — сякаш Джордж беше стрелял по отражението си, докато е лежал в леглото.

Кейлъб излезе през задния вход, напълни няколко туби от цистерната и ги натовари на каруцата. Не можеше обаче да си тръгне, без да плати, затова пресметна колко би трябвало да струва горивото и остави банкнотите под тезгяха с бележка:

„Нямаше никой. Вратата беше отключена. Взех петнайсет галона керосин. Ако парите не са достатъчно, ще се върна след седмица и ще доплатя.

Поздрави, Кейлъб Джаксън“.

На излизане от града се отби в административната сграда, за да съобщи какво беше заварил в магазина. Някой трябваше поне да поправи вратата и да заключи магазина, докато разберат какво се е случило с Джордж. Но и там не откри никого.

Прибра се по здрач. Разтовари тубите с керосин, прибра конете и влезе в къщата. Пим седеше с Кейт до студената печка и пишеше в дневника си.

Свърши ли работата?

Кейлъб кимна. Колко странно, че сега Кейт беше мълчаливата. Тя дори не вдигна очи от плетивото си.

Как беше в града?

Кейлъб се поколеба, след което отвърна с жест:

Пусто.

Вечеряха царевични питки, поиграха малко карти и си легнаха. Пим заспа веднага, но Кейлъб почти не мигна. Цяла нощ беше на ръба на съня като камъче, което подскача по водна повърхност, но така и не потъва. На зазоряване се отказа и излезе тихо навън. Земята беше мокра от росата, последните звезди угасваха по избледняващото небе. Птици чуруликаха, но това нямаше да продължи дълго; от юг се задаваха гъсти облаци. Пролетна буря. Кейлъб прецени, че вероятно ще се разрази след двайсетина минути. Погледа небето още минутка, след което взе туба керосин от бараката и я занесе до началото на гората.

Посрещна го непонятна гледка. Може би се дължеше на светлината. Не, не беше светлината.

Мравуняците ги нямаше.

Четирийсет

6:00 ч.: Майкъл Фишър, шеф на търговията, стоеше на кея и гледаше развиделяващото се небе. Облачна, задушна утрин; водата в канала беше абсолютно неподвижна. Колко дълго беше спал? Чувстваше се не толкова уморен — отдавна беше преминал отвъд концепцията за умора — колкото сякаш изгаряше последните си запаси от енергия. След като тази енергия се изчерпеше, щеше да умре; щеше да изчезне сред облак дим.

Излязъл беше от Бергенсфиорд с мъгляво намерение, което в момента не си спомняше; в мига, в който се озова на чист въздух, планът просто се изпари от главата му. Слезе до пристана и спря замислено. Двайсет и една години: колко бързо летеше времето. Улисан в задачи, докато се обърнеш, осъзнаваш, че коленете те болят, имаш стомашни проблеми и не можеш да познаеш отражението си в огледалото, без да разбираш кога се е случило всичко това. Дали не си сънувал.

Бергенсфиорд беше почти готов. Двигателите, хидравликата, навигационните системи. Електрониката, стабилизаторите, мостикът. Трюмовете бяха заредени, филтрите за обезсоляването на вода работеха. Опростили бяха конструкцията на кораба до най-необходимото; в момента Бергенсфиорд на практика представляваше плаваща цистерна за гориво. Но все още имаше много неизвестни. Например ще успее ли корабът да се задържи върху водата? Едно беше да правиш изчисленията на хартия; съвсем друго беше да ги приложиш на практика. А ако успееше да се задържи на вода, щеше ли корпусът — скован от хиляди различни парчета стар метал с милиони гайки, болтове и заварки, да издържи толкова дълго пътуване? Разполагаха ли с достатъчно гориво? На какво ли време щяха да се натъкнат, особено покрай нос Хорн? Майкъл бе прочел всичко възможно за маршрута, по който възнамеряваше да поеме. Имаше пълно основание да се тревожи. Говореше се за легендарни бури и мощни течения, толкова силни, че да откършат руля, и гигантски вълни, които можеха да потопят кораба за секунди.

Усети, че някой се приближава отзад: Лор.

— Прекрасна сутрин — каза тя.

— Изглежда, ще вали.

Лор сви рамене и се вгледа в морето.

— Водата все още е спокойна.

Всъщност искаше да попита: Колко още утрини ни остават? Колко още изгрева ще видим? Нека им се порадваме, докато можем.

— Как върви в лоцманската кабина? — попита Майкъл.

Лор въздъхна.

— Не се тревожи — каза той. — Ще се справиш.

Розовата зора си пробиваше път сред облаците. Чайки прелитаха ниско над водата. Утрото наистина беше прекрасно. Майкъл изведнъж изпита гордост. Гордееше се с кораба, неговия Бергенсфиорд. Обиколил бе половината свят, за да изпита издръжливостта си. Дал им беше шанс, сякаш им казваше: Възползвайте се, ако можете.

На пътя проблесна светлина.

— Гриър пристига — каза Майкъл. — Трябва да вървя.

Стигна до шосето точно когато Гриър слезе от кабината на първата цистерна.

— Тези са последните — каза Гриър. — Напълнихме деветнайсет цистерни, тъй че се наложи да оставим една.

— Някакви проблеми?

— Един патрул ни видя южно от казармите в Розенбърг. Сигурно са решили, че отиваме към Кървил. Мислех, че вече са ни разкрили, но явно не са.

Майкъл погледна зад гърба на Гриър и направи знак на Ранд.

— Ще се справиш ли?

Около цистерните пъплеха мъже. Ранд вдигна окуражително палци.

Майкъл отново погледна към Гриър. Изглеждаше изтощен. Измършавял беше като скелет: скулите му изпъкваха остро като ножове, очите му бяха зачервени и хлътнали, кожата — бледа и влажна. По бузите и брадичката му беше набола бяла брада; дъхът му миришеше на вкиснало.

— Да отидем да закусим — предложи Майкъл.

— Бих поспал.

— Първо да закусим.

На кея бяха опънали палатка със столова и легла за почивка. Майкъл и Гриър си сипаха от воднистата каша и седнаха на една маса. Още няколко мъже закусваха в столовата и гребяха автоматично с лъжици, с уморени лица. Никой не говореше.

— Всичко друго готово ли е? — попита Гриър.

Майкъл сви рамене. В общи линии.

— Кога искаш да напълним дока с вода?

Майкъл гребна от кашата.

— Корабът трябва да е готов до ден-два. Лор иска лично да огледа корпуса.

— Внимателна жена е Лор.

Кръпката се появи в другия край на палатката и разсеяно вдигна капака на казана, реши, че все пак не е толкова гладен, и се просна на едно от леглата като повален от куршум.

— И ти трябва да поспиш — каза Гриър.

Майкъл се засмя горчиво.

— Хубаво би било.

След като закусиха, отидоха до дока, където Майкъл беше паркирал пикапа си. Две от цистерните вече бяха изпразнени и закарани настрани. На Майкъл му хрумна нещо.

— Да оставим една цистерна пълна и да я закараме в началото на пътя. Останаха ли ни от серните запалители?

— Би трябвало.

Нямаше нужда от допълнителни обяснения.

— Заеми се.

Майкъл се качи в пикапа и остави пистолета си на поставката под волана; между седалките имаше пушка с късо дуло и дръжка на пистолет, както и патрондаш. Раницата му стоеше на съседната седалка: в нея имаше още патрони, чифт дрехи, кибрит, аптечка, щанга, шише с етер и кърпа, и картонена папка, завързана с канап.

Майкъл запали двигателя.

— Досега не съм бил в затвор. Как е там?

Гриър се усмихна през прозореца.

— Храната е по-хубава от нашата. И можеш да спиш на воля.

— Значи нямам търпение да пристигна.

Изражението на Гриър помръкна.

— Той не бива да узнава за нея, Майкъл. Нито за Картър.

— Никак не ме улесняваш.

— Тя така иска.

Майкъл се вгледа в приятеля си. Наистина изглеждаше ужасно.

— Върви да се наспиш.

— Ще го включа в програмата си.

Стиснаха си ръцете. Майкъл потегли.

Четирийсет и едно

— Всички да седнат!

Залата беше претъпкана, всички места бяха заети, а отзад и по ъглите имаше правостоящи. Миришеше на страх и неизмита кожа. Отпред кметът, почервенял и потен, напразно удряше с чукче и призоваваше за тишина, докато зад него Съветът на Свободния щат — най-безполезната група хора, която Юстас беше виждал — разлистваха документи, подръпваха копчета и извръщаха гузно очи като студенти, хванати да преписват на изпит.

— Жена ми изчезна!

— И съпругът ми! Някой да го е виждал?

— Двете ми деца!

— Къде изчезнаха всички кучета? Забелязахте ли, че нито едно не е останало?

Кметът продължаваше да бие с чукчето.

— По дяволите, моля ви, млъкнете!

Хората обаче не утихваха. Юстас обърна очи към Фрай, който стоеше в другия край на залата и го гледаше, сякаш искаше да каже: Голяма веселба ще падне.

Най-накрая залата утихна достатъчно, за да се чуе гласът на кмета.

— Добре, благодаря ви. Знаем, че се тревожите и искате отговори. Ще поканя шерифа, който може би има някакви информация. Гордън?

Юстас се качи на подиума.

— В момента не знаем почти нищо. През последните две нощи са изчезнали около седемдесет човека. Но това са само изчезналите, за които знаем. Със заместник-шериф Фрай все още не сме посетили всички ферми.

— Защо тогава не търсите? — провикна се някой.

Юстас откри човека сред тълпата.

— Защото стоя тук и говоря с вас, Гар. А сега замълчи, за да приключим по-бързо.

От другия край на залата се обади друг:

— Да, затвори си устата и остави човека да говори!

Последваха нови викове и разтревожени пререкания. Юстас остави тълпата да утихне.

— Както вече казах — продължи той, — не знаем какво се е случило с изчезналите. Доколкото разбираме, изглежда сякаш по някаква причина са станали посред нощ, излезли са навън и не са се прибрали.

— Може някой да ги е отвлякъл! — провикна се Гар. — Може дори да е някой от присъстващите!

Думите имаха незабавен ефект; всички започнаха да се оглеждат подозрително. Из залата се разнесе шепот: Може ли да са…?

— На този етап не изключваме нито една хипотеза — каза Юстас, наясно колко неубедително е твърдението му, — но тази специално изглежда малко вероятна. Изчезналите са твърде много.

— Може похитителите да са цяла група!

— Гар, искаш ли да излезеш отпред и ти да водиш събранието?

— Само казвам…

— Плашиш хората. Няма да допусна да всяваш паника. Не бива да изключваме вероятността изчезналите да са си отишли по своя воля. А сега млъкни, за да не те тикна в затвора.

Една жена на първия ред стана.

— Нима твърдите, че синовете ми са избягали. Та те са на шест и седем години!

— Не твърдя подобно нещо, Лина. Казвам ви само каквото знам. Най-добре е всички да останат по домовете си, докато разберем какво става.

— А жена ми? — Юстас не видя кой говори. — Да не твърдите, че ме е напуснала?

Кметът излезе напред и вдига ръце.

— Шерифът се опитва да обясни…

— Не се опитва да „обясни“! Чухте го! Нищо не знае!

Всички започнаха да викат един през друг. Ситуацията вече нямаше как да бъде овладяна. Юстас погледна към Фрай, който кимна с глава към изхода. Щом кметът започна отново да удря с чукчето, той отиде зад кулисите и срещна Фрай на вратата. Двамата излязоха навън.

— Пълна загуба на време — заяви Фрай. — Добре, че се измъкнахме преди да започнат да се стрелят.

— Не се шегувай с това. Ако не разкрием какво се случва, ще искат първо нас да застрелят.

— Според теб живи ли са още?

— Съмнявам се.

— Какво ще правим?

Денят беше слънчев и топъл. Юстас си спомни за друг ден като днешния: късна пролет, рохка земя, дървета с гъсти зелени корони. Разходка край реката със Саймън покачен на раменете му, Нина до него; съвършен, прекрасен ден. Спомни си как дойде неизбежният момент, в който детето се насити на разходката; прибраха се у дома и го сложиха да спи; Нина му хвърли от прага специалната си усмивка, която пазеше единствено за него; двамата отидоха на пръсти в спалнята, където се любиха тихо в слънчевия следобед. Обичайната им шега: Как може да целуваш грозната ми мутра? Но Нина го целуваше. Последният такъв ден за Юстас; повече нямаше да има.

— Да вървим да открием изчезналите хора.

Четирийсет и две

Апгар намери Питър на обичайното място: на бюрото да преглежда куп документи. Само два дни, откакто Чейс го нямаше да организира всичко, и Питър се оказа затрупан с бумаги.

— Имаш ли минутка?

— Казвай бързо.

Апгар седна срещу него.

— Чейс здраво те метна. Не биваше да го оставяш да се измъкне така лесно.

— Какво да ти кажа? Прекалено съм добър.

Апгар се покашля.

— Имаме проблем.

Питър попълваше някакъв формуляр.

— И ти ли напускаш?

— Сега не е моментът за шеги. Тази сутрин получих съобщение от Розенбърг. През последните няколко дни оттам преминават множество цистерни, но нито една не е стигнала при нас.

Питър вдигна глава.

— Какво казаха от рафинерията?

— Работят по график, дрън-дрън. Но тази сутрин спряха да се обаждат и не можем да се свържем с тях.

Питър се облегна назад. Мили боже.

— Пратих хора да проверят какво става. Вече пътуват към рафинерията — продължи Апгар, — но подозирам какво ще заварят. Трябва да му признаем, много е дързък.

— Защо му е на Дънк нашия нефт?

— Обзалагам се, че не му трябва. Това е игра. Той иска нещо.

— Например?

— Виж, това не знам. Но ще е нещо важно. От електростанцията казват, че разполагаме с достатъчно гориво за десет дни, а ако пестим, за още няколко отгоре. Дори да поемем контрол върху рафинерията, няма как да допълним с достатъчно гориво системата, за да държи лампите светнати. След по-малко от две седмици градът ще остане на тъмно.

Дънк ги беше стиснал като в менгеме. Питър с неохота трябваше да признае, че планът му е гениален. Но едно нещо не се връзваше.

— Защо ще ни изпраща камион с оръжия и муниции, а след това ще задържа всичкия нефт? Няма логика.

— Може някой друг да е пратил оръжията.

— Мунициите бяха от бункера на Дънк. Само той ги продава.

Апгар се размърда на стола.

— Има още нещо, което трябва да вземем предвид. Първо изгоря „При братовчеда“, след това се разнесе слух, че една от жените на Дънк пристигнала в града и разправяла, че там се е случило нещо. Имало престрелка.

— Искаш да кажеш, че някой от хората му се е опитал да го узурпира?

— Може да са просто клюки. Не виждам връзка, но е добре да го имаме предвид.

— Къде е жената?

Апгар почти се разсмя.

— Един дявол знае.

Между оръжията и нефта имаше връзка, но каква? Едва ли беше Дънк; да държи цял град заложници не беше в стила му, а и армията вече разполагаше с достатъчно оръжия, за да превземе провлака и да сложи край на бизнеса му. Щеше да има много жертви и от двете страни — сражение на пътя през водата щеше да означава истинска касапница — но след като всичко се уталожеше, Дънк Уитърс щеше да се озове надупчен с десетки куршуми в някоя канавка или увиснал от въже.

Да речем, че нефтът не е просто залог в някаква игра, помисли си Питър. Ами ако наистина възнамеряват да го използват.

— Какво знаем за онзи кораб? — попита той.

Апгар се намръщи.

— Почти нищо. Външни хора не са го виждали от години.

— Но е голям.

— Така казват. Мислиш ли, че има нещо общо?

— Не знам какво да си мисля. Но пропускаме нещо. Раздадохме ли муниции на всички?

— Не. Още са в оръжейната.

— Раздай ги. И да изпратим патрул да огледа провлака. Кога трябва да се обадят от Фрийпорт?

— След два часа.

Минаваше три часът.

— Да изпратим хора по периметъра. Кажи им, че е учение. И повикай няколко инженери при портата. Не сме я затваряли от десет години.

Апгар го изгледа предпазливо.

— Хората ще забележат.

— По-добре да сме подготвени, дори да се окаже напразно. Не знаем какво става, но става нещо.

— Какво да правим с провлака? Трябва да съставим план възможно най-бързо.

— Заеми се с изготвянето му.

Апгар стана.

— Ще е на бюрото ти след час.

— Толкова бързо?

— Комплексът има само един вход. Няма много за писане. — На вратата той се обърна. — Знам, че ситуацията е неприятна, но може би това е възможността, която чакахме.

— Може и да си прав.

— Просто се радвам, че на онзи стол не седи Чейс.

Питър остана сам. Купищата документи на бюрото сега му се струваха маловажни. Завъртя се на стола с лице към прозореца. Денят започна с ясно небе, но сега времето се разваляше. Над града бяха надвиснали гъсти сиви облаци. Силен порив на вятъра наклони дърветата, проблесна светкавица, последвана от силна гръмотевица, и първите капки дъжд западаха тежко по стъклото.

Майкъл, помисли си той, какво си намислил?

Четирийсет и три

Антъни Картър, Дванайсети от Дванайсетте, тъкмо изключи косачката, когато забеляза, че чаят е пристигнал.

Много бързо. Нима вече беше обед? Вдигна глава към небето — типичното лятно хюстънско небе, светло като изпрано с белина. Извади носна кърпа, свали си шапката и избърса потта от челото си. Чаша студен чай щеше да му дойде добре.

Госпожа Ууд знаеше това. Макар, разбра се, не госпожа Ууд да го носеше. Картър не знаеше кой е. Същият, който донасяше саксиите с цветя и чувалите с тор, който поправяше счупените инструменти, който караше времето да тече по този начин — всеки ден сезон, всеки сезон година.

Картър закара косачката в бараката, почисти я и излезе на двора. Ейми работеше от другата страна на моравата. Там джинджифилът избуяваше и непрекъснато трябваше да го подкастрят, а до него се намираха лехите, където госпожа Ууд обичаше през лятото да има пъстроцветни цветя. Днес бяха три реда от розовите, които госпожица Хейли обичаше да къса и да закичва в косите си.

— Чаят пристигна — каза Картър.

Ейми вдигна глава. Носеше шалче на врата си; когато избърса потта от лицето си, остави следи от пръст.

— Не ме чакай — каза тя и пропъди мушица от лицето си. — Искам първо да довърша тук.

Картър седна и отпи от чая. Съвършен както винаги, сладък, но не прекалено, с подрънкващи по стъклото на чашата кубчета лед. От къщата се чуваше радостната глъчка на играещите момичета. Понякога играеха с кукли Барби. Друг път гледаха телевизия. Картър чуваше как се въртят едни и същи филми — Шрек, Принцесата булка — и му ставаше жал за госпожица Хейли и сестра ѝ, сами в къщата да чакат майка си. Но когато надникнеше през прозорците, не виждаше никого; вътре не беше като навън; стаите бяха празни, нямаше дори мебели.

Отдавна размишляваше по този въпрос. Мислеше за много неща. Например къде точно се намираше. Приличаше му на чакалня като пред лекарски кабинет. Чакаш, прелистваш списание, а когато дойде твоят ред, те канят да влезеш в друга стая. Ейми наричаше градината „скрит свят“ и Картър смяташе, че е права.

Как бързо минава времето, помисли си той. Скоро трябваше отново да се залавя за работа; трябваше да смени накрайника на пръскачката, да почисти басейна и да подкастри храстите. Обичаше да поддържа двора в идеален вид за деня, в който госпожа Ууд щеше да се върне. Господин Картър, грижите се прекрасно за градината. Сякаш Бог ви изпрати. Не знам какво щях да правя без вас. Двамата щяха да си поговорят както някога, седнали на двора като приятели.

Но засега Картър беше доволен да поседи на сянка, докато жегата премине. Развърза обувките си и затвори очи. Градината беше място за размисли и това възнамеряваше да направи сега. Спомни си как Улгаст дойде при него в Терел, в обителта на смъртта, след това пътуването с микробуса през студените и заснежени планини, накрая как докторите му удариха инжекция. Разболя се тежко, но това не беше най-страшното. Най-страшното бяха гласовете в главата му. Аз съм Бабкок. Аз съм Морисън. Аз съм Чавес Бейфъс Търъл Уинстън Соуса Екълс Ламбрайт Мартинез Рейнхард… Виждаше и страховити образи, умиращи хора и други подобни, сякаш сънуваше чужди сънища. Докато ходеше за кратко на училище, четоха книга, написана от господин Уилям Шекспир. Картър лично не беше прочел много от нея. Думите в книгата му изглеждаха като разбъркани с миксер — нищо не разбираше. Но учителката, госпожа Коу, красива бяла жена, която украсяваше стените на класната стая с плакати на животни и алпинисти и надписи: „Стреми се към звездите“ и „Бъди добър приятел“, пусна на учениците филм. На Картър му харесаха битките с шпаги и това, че всички се обличаха като пирати. Госпожа Коу обясни, че главният герой, принц на име Хамлет, полудял, защото някой убил татко му, като му капнал отрова в ухото. Това не беше цялата история, но Картър помнеше само тази част, защото гласовете му напомняха точно на отрова в ухото.

Картър не беше сигурен колко време изкара в това състояние. Другите шептяха, говореха всевъзможни грозни неща, но най-често повтаряха имената си, сякаш не можеха да им се наситят. След това утихнаха като затишие пред буря и тогава Картър чу него: Нула. „Чу“ не е точната дума. Нула те караше да мислиш с неговия ум. Нула влезе в главата му. Усещането бе все едно изкачва невидими стълби и пада в черна дупка, на чието дъно имаше гара. Хора със зимни палта вървяха забързано, по високоговорителя обявяваха от кой коловоз потеглят влаковете и закъде пътуват. Ню Хейвън. Ларчмонт. Катона. Ню Рошел. Картър не беше чувал за тези градове. Беше студено. Подът беше мокър от разтопен сняг. Нула стоеше до гишето за информация под часовника с четири циферблата. Чакаше някого, важна за него личност. Пристигна влак, след него друг. Къде беше тя? Случило ли се беше нещо? Защо не му се беше обадила, защо не си вдигаше телефона? Влак след влак, нетърпението му растеше, а накрая, когато и последните пътници излязоха от гарата забързано, надеждите му бяха попарени. Сърцето му се разби на хиляди парченца, но не можеше да си тръгне. Часовниковите стрелки му се надсмиваха. Тя обеща, че ще дойде, къде е, как копнееше да я прегърне, Лиз, ти единствена си важна за мен, нека те прегърна, не си отивай…

След това Картър напълно се беше побъркал. Сякаш сънуваше безкраен кошмар и се наблюдаваше отстрани как върши ужасни неща и не може да се спре. Ядеше хора. Разкъсваше ги на парчета. Някои не убиваше, само вкусваше, без всякаква разумна причина, само защото Нула искаше така. Спомни си двойка в кола. Бързаха за някъде и Картър се бе спуснал върху тях от дърветата. Остави хората на мира, повтаряше си той. Какво са ти направили? Но кръвожадната част от него не му обръщаше внимание, правеше каквото си поиска, а искаше да убива. Приземи се тежко върху капака на колата и се взря в хората, даде им възможност да видят зъбите и ноктите му, да разберат какво предстои. Млади хора. Мъжът седеше зад волана, а жената до него. Картър предположи, че му е съпруга. Имаше къса руса коса и облещени очи. Колата започна да лъкатуши. Въртяха се неконтролируемо по пътя. Мъжът крещеше: Мамка му! и Какво, по дяволите, става? Жената обаче почти не реагира. Гледаше Картър с празен поглед, сякаш мозъкът ѝ не знаеше как да възприеме чудовището върху капака на колата. Усещането беше толкова странно, че Картър спря и тогава забеляза пистолета — голям и лъскав, с дебело колкото пръст дуло, с който мъжът опитваше да се прицели над волана. Това не е играчка, помисли си онази част от него, която все още беше Картър, не го насочвай срещу хора, Антъни. Дали заради спомена за майка му, или пък тъй като колата лъкатушеше и описваше дълги дъги като дете на люлка — все по-високо и все по-бързо, но за миг Картър замръзна. При едно силно наклоняване на колата пистолетът гръмна и Картър усети остро парване в рамото, не по силно от ухилване на пчела. В следващия момент той се изтърколи на шосето.

Свести се тъкмо когато колата се прекатури настрани и се обърна по покрив сред експлозия от счупени стъкла и строшен метал. Колата продължи да се търкаля по асфалта сред хвърчащи парчета от части, докато се преобърна за последно и най-накрая спря.

Настана пълна тишина; намираха се сред пуста местност на километри от най-близкия град. Колата беше оставила след себе си дълга диря от лъскави отломки. Замириса на бензин и на нещо горещо и остро като разтопена пластмаса. Картър знаеше, че трябва да изпитва нещо, но не знаеше какво точно. Мислите му бяха объркани като кадри от филм, които не може да подреди в правилния ред. Той отиде до колата и клекна, за да я огледа. Мъжът и жената висяха надолу с главите, пристегнати с предпазните колани и притиснати към таблото. Мъжът беше мъртъв — от главата му стърчеше голямо парче метал, но жената беше жива. Тя се взираше напред с облещени очи, цялата в кръв — кръв покриваше ризата, ръцете и косата, устните, езика и зъбите ѝ. Изпод таблото излизаше гъст черен пушек. Под крака на Картър изхрущя стъкло и жената обърна бавно лице, без да движи нито една друга част от тялото си, за да види откъде идва шумът.

— Кой е там? — По устните ѝ изби кръв. — Моля ви… има… ли… някой… там?

Жената гледаше право в него. В този момент Картър осъзна, че не го вижда. Ослепяла беше. С тихо изпращяване първите пламъци облизаха таблото.

— О, боже — изстена жената. — Чувам дишането ти. За бога, отговори ми.

С Картър се случваше нещо странно. Сякаш слепите очи на жената представляваха огледало, в което се оглеждаше — но не видя чудовището, в което го бяха превърнали, а човешкия си облик. Сякаш се събуждаше от сън и си спомняше кой е. Опита се да ѝ отговори. Тук съм, искаше да ѝ каже. Не си сама. Съжалявам за стореното. Но думите отказваха да излязат от устата му. Пламъците се разпростираха, колата се изпълваше с дим.

— Божичко, горя, моля те, о, боже, о, боже…

Жената протегна ръка. Към него. Стискаше нещо в дланта си. Разтърси я гърч; започна да се дави в кръвта, излизаща през устата ѝ. Пръстите ѝ се отпуснаха и предметът падна на земята.

Биберон.

Бебето се намираше на задната седалка, завързано в кошчето си, увиснало с главата надолу. Всеки момент колата щеше да избухне. Картър пропълзя вътре през задния прозорец. Бебето се събуди и заплака. Кошчето нямаше да мине през прозореца — трябваше да извади бебето от него. Картър разкопча предпазния колан, извади детето и го пое в обятията си. Момиченце, облечено с розова пижама. Картър я притисна към гърдите си, измъкна се от колата и хукна да тича.

Само това помнеше. Историята приключваше там. Не знаеше какво е станало с момиченцето. Защото Антъни Картър, Дванайсетият от Дванайсетте, успя да направи само няколко крачки, преди пламъците да достигнат до резервоара и да изпепелят колата.

Повече никога не уби човек.

Хранеше се, естествено. С плъхове, опосуми, еноти. От време на време по някое куче, за което винаги съжаляваше. Но скоро светът утихна и нямаше толкова много хора, които да го изкушават. И един ден осъзна, че вече изобщо няма хора.

Затворил бе съзнанието си за Нула. Затвори съзнанието си за всички тях. Не искаше да има нищо общо с плановете им. Изгради в ума си стена — Нула и останалите стояха от едната ѝ страна, а той от другата; и макар стената да беше тънка и Картър да ги чуваше, когато решеше, не допускаше те да чуват неговите мисли.

Чувстваше се самотен.

Наблюдаваше как морето постепенно залива града. Настанил се беше в офис сградата, тъй като беше висока и нощем можеше да излиза на покрива, където звездите му правеха компания. Година след година водите се надигаха около основите на сградите, а една нощ изви бурен вятър. Картър беше виждал някой и друг ураган, но подобна буря не беше преживявал. Небостъргачът се клатеше като пиян. Стените се пукаха, стъклата на прозорците се пръскаха, всичко наоколо хвърчеше. Картър се запита дали настъпва краят на света, дали на Бог просто му е омръзнало. Докато водите се надигаха, сградите се тресяха и вятърът виеше, той започна да се моли на Бог да го прибере, ако това иска. Повтаряше, че съжалява за всичко сторено и ако има по-добро място, което съзнаваше, че не заслужава, но се надява да види, ако Бог му прости, макар да не очаква прошка.

И тогава чу страховит, смразяващ, нечовешки звук, сякаш портите на ада се бяха отворили и милиони пищящи души се изсипаха във вихрушката. От тъмнината се надигна огромен черен силует, който нарастваше ли нарастваше, а когато проблесна светкавица, Картър видя какво е, макар да не можеше да повярва на очите си. Кораб. В центъра на Хюстън. Носеше се право към него по улицата и помиташе по пътя си небостъргачите, сякаш беше Божията топка за боулинг, а сградите — кегли.

Картър легна на пода и покри глава с ръце, готов за удара.

Удар не последва. Внезапно настъпи тишина; дори вятърът спря. Зачуди се как е възможно в един миг да вилнее буря, а в следващия всичко да утихне. Стана и погледна през прозореца. Сред облаците се беше отворила дупка. Окото, помисли си Картър, това е око; намираше се в окото на бурята. Погледна надолу. Корабът беше спрял до сградата като паркирано до тротоара такси.

Картър слезе по фасадата на сграда. Не знаеше с колко време разполага, преди бурята да се разрази отново. Знаеше само, че корабът е послание. След известно време се озова във вътрешността му, сред лабиринт от коридори и тръби. Но нямаше чувството, че се е изгубил; сякаш го насочваше невидима ръка. Около глезените му плискаше мазна морска вода. Пое в една посока, после зави в друга, притеглян от загадъчно присъствие. В края на коридора видя врата — масивна стомана като врата на банков трезор. Върху нея имаше надпис: Р1: Резервоар 1.

Водата ще те пази, Антъни.

Картър се стресна. Кой говореше? Гласът сякаш идваше от всички страни: от въздуха, който дишаше, от водата, плискаща в краката му, от самия метал на кораба. Обгръщаше го като меко одеяло.

Той не бива да разбира къде си. Тук ще си в безопасност и тя ще дойде при теб.

Тогава я усети: Ейми. Не мрачна като другите; душата ѝ бе изтъкана от светлина. От гърлото му изригна силен стон. Самотата си отиваше. Духът му се повдигна като було, а отвъд него имаше тъга от съвсем различно естество — красива, свещена тъга заради света и всичките му тегоби. Картър хвана руля и го завъртя бавно. Навън вятърът отново се бе разразил. Валеше като из ведро, бумтяха гръмотевици, а морето заливаше улиците на града.

Влез, Антъни.

Вратата се отвори; Картър пристъпи напред. Тялото му се намираше на кораба Шеврон Маринър, но душата му не беше там. Картър полетя надолу и пада дълго, а когато спря, разбра къде е още преди да отвори очи, защото усети уханието на цветята.

Картър осъзна, че е изпил всичкия чай. Ейми беше приключила с розовите цветя и чистеше лехите. Мина му през ум да ѝ каже да си почине, че той ще се заеме с плевенето, но знаеше, че тя ще откаже; предпочиташе да е заета с нещо.

Трудно ѝ беше да чака. Не само заради онова, с което щеше да се сблъска, но и заради всичко, от което се беше отказала. Ейми не говореше по този въпрос, не ѝ бе присъщо, но Картър знаеше истината. Знаеше какво е да обичаш някого и да го загубиш.

Защото Нула щеше да дойде. Неизбежно беше. Картър го познаваше и знаеше, че няма да се спре, докато не превърне целия свят в огледало за собствената си скръб. Работата беше там, че Картър изпитваше жалост към него. Той самият бе стоял на онази гара. Не въпросите му бяха погрешни, а начинът, по който ги задаваше.

Картър стана от стола, сложи си шапката и отиде при коленичилата в пръстта Ейми.

— Наспа ли се? — попита тя.

— Заспал ли бях?

Ейми хвърли един бурен върху купчината с плевели.

— Да знаеш само как хъркаше.

Картър се изненада. Но сега като се замислеше, май беше затворил за малко очи.

Ейми се отдръпна назад и разпери ръце.

— Какво ще кажеш?

Картър отстъпи назад и огледа лехите.

— Цветята са прекрасни. На госпожа Ууд много ще ѝ харесат. На госпожица Хейли също.

— Ще трябва да ги полеем.

— Аз ще се заема. Ти отиди малко на сянка. Чаят ти е на масата, ако си жадна.

Картър тъкмо закачаше маркуча за крана до портата, когато чу гумите по асфалта и видя колата да се задава по улицата. Автомобилът спря на ъгъла и пое съвсем бавно напред. Картър виждаше смътно лицето на госпожа Ууд през тъмните прозорци. Подмина на бавен ход къщата — движеше се едва-едва, но без да спира, като призрак. След това ускори и префуча надолу по улицата.

Ейми застана до него.

— По-рано чух как момичетата си играят. — И тя гледаше улицата, макар колата да се беше скрила от поглед. — Донесох ти нещо.

Държеше накрайник. За миг Картър не разбра защо му е, но след това се досети, че е за цветята.

— Добре ли си? — попита Ейми.

Той сви рамене. Закачи накрайника за маркуча и отвори крана. Ейми отиде до масата, а Картър замъкна маркуча при лехите и започна да полива. Знаеше, че няма особен смисъл; скоро щеше да настане есен. Листата щяха да пожълтеят и да опадат, растенията щяха да изсъхнат, щеше да задуха студен вятър. Тревата щеше да се покрие със скреж и тялото на госпожа Ууд щеше да изплува. Всичко си имаше край. Но Картър поливаше цветята, ръсеше добре навсякъде, убеден дълбоко, че и най-дребната подробност е от значение.

Четирийсет и четири

Цял ден валеше като из ведро. Никой не го свърташе вътре. Кейлъб виждаше, че търпението на Пим към сестра ѝ се изчерпва и скоро ще се разрази кавга. Преди няколко дни щеше да е доволен от подобно нещо, за да се разсее напрежението.

Дъждът спря привечер. Облаците се разпръснаха, лъчите на залязващото слънце огряха полетата и заблещукаха по мократа трева. Кейлъб огледа земята около къщата за мравки и след като не откри следи от тях, заяви, че могат да излязат и да се порадват на остатъка от деня. От мравуняците бяха останали само едва забележими кръгли вдлъбнатини в земята. Спокойно, каза си той. Допускаш изолираният начин на живот да ти влияе.

Кейт и Пим гледаха как децата си играят в калта, а Кейлъб отиде да нагледа конете. Построил беше навес в единия край на заграждението, където животните да се прибират в лошо време. Сега ги завари именно там. Хубавец изглеждаше спокоен, но Джеб дишаше тежко и забелваше очи. Освен това стоеше с вдигнато задно копито. Конят позволи на Кейлъб да сгъне крака му достатъчно, за да види малка прободна рана в центъра на копитото. От раната стърчеше нещо дълго и остро. Кейлъб отиде до бараката да вземе оглавник, клещи и въже. Слагаше оглавника на Джеб, когато Кейт дойде при него.

— Никак не изглежда добре.

— Има трън в копитото.

— Трябва ли ти помощ?

Кейлъб можеше и сам да се оправи, но не искаше да попарва внезапното желание на Кейт да помогне.

— Въжето би трябвало да го издържи. Просто го дръж за оглавника.

Кейт хвана кожения ремък близо до устата на животното.

— Изглежда зле. Защо диша толкова тежко?

Кейлъб клекна при задните крака на коня.

— Ти ми кажи, нали си лекар.

Той вдигна крака на животното. С другата ръка приближи клещите до раната. Стърчащото парче беше много късо и трудно щеше да го захване. Щом го докосна с клещите, конят се дръпна рязко назад, изцвили и тръсна глава.

— Не му давай да мърда, по дяволите!

— Опитвам се!

— Това е кон, Кейт! Покажи му кой командва.

— Какво искаш? Да му ударя шамар ли?

Джеб обаче отказваше да стои мирно. Кейлъб отиде да вземе дебела верига, закачи я на оглавника, прокара я над носа на коня, стегна я и връчи краищата на Кейт.

— Дръж веригата и бъди по-твърда.

Джеб отново опита да се дърпа, но веригата му пречеше. Кейлъб хвана с клещите предмета и го издърпа бавно. Вдигна го на светлината. Дълъг около пет сантиметра и полупрозрачен. Приличаше на пилешка кост.

— Предполагам, че е някакъв трън.

Конят се успокои малко, но продължи да диша тежко. От устата му се стичаха лиги; врата и хълбоците му блестяха от пот. Кейлъб изми копитото с вода от кофата и сипа йод върху раната. Хубавец стоеше близо до навеса и ги наблюдаваше предпазливо. Докато Кейт държеше оглавника, Кейлъб уви копитото с парче кожа и я завърза с канап. За момента не можеше да направи нищо повече. Щеше да остави животното вързано за през нощта и на другия ден да провери как е.

— Благодаря ти за помощта.

Двамата стояха пред вратата на бараката; почти се бе стъмнило.

— Знам, че напоследък не съм много приятна компания — каза Кейт.

— Няма нищо, не се притеснявай. Напълно разбираемо е.

— Няма нужда да се държиш любезно, Кейлъб. Добре се познаваме.

Кейлъб не каза нищо.

— Бил беше глупак. Много добре го знам.

— Кейт, недей…

Тя не изглеждаше ядосана, а примирена.

— Искам само да кажа, че знам какво си мислят всички. И са прави. Не знаят и половината от истината.

— Защо тогава се омъжи за него? — Кейлъб се изненада от себе си. — Извинявай, нетактичен въпрос.

— Не, напълно основателен е. Повярвай ми, и аз съм си го задавала. — Кейт замълча за миг, след което изражението ѝ се разведри малко. — Знаеш ли, че като малки с Пим се карахме коя от нас ще се омъжи за теб? Стигаше се до сбивания, скубехме се, биехме си шамари.

— Шегуваш се.

— Не се радвай толкова, изненадвам се, че не свършихме в болницата. Знаеш ли, че веднъж ѝ откраднах дневника? Мисля, че бях на тринайсет години. Боже, каква гаднярка съм била. Писала бе един куп неща за теб. Колко си красив, колко си умен. Имената ви в центъра на голямо сърце. Лигава работа.

На Кейлъб му се стори много смешно.

— И какво стана?

— Ти как мислиш? Тя е по-голяма от мен, борбата беше неравна. — Кейт поклати глава със смях. — Виж се само колко си самодоволен.

Вярно беше.

— Историята е интересна. Нямах представа.

— Не си вири носа, глупако. Няма да ти се хвърля на врата.

Кейлъб се усмихна.

— Олекна ми.

— Та с теб сме като роднини. — Кейт потрепери. — Отвратително.

Нощта се спускаше над полетата. Кейлъб осъзна какво му е липсвало: приятелството на Кейт. Като малки бяха близки като брат и сестра. Но след това, улисани във всекидневието — постъпването в армията, медицинското обучение на Кейт, Бил и Пим, Тео и момичетата и всичките им планове — се бяха отчуждили. Не бяха разговаряли сериозно от години.

— Но не отговорих на въпроса ти защо се омъжих за Бил. Отговорът е простичък. Омъжих се за него, защото го обичах. Не ми хрумва разумна причина, но не избираш в кого да се влюбиш. Той беше мил, щастлив, безполезен мъж и ме обичаше — Кейт се замисли за момент. — Не дойдох тук, за да ти помогна с конете.

— А защо?

— Исках да те попитам защо си толкова притеснен. Мисля, че Пим още не е забелязала, но скоро и тя ще го види.

Кейлъб се смути.

— Вероятно си въобразявам.

— Познавам те, Кейлъб. Не си въобразяваш. А и трябва да мисля за дъщерите си. Някакъв проблем ли има?

На Кейлъб не му се искаше да отговори, но Кейт го познаваше много добре.

— Не съм сигурен. Възможно е.

Прекъсна го силно цвилене откъм заграждението на конете. Чуха трясък, последван от няколко силни, ритмични удара.

— Какво, по дяволите, става? — попита Кейт.

Кейлъб грабна фенер от бараката и хукна към конете. Джеб лежеше на една страна и мяташе бясно глава. Задните му крака се блъскаха в стената на навеса от спазми.

— Какво му е? — попита Кейт.

Животното умираше. Червата му се изпразниха, след това пикочният мехур. Тялото му се разтресе от конвулсии и накрая, с едно последно силно потреперване, застина. Конят остана така няколко секунди, сякаш бе кукла на конци. След това издъхна.

Кейлъб клекна до трупа и освети лицето на животното. От устата му течеше кървава пяна. Едното му черно око се взираше изцъклено нагоре и блестеше на светлината.

— Кейлъб, защо държиш пистолет?

Кейлъб погледна надолу; в ръката си наистина държеше пистолет. Револвера на Джордж, който беше скрил в бараката. Явно го беше грабнал заедно с фенера — напълно несъзнателно. Освен това го беше заредил, готов за стрелба.

— Обясни ми какво става — каза Кейт.

Кейлъб освободи петлето и се обърна на пети към къщата. През прозорците струеше светлината от свещите. Пим приготвяше вечерята, момичетата си играеха на пода или разглеждаха книжки, Тео шаваше на високото си столче. А може пък бебето вече да спеше. Понякога заспиваше по време на вечеря и се будеше след няколко часа гладен.

— Отговори ми, Кейлъб.

Кейлъб стана, прибра пистолета в колана на панталона си и извади ризата отгоре, за да го скрие. Хубавец стоеше в края на кръга светлина с опечалено наведена глава. Горкият, помисли си Кейлъб. Сякаш разбираше, че на него се пада да тегли трупа на единствения си приятел през полето до къс необработваема земя, където на сутринта Кейлъб щеше да го залее с бензин и да го изгори.

Четирийсет и пет

До късния следобед Юстас и Фрай успяха да обиколят повечето отдалечени ферми. Прекатурени мебели, отметнати завивки, пистолети и пушки паднали на земята с изстреляни само по един-два патрона.

И нито един човек.

Минаваше шест, когато приключиха с огледа и на последното стопанство — мизерна ферма на десетина километра по течението на реката, близо до старата фабрика за етанол. Къщата беше мъничка, само с една стая, скована от разнородни стари дъски и покрита с напукани плочи. Юстас не знаеше кой живее тук и предполагаше, че никога няма да разбере.

Кракът много го болеше; разполагаха с достатъчно време, за да се приберат в града преди да се стъмни. Качиха се на конете и поеха на север, но след сто метра Юстас спря.

— Трябва да пусна една вода във фабриката.

Фрай се приведе напред.

— Остават ни не повече от две ръце светлина, Гордо. — След това се замисли за момент. — Добре, но да побързаме.

Влязоха в двора на фабриката, където имаше три дълги двуетажни сгради, разположени на буквата П, а четвъртата — много по-голяма от останалите, затваряше правоъгълника — бетонна постройка без прозорци, свързана със силозите чрез плетеница от тръби и улеи. Сред бурените се подаваха скелетите на ръждясали автомобили и машини. Въздухът беше неподвижен и хладен; през изпотрошените прозорци на сградите прелитаха птици. Трите по-малки сгради бяха порутени, с пропаднали покриви, но четвъртата беше почти непокътната. Точно тя привлече интереса на Юстас. Подходящо място да скриеш около двеста души.

— Имаш фенер в дисагите, нали? — попита Юстас.

Фрай извади прожектора. Юстас завъртя манивелата, докато крушката светна.

— Ще издържи най-много три минути — предупреди го Фрай. — Смяташ, че са вътре, нали?

Юстас провери пистолета си. Затвори барабана и прибра оръжието, но остави капака на кобура отворен. Фрай последва примера му.

— Сега ще разберем.

Вратата на един от складовете беше открехната; влязоха през нея. Миризмата ги блъсна в лицата.

— Намерихме отговор на въпроса ти — каза Юстас.

— Мамка му, каква воня — Фрай стисна носа си. — Налага ли се да оглеждаме?

— Стегни се.

— Сериозно говоря. Ще повърна.

Юстас завъртя манивелата на прожектора още няколко пъти. Коридор с шкафчета покрай стените водеше до централното работно помещение в сградата. Миризмата се усилваше с всяка следваща стъпка. Юстас беше виждал страшни неща, но това несъмнено щеше да е най-страшното. Стигнаха до края на коридора при двукрила летяща врата.

— Мисля, че е време да поискам повишение на заплатата — прошепна Фрай. Юстас извади пистолета си.

— Готов ли си?

— Шегуваш ли се?

Минаха през вратата. Няколко неща блъснаха сетивата на Юстас едно след друго. Първото беше вонята — мирис на гнило, толкова наситен, че ако беше обядвал, Юстас щеше да повърне на мига. Обгърна го звук, басово вибриране, което трептеше във въздуха като бръмченето на двигател. По средата на помещението имаше огромна черна купчина. Краищата като че ли се движеха. Когато Юстас пристъпи напред, рояци мухи се надигнаха от труповете.

Кучета.

Вдигна пистолета си и чу Фрай да вика, но не успя да реагира, защото нещо тежко се стовари отгоре му и го прекатури на пода. Толкова много изчезнали хора; трябваше да се досети. Опита се да се измъкне с пълзене, но вътре в тялото му се случваше нещо ужасно. Нещо… се движеше. Значи така щеше да умре. Посегна към пистолета, за да се застреля, но кобурът му беше празен, разбира се, миг по-късно спря да усеща ръцете си, а постепенно и цялото си тяло. Движението в тялото му прерасна във водовъртеж в главата му, който започна да го дърпа надолу и надолу, и все по-надолу. Нина, Саймън, мили мои, обещавам, че никога няма да ви забравя.

Но точно това стана.

V

Списъкът

Да вдигнем котва, за да не загубим товара си.

Уилям Шекспир

Юлий Цезар

Четирийсет и шест

Наближаваше девет часът, когато сестра Пег изпрати Сара на вратата.

— Благодаря ти, че дойде — каза старата жена. — Много съм ти задължена, както винаги.

Сто и шестнайсет деца от бебета до юноши; на Сара ѝ отне цели два дни да ги прегледа. Посещенията в сиропиталището представляваха задължение, от което отдавна можеше да се откаже. Сестра Пег би я разбрала. Но Сара така и не се решаваше да го направи. Когато някое дете се разболееше посред нощ, вдигнеше температура или паднеше от люлката, именно Сара се отзоваваше веднага. Сестра Пег винаги я посрещаше с усмивка, с която сякаш казваше, че и за миг не се е съмнявала кой ще се появи на прага. Как ще оцелее светът без нас?

По нейна преценка сестра Пег беше поне осемдесетгодишна. Истински подвиг беше, че старицата продължава да управлява сиропиталището с целия му хаос. С годините монахинята беше поомекнала. Говореше със сантиментално изражение за децата, и онези, за които се грижеше в момента, и за онези, които бяха пораснали и напуснали сиропиталището; интересуваше се какво правят, за кого се бяха оженили, за децата им, ако имаха такива, както правеха майките. Макар Сара да знаеше, че старицата никога не би го признала, те бяха нейното семейство, както Холис, Кейт и Пим бяха семейството на Сара. Сираците бяха децата на сестра Пег и тя беше тяхна майка.

— Не е проблем, сестро, радвам се, че мога да помогна.

— Имаш ли вести от Кейт?

Сестра Пег беше сред малцината, които знаеха историята.

— Все още не, но и не очаквам да получа скоро. Пощата пътува много бавно.

— Случилото се с Бил е много тежко. Но Кейт ще се справи.

— Тя винаги се справя.

— А за теб да се тревожа ли?

— И аз ще се справя.

— Сигурна съм. Но въпреки това се тревожа.

Взеха си довиждане. Сара пое към къщи по тъмните улици; никъде не светеше. Имаше забавяне в доставките на гориво за генераторите — според официалните изявления заради дребен проблем в рафинерията.

Завари Холис да дреме на фотьойла. На масата светеше запалена лампа, а върху корема му лежеше отворена книга със страховити размери. Къщата, в която живееха през последните десет години, беше изоставена през първата вълна на разселването — рушаща се дървена колиба. Холис я ремонтира в продължение на две години в свободното си от работа в библиотеката време, където сега беше директор. Кой би предположил, че този едър като мечок мъж по цял ден бута количка между прахосалите етажерки и чете приказки на децата? Но това му доставяше най-голямо удоволствие.

Сара закачи якето си в гардероба и отиде в кухнята да стопли вода за чай. Печката беше още топла — Холис винаги я оставяше така за Сара. Тя изчака чайника да заври и сипа водата през цедка, пълна с билки от кутиите, подредени спретнато на рафта над мивката, всяка надписана от Холис: „маточина“, „мента“, „шипка“. Той твърдеше, че е библиотекарски навик всичко да е прилежно описано и подредено. Ако не беше той, Сара щеше да търси билките поне половин час.

Холис се пробуди, когато тя влезе в хола. Разтри очи и се усмихна сънено.

— Колко е часът?

Сара седна на масата.

— Не знам. Около десет.

— Явно съм заспал.

— Има топла вода. Да ти направя ли чай? — Вечер винаги пиеха чай.

— Не, аз ще отида.

Холис отиде в кухнята и се върна с чаша, от която се издигаше пара. Остави я на масата и вместо да седне, отиде зад Сара, сложи ръце върху раменете ѝ и започна да масажира с палци мускулите. Сара приведе глава напред.

— О, колко е приятно — изстена тя.

Холис я разтрива още малко, след което хвана раменете ѝ и ги раздвижи в кръг, при което костите ѝ започнаха да пукат.

— Ох.

— Отпусни се. Много си скована.

— И ти щеше да си скован след преглед на сто деца.

— Как е старата вещица?

— Холис, не говори така. Жената е истинска светица. Дано съм и наполовина толкова жизнена на нейните години. О, да, точно там.

Той продължи с приятния масаж и малко по малко умората от деня я напусна.

— Сега аз мога да се заема с теб — каза Сара.

— Дойдохме си на думата.

Изведнъж на Сара ѝ стана гузно. Тя изви глава, за да го погледне.

— Напоследък май не ти обръщам достатъчно внимание.

— Неизбежно е.

— Защото остаряваме.

— За мен изглеждаш прекрасно.

— Холис, имаме внуци. Косата ми почти е побеляла; ръцете ми на нищо не приличат. Няма да лъжа, това ме потиска.

— Много говориш. Наведи се напред.

Сара отпусна ръце върху масата и положи глава върху тях.

— Сара и Холис — въздъхна тя. — Старата женена двойка. Кой да предположи, че ще го доживеем?

Изпиха чая, съблякоха се и си легнаха. Нощем обикновено се чуваше шум — хора, които си говорят на улицата, лай на кучета, други обичайни шумове — но с угасването на тока навън цареше тишина. Вярно, отдавна не се бяха любили. Месец, два? Но старият ритъм, мускулната памет на брака си беше там и ги чакаше.

— Размишлявах — каза Сара след това.

Холис я прегръщаше, притиснат в гърба ѝ. Обичаха да казват, че са като две лъжички в чекмедже.

— Не се и съмнявам.

— Те ми липсват. Съжалявам, но просто не е същото без тях. Мислех, че ще свикна, но не мога.

— И на мен ми липсват.

Сара се обърна с лице към него.

— Наистина ли не искаш? Отговори ми честно.

— Зависи. Дали там имат нужда от библиотекар?

— Можем да проверим. Но със сигурност им трябват лекари, а на мен ми трябваш ти.

— А болницата?

— Джени ще поеме ръководството. Готова е.

— Сара, та ти непрекъснато се оплакваш от Джени.

Сара се изненада.

— Наистина ли?

— Непрекъснато.

Сара се зачуди дали е вярно.

— Добре де, все някой ще поеме ръководството. Може първо да отидем на гости и да видим какво е положението.

— Те може да не искат да се местим там — отбеляза Холис.

— Възможно е. Но ако ни хареса и всички са съгласни, може да подадем молба за стопанство или да си построим къща в града. Мога да отворя кабинет. А ти имаш достатъчно книги вкъщи, че да отвориш цяла библиотека.

Холис се намръщи несигурно.

— Всички натъпкани в онази малка къща.

— Ние ще спим навън. Не ме интересува. Те са ни деца.

Той въздъхна дълбоко. Сара знаеше какво се кани да каже; просто трябваше да го изрече на глас.

— Кога искаш да заминем?

— Работата е там — каза тя и го целуна, — че искам да тръгнем утре.

Лушъс Гриър стоеше под прожекторите в подножието на сухия док и наблюдаваше висящата отстрани на кораба фигура.

— За бога! — извика Лор. — Кой е заварявал тук?

Гриър въздъхна. За шест часа Лор не беше одобрила почти нищо. Тя се спусна на земята и слезе от висящата седалка.

— Веднага да дойдат десетина работници. Но не некадърниците, които са направили тези заварки. — Тя вдигна глава нагоре. — Уиър! Там ли си?

Уиър надникна над перилата.

— Приготви още три стола. И повикай Ранд. Искам тези спойки да са готови до изгрев-слънце. — Лор изгледа Гриър с периферното си зрение. — Не си го и помисляй. Управлявах рафинерията в продължение на петнайсет години. Знам какво правя.

— Не се оплаквам. Именно затова Майкъл те искаше тук.

— Защото не си поплювам.

— Ти го каза.

Лор отстъпи назад и с ръце на хълбоците започна да оглежда разсеяно корпуса.

— Кажи ми нещо — започна тя.

— Добре.

— Да ти е минавало през ум, че това е пълна глупост?

Гриър харесваше прямотата на Лор.

— Никога.

— Нито веднъж?

— Е, може би. Съмнението е неразделна част от човешката природа. Важни обаче са делата. Стар съм вече. Нямам време за колебания.

— Интересна философия.

Две въжета се спуснаха по корпуса на Бергенсфиорд, последвани от още две.

— Знаеш ли — продължи Лор, — през всичките тези години се чудех дали Майкъл ще си намери подходяща жена. Но изобщо не очаквах конкуренцията да е огромен кораб.

Ранд се появи на планшира. Двамата с Уиър започнаха да изтеглят седалките.

— Трябвам ли ти тук? — попита Гриър.

— Не, върви да спиш — Лор помаха на Ранд. — Чакайте, сега се качвам.

Гриър излезе от дока, качи се в пикапа си и пое по пътя през водата. Болката ставаше непоносима; нямаше да може да я крие още дълго. Понякога беше студена, сякаш го пробождаше леден меч; друг път беше пареща, все едно в тялото му се търкаляха запалени въглени. Не успяваше да задържи почти никаква храна; когато успяваше да се изпикае, урината му беше кървава. Вкусът в устата му беше кисел и неприятен. Каквото и да си внушаваше през последните няколко месеца, виждаше само един възможен изход.

В края си пътят се стесняваше, обрамчен от морето от двете страни. Там бяха разположени въоръжени мъже. Когато Гриър приближи, Кръпката слезе от кабината на цистерната и отиде при него.

— Какво е положението? — попита Гриър.

Кръпката се опитваше да изсмуче нещо между зъбите си.

— Изглежда, военните са изпратили патрул. Видяхме светлини на запад малко преди залез, но оттогава — нищо.

— Искаш ли още хора?

Кръпката сви рамене.

— За тази вечер няма нужда. Засега само оглеждат. — Той се вгледа в лицето на Гриър. — Добре ли си? Изглеждаш зле.

— Просто имам нужда от почивка.

— Ако искаш, легни в кабината на цистерната. Дремни малко. Както казах, засега всичко е спокойно.

— Трябва да свърша още някои неща. Може да се върна по-късно.

— Аз съм тук.

Гриър обърна пикапа и пое обратно. След като се скри от поглед, спря встрани от пътя, излезе от колата, подпря се на капака и повърна върху чакъла. Не излезе кой знае какво — само вода и жълти храчки. Остана приведен няколко минути; когато прецени, че е приключил, извади манерка от колата, изплакна уста, сипа малко вода в длан и наплиска лицето си. Най-тежка беше самотата. Не толкова болката, колкото да живее с болката. Чудеше се какво ще се случи. Дали светът щеше да се стопи постепенно като сън, от който не остава спомен. Или пък точно обратното — пред очите му щяха да се появят всички хора, които бе познавал приживе, докато той, като човек взиращ се в слънцето прекалено дълго, бъде принуден да извърне очи?

Вдигна лице към небето. Звездите бяха бледи, забулени от влажния морски въздух, заради който сякаш трептяха. Съсредоточи се върху една, както се беше научил, и затвори очи.

Ейми, чуваш ли ме?

Тишина. След миг:

Да, Лушъс.

Ейми, съжалявам, но мисля, че умирам.

Четирийсет и седем

Пролетен следобед: Питър работеше в градината. През нощта валя дъжд, но сега небето беше ясно. Само по риза, той копаеше рохката пръст с мотика. През месеците, в които ядяха само консерви и гледаха снега, си мислеше колко хубаво би било да има пресни зеленчуци.

— Донесох ти нещо.

Ейми се беше приближила незабелязано зад гърба му. Подаде му с усмивка чаша вода. Питър я взе и отпи. Беше леденостудена.

— Няма ли да се прибираш вече? Става късно.

Вярно бе. Къщата отдавна беше потънала в сенки, а последните слънчеви лъчи гаснеха зад хълмовете.

— Имам още работа — отвърна той.

— Работата няма да избяга. Ще продължиш утре.

Вечеряха на дивана; старото куче душеше около краката им. Докато Ейми миеше чиниите, Питър запали огън. Дървата лумнаха за миг. Сгушени доволно под юргана, наблюдаваха танцуващите пламъци.

— Искаш ли да ти почета?

Питър каза, че много би искал. Ейми стана за малко и се върна с дебела, окъсана книга. Седна на дивана, отвори я, покашля се и започна.

— Дейвид Копърфийлд от Чарлз Дикенс. Първа глава. Моето раждане.

Тези страници ще покажат дали аз ще бъда героят на собствения си живот, или това звание ще бъде спечелено от другиго. За да започна живота си от самото начало, трябва да отбележа, че съм роден (както съм осведомен и както вярвам) през един петъчен ден, в дванадесет часа през нощта. Забелязали, че часовникът започнал да бие и аз съм започнал да плача в един и същи миг.

Колко приятно беше да му четат. Да се пренесе в друг свят чрез силата на думите. А най-много му харесваше гласа на Ейми, докато разказваше историята. Преминаваше през тялото му като електричество. Можеше да я слуша вечно, докато седяха сгушени, съзнанието му на две места едновременно — в света от книгата с възхитителните ѝ емоции и тук с Ейми, в къщата, в която живееха, сякаш сънят и бодърстването не бяха различни състояния с твърди граници и ясна последователност.

По едно време осъзна, че не чува историята. Задрямал ли беше? Не се намираше на дивана; неясно как се беше качил на горния етаж. В стаята беше тъмно и студено. Ейми спеше до него. Колко беше часът? И какво беше това странно усещане? Сякаш нещо не беше наред? Отметна завивките и отиде до прозореца. Лунният сърп огряваше частично двора. Движение ли забеляза в другия край?

Мъж. Облечен с тъмен костюм; гледаше към прозореца с ръце, сключени зад гърба; наблюдаваше търпеливо. Лунната светлина падаше косо върху лицето и изостряше чертите му. Питър не се разтревожи, а изпита усещането, че познава този мъж, че е чакал това нощно посещение. В продължение на минута гледаше мъжа на двора и непознатият гледаше него. След това с любезно кимване се обърна и си тръгна.

— Питър, какво има?

Той се извърна от прозореца. Ейми седеше в леглото.

— На двора имаше човек — отвърна той.

— Кой беше?

— Просто някакъв мъж. Гледаше къщата. Но си тръгна.

Ейми замълча за миг, след което каза:

— Това е Фанинг. Чудех се кога ще се появи.

На Питър това не му говореше нищо. Познаваше ли някого на име Фанинг?

— Не се тревожи — Ейми отметна одеялото. — Връщай се в леглото.

Питър легна под завивката и споменът за мъжа веднага избледня в съзнанието му. Топлото одеяло, Ейми до него — това беше всичко, от което се нуждаеше.

— Според теб какво иска? — попита Питър.

— Каквото иска открай време. — Ейми въздъхна уморено. — Да ни убие.

Питър се събуди изведнъж. Чул беше някакъв шум. Пое си дъх и го задържа. Отново чу звука: скърцане на дъски под нечии стъпки.

Обърна се, протегна ръка към пода и взе пистолета. Изскърцването долетя от предния коридор; изглежда, имаше само един човек, който се опитваше да пази тишина, за да не събуди никого и да има предимството на изненадата. Питър стана и отиде до прозореца; охраната му — двама войници на верандата — я нямаше.

Освободи предпазителя на пистолета. Вратата на спалнята беше затворена; пантите ѝ скърцаха силно и в мига, в който я отвореше, натрапникът щеше да разбере, че е буден.

Отвори вратата и мина бързо по коридора. Кухнята беше празна. Веднага продължи нататък, зави по коридора и влезе в хола с вдигнат пистолет.

На стария люлеещ се стол пред камината седеше мъж. Взираше се в тлеещата жарава. Не даде знак да е забелязал влизането му.

Питър се приближи зад гърба му и го взе на мушка. Мъжът не беше висок, но беше як и широкоплещест.

— Горе ръцете.

— Добре, буден си. — Мъжът говореше спокойно, почти небрежно.

— Да ти видя ръцете, по дяволите!

— Добре, добре — той разпери ръце.

— Стани бавно.

Мъжът стана от стола. Питър стисна пистолета по-здраво.

— Сега се обърни към мен.

Мъжът се обърна.

Да му се не види!, помисли си Питър.

— Би ли свалил пистолета?

Майкъл беше остарял, разбира се, всички те бяха остарели. Разликата се състоеше в това, че не беше виждал Майкъл от двайсет години и приятелят му сякаш се беше състарил за миг. В известен смисъл сякаш се оглеждаше в огледало; не забелязваш промените, докато не ги видиш в лицето на друг.

— Къде е охраната?

— Не се тревожи за тях. Но утре ще имат силно главоболие.

— Другата смяна ще пристигне в два часа, ако това се чудиш.

Майкъл погледна часовника си.

— Деветдесет минути. Имаме предостатъчно време.

— За какво.

— За разговор.

— Какво направи с горивото?

Майкъл погледна намръщено към пистолета.

— Питър, свали го. Притесняваш ме.

Послуша го.

— Донесох ти подарък. — Майкъл посочи към чанта на пода. — Може ли…

— О, да, разбира се.

Майкъл извади бутилка, увита в парче плат. Разопакова я и я показа на Питър.

— Най-новата ми рецепта. Ще ти разтопи мозъка.

Питър донесе от кухнята две чаши. Когато се върна, Майкъл беше преместил люлеещия се стол до малката масичка пред дивана; Питър седна срещу него. На масата имаше голяма картонена папка. Майкъл счупи восъчната тапа на бутилката, наля в двете чаши и вдигна своята.

— Да пием за приятелството — каза той.

Алкохолът експлодира върху небцето на Питър; все едно пиеше спирт.

Майкъл млясна доволно.

— Никак не е зле, макар и да звучи нескромно.

Питър сподави кашлица с насълзени очи.

— Дънк ли те изпрати?

— Дънк ли? — Майкъл направи физиономия. — Не. Старият ни приятел Дънк е при рибите заедно с другарите си.

— Подозирах го.

— Няма нужда да ми благодариш. Получи ли оръжията?

— Пропусна да споменеш за какво ни трябват.

Майкъл взе папката и развърза канапа. Извади три неща: някаква рисунка; лист, изписан ръкописно; и вестник на име Интернашънъл Хералд Трибюн.

Напълни отново чашата на Питър и я побутна към него.

— Пий до дъно.

— Не искам да пия повече.

— Повярвай ми, ще ти е нужно.

Майкъл чакаше Питър да проговори. Приятелят му стоеше до прозореца и се взираше навън в нощта, макар че едва ли виждаше нещо.

— Съжалявам, Питър. Знам колко тревожно звучи.

— Как може да си сигурен?

— Ще се наложи да ми се довериш.

— Само това ли ще кажеш? Да ти се доверя? Само като говоря с теб, нарушавам поне пет закона.

— Виралите ще се върнат. Никога не са изчезвали напълно.

— Това е… пълна лудост.

— Де да беше.

Майкъл не беше изпитвал толкова силно съжаление към друг човек от деня, в който седеше с Тео на верандата и му съобщи, че прожекторите ще спрат да работят.

— А онзи вирал… — започна Питър.

— Фанинг. Нула.

— Защо го наричаш така?

— Защото той така се нарича. Пациент Нула, първият заразен. В документите, които Лейси ни даде в Колорадо, са описани тринайсетте пациенти в експеримента: Дванайсетте и Ейми. Но вирусът е дошъл отнякъде. Фанинг е бил приемникът.

— Какво чака тогава? Защо не ни е нападнал още преди години?

— Не знам, но добре, че не го е направил. Така спечелихме нужното ни време.

— И Гриър е разбрал това от някакво… видение?

Майкъл мълчеше. Знаеше, че понякога е най-добре да изчака. Умът понякога отказваше да приеме дадена информация; Питър трябваше сам да осъзнае истината.

— Отворихме портата преди двайсет и една години. А сега ти се появяваш и ми казваш, че сме допуснали огромна грешка.

— Знам, че ти е тежко, но не е имало как да знаеш. Никой не би могъл да предположи. Животът трябваше да продължи.

— И какво да кажа на хората? Някакъв старец сънувал кошмар, че всички ще умрем?

— Не бива да им казваш цялата истина. Половината няма да ти повярват; другите ще полудеят. Ще настане пълен хаос. Хората ще се досетят. На кораба има място само за седемстотин души.

— И ще ги закарате на този остров. — Питър посочи пренебрежително картината на Гриър. — На остров, който му се е явил във видение.

— Това не е обикновена рисунка, Питър, а карта. Кой знае наистина откъде е дошла? Гриър разбира от тези неща, не аз. Но има причина да му се яви, в това съм убеден.

— А изглеждаше толкова разумен човек.

Майкъл сви рамене.

— Признавам, нужно ми беше време да свикна. Но всичко изглежда напълно логично. Прочете писмото. Бергенсфиорд е пътувал нататък.

— И кой ще реши кого да спасим. Ти ли?

— Ти си президентът, ти ще решиш. Но несъмнено ще се съгласиш, че…

— С нищо няма да се съглася.

Майкъл си пое въздух.

— Ще се съгласиш, че ни трябват хора с определени умения. Лекари, инженери, фермери, дърводелци. Трябват ни и компетентни ръководители, а това включва теб.

— Не ставай глупав. Дори да си прав, в което не вярвам, няма начин да замина.

— На твое място бих го обмислил. Ще ни е нужно управление и преходът трябва да е възможно най-плавен. Но тази тема ще се обсъжда по-късно. — Майкъл извади от раницата си малка тетрадка с кожена подвързия. — Съставих чернова на манифест. Включил съм имена на хора, които смятам за подходящи, заедно със семействата им. Възрастта също е фактор. Повечето са под четирийсетгодишни. Има и описания по професии, групирани по категории.

Питър взе тетрадката, отвори на първата страница и започна да чете.

— Сара и Холис — каза той. — Много мило от твоя страна.

— Не говори така саркастично. Включих и Кейлъб, в случай че се чудиш.

— Не виждам Апгар.

— Той е към шейсет и пет годишен, нали?

Питър поклати отвратено глава.

— Знам, че ти е приятел, но ще се опитаме да спасим човешката раса.

— Той е и генерал от армията.

— Както казах, списъкът е препоръчителен. Но го обмислих много сериозно.

Питър прочете останалите имена мълчаливо, след което вдигна глава.

— Каква е последната категория с петдесет и шест места?

— Това са моите хора. Обещах им място на кораба. Ще удържа на думата си.

Питър хвърли тетрадката на масата.

— Напълно си полудял.

Майкъл се приведе напред.

— Виралите ще се върнат, Питър. Приеми го. Нямаме много време.

— Минаха двайсет години и чак сега стана спешно.

— Ремонтът на Бергенсфиорд отне толкова време. Ако можех, щях да приключа по-бързо и вече да сме отплавали.

— И как предлагаш да качим хората на кораба, без да всяваме паника?

— Паниката вероятно е неизбежна. Затова ти изпратих оръжия.

Питър го зяпна.

— Според мен има три варианта — каза Майкъл. — Първият е да запълним празните места чрез лотария. Разбира се, смятам, че този вариант не е подходящ. Вторият вариант е ние да направим подбора, да съобщим на хората в списъка какво се случва и да им дадем възможност да решат дали да заминат, или да останат, като се стараем да овладеем положението, докато ги изведем. Според мен това ще предизвика безредици. Няма как да опазим всичко в тайна, а армията вероятно ще откаже да ни помогне. Третият вариант е да не казваме нищо на пътниците, освен на няколко от най-важните лица, на които можем да се доверим. Ще съберем останалите и ще ги изведем в малките часове на нощта. Когато стигнем до провлака, ще им съобщим какъв късмет са извадили.

— Късмет ли? Не мога да повярвам, че размишляваш по този начин.

— Уверявам те, наистина са късметлии. Ще получат възможност да живеят. Още повече, ще имат възможност за ново начало на безопасно място.

— И откъде знаеш, че старото корито ще успее да ги закара дотам?

— Убеден съм, че корабът ще издържи.

— Не ми изглеждаш много убеден.

— Направихме всичко възможно. Но, разбира се, няма гаранция.

— Значи седемстотинте късметлии може да свършат на дъното на океана.

Майкъл кимна.

— Може и така да стане. Никога не съм те лъгал и нямам намерение да го правя и в бъдеще. Но корабът е успял да обиколи света веднъж. Ще го направи и втори път.

Прекъснаха ги гласове отвън и три удара по вратата.

— Е, изглежда, времето ни свърши — каза Майкъл и плесна с ръце по коленете си. — Обмисли внимателно думите ми. Междувременно трябва да създадем подходящо впечатление. — Той извади пистолета от раницата си.

— Майкъл, какви ги вършиш?

Майкъл насочи неохотно оръжието към Питър.

— Дръж се като заложник.

Двама войници нахлуха в стаята; Майкъл се изправи и вдигна ръце.

— Предавам се — каза той, миг преди по-близкостоящият войник да направи две крачки към него, да вдигне пушката си и да го удари по главата с дръжката.

Четирийсет и осем

Руди беше гладен. Ужасно гладен.

— Ехо! — провикна се той, притиснал лице в решетките. — Забравихте ли за мен? Хей, задници, умирам от глад!

Нямаше смисъл да вика; никой не беше идвал в участъка от ранния следобед. Нито Фрай, нито Юстас. Руди легна на нара и се опита да не мисли за празния си стомах. В момента би дал всичко за един от проклетите картофи.

Опита се да се намести по-удобно на леглото. По тялото му все още имаше много синини; накъдето и да се обърнеше, нещо го болеше. Добре де, изпроси си боя. Не можеше да го отрече. Но какво щеше да стане, ако Фрай не беше отворил вратата? Щеше да е мъртъв, това щеше да стане.

Задряма за известно време. Стомахът му къркореше. Не знаеше колко е часът; вероятно беше късно, но след като Фрай не беше дошъл да му донесе храна, Руди беше изгубил представа за часа. Щеше да е хубаво да има книга, за да си уплътни времето, но беше тъмно, а и Руди не можеше да чете, тъй като не виждаше смисъл да се научи.

Проклетият Гордън Юстас.

Мина още известно време. Тъкмо се унасяше, когато се разбуди от силен страх.

Някъде навън пищеше жена.

Прозорецът се намираше високо на стената; наложи се да се надигне на пръсти и да се хване за решетките, за да надникне над перваза. Вече отвсякъде се чуваха писъци, викове, изстрели. Тъмна фигура профуча покрай прозореца, последвана от други две.

— Хей! — извика Руди след тях. — Хей, тук съм!

Нещо ставаше, нещо лошо. Повика още малко, но никой не се спря, нито му отговори. Писъците утихнаха за момент, след което отново се разразиха, този път по-силни и по-многобройни. Май не беше добра идея да съобщи къде точно се намира, помисли си Руди, пусна решетките и се отдръпна от прозореца. Каквото и да ставаше навън, той беше хванат в капан като плъх. По-добре да млъкне.

Навън отново настана тишина. Мина около минута, преди Руди да чуе как входната врата се отваря. Той се хвърли на пода и пропълзя под леглото. Чу се изскърцване на стол, шумолене, отваряне на чекмедже: някой търсеше нещо. И тогава се чу издрънкването на ключове.

— Шерифе?

Никой не отговори.

— Заместник Фрай? Ти ли си?

Мека зелена светлина изпълни коридора.

В далечните покрайнини на Мистик, Тексас трима вирали изпълзяха едновременно от земята.

Като какавиди, излюпващи се от пашкул, тримата се измъкнаха на етапи: първо лъскавите върхове на ноктите, след това дългите костеливи пръсти, които разровиха пръстта и разкриха гладките им нечовешки лица. Изправиха се, отърсиха се от пръстта като кучета и протегнаха скованите си от съня крайници. Нужен им беше миг, за да установят какво става. Беше нощ. Намираха се на поле. Полето беше изорано наскоро. Първият, който изпълзя, водачът на групата, беше вдовецът и магазинер Джордж Петибрю; вторият беше градският ковач Джуно Бранд; третият беше четиринайсетгодишно момиче от Хънт, отвлечено преди четири дни, когато посред нощ беше излязло до клозета в семейната ферма. Не помнеха кои са били; знаеха само, че имат мисия.

Видяха фермата.

От комина на къщата се издигаше дим. Обиколиха постройката, огледаха я внимателно. Имаше две врати — отпред и отзад. Макар да не им бе присъщо да си правят труда да влизат през врати, нито спазваха префинения човешки обичай да използват бравите, задачата им налагаше да се съобразят с тези обичаи.

Влязоха. Чувствителните им сетива доловиха шум на втория етаж.

Някой хъркаше.

Първият вирал, водачът, се промъкна по стълбите. Движенията им бяха толкова изящни, че дъските под краката им не скърцаха; дори въздухът почти не се раздвижваше при преминаването им. От стаята на върха на стълбите струеше бледо сияние от лампа, оставена небрежно да гори, след като обитателите на къщата си бяха легнали. На голямото легло спяха мъж и жена.

Виралът се наведе към жената. Тя лежеше настрани с една ръка, пъхната под възглавницата, а другата, отпусната върху одеялото. Кожата ѝ сияеше примамливо на слабата светлина от лампата. Виралът отвори уста и сведе лице към нея. Леко пробождане и зъбите му потънаха в плътта ѝ.

Жената се размърда, изстена, обърна се. Може би сънуваше, че бере рози и се е убола на трън.

Виралът заобиколи леглото от другата страна. Само главата и вратът на мъжа се подаваха под одеялото. Съществото усети, че мъжът, който хъркаше хрипливо, не спи толкова дълбоко, колкото жената. Наведе се напред и наклони глава настрани, сякаш се готвеше за целувка.

Мъжът отвори очи.

— Мили боже!

Той притисна длан в челото на вирала, за да го задържи на разстояние, и бръкна с другата ръка под възглавницата.

— Дори! — извика той. — Дори, събуди се!

Виралът се вцепени: не очакваше подобна реакция. И името… Дори. Звучеше познато. Познаваше ли жена на име Дори? Познаваше ли мъжа? Срещал ли бе тези хора? И какво търсеше мъжът под възглавницата?

Пистолет. С вик мъжът тикна дулото в устата на вирала, притисна го към небцето и стреля.

Прогърмя изстрел, шурна кръв, част от мозъка на вирала изригна от пробития череп и опръска тавана. Тялото падна безжизнено напред. Жената се събуди и се разпищя от ужас. Другите същества се втурнаха нагоре по стълбите. Мъжът бутна трупа на земята и стреля по първия вирал, който нахлу през вратата. Вече дори не се прицелваше, а само натискаше спусъка. Третия куршум одраска съществото, но не нанесе никакви поражения. След още два изстрела патроните свършиха. Когато единият натрапник се спусна напред, мъжът хвана първото, което му попадна подръка — газената лампа — и я хвърли по нападателите.

Улучи. Виралите избухнаха в пламъци.

След миг пламна и цялата стая.

Усещането блъсна Ейми като удар в корема. Тя се преви напред, изпусна лопатката и се свлече на колене.

— Ейми, добре ли си?

Картър коленичи до нея. Тя се опита да каже нещо, но не успя, останала без дъх.

— Нещо боли ли те? Какво стана?

В същия момент Кейлъб Джаксън се събуди от мириса на дим. Прекара нощта на стол пред вратата с пушка в скута. Първата му мисъл беше, че къщата гори; скочи веднага, обхванат от паника. Но не, стаята изглеждаше както обикновено; миризмата идваше отвън. Грабна пистолета и излезе. На запад, от другата страна на хълма, небето гореше като пожар.

— Госпожице Ейми, плашиш ме — каза Картър.

Ейми трепереше; не можеше да говори. Изпитваше ужасна болка, ужасен страх. Толкова много наведнъж. Най-накрая успя да си поеме дъх.

— Започва се.

VI

Атаката

Привидно потушеният огън често продължава да тлее под земята.

Пиер Корней

Родогюн

Четирийсет и девет

Малко след разсъмване Кейлъб събуди Пим.

Нещо се е случило във фермата на Тейтъм.

Пим се разсъни веднага.

Какво?

Кейлъб разпери пръстите на двете си ръце и описа няколко кръга върху гърдите си: Пожар.

Пим отметна завивката.

Идвам с теб.

Стой тук. Аз ще отида да огледам.

Тя ми е приятелка.

Пим имаше предвид Дори.

Добре, отвърна Кейлъб.

Децата още спяха. Докато Пим се обличаше, Кейлъб събуди Кейт и ѝ каза какво става.

— Според теб какво означава това? — Говореше сънено, но погледът ѝ беше бистър.

— Не знам — Кейлъб свали револвера от колана си и ѝ го подаде. — За всеки случай.

— По какво би трябвало да стрелям?

— Ако знаех, щях да ти кажа. Стой вътре, няма да се бавим.

Кейлъб излезе на двора, където го чакаше Пим. Тя гледаше към билото на хълма с ръце на кръста. В далечината се издигаше гъста колона дим с цвета на дъждоносен облак, значещ, че огънят е угаснал.

Джеб?, попита с жест Пим.

Конят лежеше там, където бе умрял. Хубавец се беше отдалечил в другия край на заграждението.

Джеб умря снощи.

Пим попита спокойно:

Как?

Получи гърч. Не исках да те разстройвам.

Аз съм ти съпруга. Пим жестикулираше гневно. Видях те да даваш пистолет на Кейт. Кажи ми какво става.

Кейлъб не знаеше какво да отговори.

От къщата бяха останали само купчина обгорени греди и тлееща жар. От силната топлина стъклата на прозорците се бяха стопили. Трябваше да минат поне няколко часа, може би цял ден, докато станеше възможно Кейлъб да потърси телата, макар да се съмняваше да е останало нещо повече от зъби и кости.

Дали са успели да излязат?, попита Пим.

Кейлъб поклати глава безмълвно. Какво се бе случило? Изпаднал от печката горящ въглен? Преобърната лампа? Миг невнимание и къщата беше пламнала.

Забеляза още нещо. Заграждението за конете беше празно. Портата беше отворена; по земята имаше следи от влачене, сякаш някой беше убил конете и беше извлякъл труповете. Какво означаваше това?

Да проверим в плевнята, каза той.

Кейлъб влезе пръв. Трябваше му миг, докато свикне с тъмнината. В дъното нещо лежеше на пода.

Дори. Жената лежеше свита в ембрионална поза. Косата и миглите ѝ бяха изгорели, лицето ѝ беше подуто и опърлено. По нощницата ѝ имаше изгорели участъци, на места дори беше залепнала за кожата. Дясната ръка и двата ѝ крака бяха овъглени; остатъкът от кожата ѝ беше осеян с мехури, сякаш вреше отвътре.

Той коленичи до нея.

— Дори, ние сме Кейлъб и Пим.

Дясното ѝ око се отвори леко; другото беше подуто и затворено. От гърлото ѝ излезе звук, хриплив стон. Кейлъб дори не можеше да си представи каква агония изпитва. Догади му се.

Пим донесе кофа и черпак, коленичи до Дори, повдигна главата ѝ и поднесе черпака към устните ѝ. Дори успя да отпие малка глътка, но изплю остатъка.

Трябва да я заведем при Кейт, каза Пим.

Истинско чудо беше, че жената е още жива; нямаше да издържи пътуването. Но трябваше да опитат. На стената имаше подпряна ръчна количка. Кейлъб извади две постелки от един сандък и ги постла в количката.

Хвани я за краката.

Кейлъб застана зад жената и я хвана под мишниците. Тя се разпищя и се замята. След най-дългите пет секунди в живота му успяха да я наместят в количката. По ръцете на Кейлъб беше полепнало нещо пихтиесто: късчета кожа.

Писъците ѝ утихнаха и тя задиша учестено. Нямаше да издържи пътуването; при всяко подрусване на количката щеше да изпитва непоносима агония. Когато вдигна дръжките на количката, Кейлъб забеляза друг проблем. Дори беше едра жена. Балансирането на количката щеше да изцеди силите му.

Нека аз да бутам от едната страна, каза Пим.

Кейлъб поклати твърдо глава. Бебето.

Щом се уморя, ще спра.

Кейлъб не беше съгласен, но не успя да разубеди Пим. Закараха Дори до вратата. Щом слънцето я огря, тя се сгърчи и наклони опасно количката на една страна.

Сигурно е заради изгарянията по очите, предположи Пим.

Тя отиде до плевнята и се върна с парче плат, което топна в кофата с вода и положи върху горната половина от лицето на жената. Дори се поуспокои.

Да вървим, каза Пим.

Отне им близо час да закарат Дори до фермата, но, за щастие, по пътя жената беше изпаднала в безсъзнание. Кейт изтича навън да ги посрещне. Щом зърна Дори, тя се обърна към вратата, където Ел и Буба стояха и гледаха любопитно. Тео се въртеше около краката на Буба като кученце.

— Прибирайте се вътре — нареди тя. — И вземете братовчед си.

— Искаме да гледаме! — измрънка Ел.

— Прибирайте се веднага!

Децата влязоха неохотно в къщата. Кейт се наведе към Дори.

— Мили боже.

— Намерихме я в плевнята — обясни Кейлъб.

— А съпруга ѝ?

— Нямаше следа от него.

Кейт погледна към Пим. Момичетата не бива да гледат.

Пим кимна. Ще ги държа настрани.

— Трябва ни брезент или здраво одеяло — обърна се Кейт към Кейлъб. — Да я занесем в задната стая, далеч от децата.

— Ще оцелее ли?

— Състоянието ѝ е изключително тежко, Кейлъб. Не мога да направя почти нищо.

Кейлъб донесе едно от дебелите вълнени одеяла, които използваше за конете. Разпънаха го на земята до количката, преместиха Дори върху него, завързаха летви в двата му края и направиха импровизирана носилка. Когато я вдигнаха, тя издаде хриплив звук, подобен на сподавен писък. Кейлъб потрепери; вече не издържаше мъчителните стенания. Струваше му се невъобразимо жестоко, че Дори още не беше умряла. Занесоха я в малкия килер, където преди спяха момичетата, и я положиха върху рогозката. Кейлъб закова върху прозореца одеяло да служи за щора.

— Трябва да ѝ съблека нощницата — Кейт хвърли сериозен поглед на Кейлъб. — Ще е… страшно.

Кейлъб преглътна. Едва се осмеляваше да погледне към обгорената и осеяна с мехури кожа.

— Не ме бива в тези работи — призна той.

— Нормално е, Кейлъб.

Той осъзна още нещо. Изчакал беше твърде дълго; сега нямаха друг избор освен да чакат жената да умре. Само с един кон нямаше как да използват каруцата, за да закарат Дори в Мистик. А Пим никога нямаше да я изостави.

— Ще ми трябват чисти кърпи, бутилка с алкохол и ножици — каза Кейт. — Превари ножиците, но не ги пипай след това, остави ги върху кърпа. После отиди да гледаш децата. Пим ще ми помага. Най-добре изведи децата навън.

Кейлъб не се обиди. Напротив, изпита признателност. Намери всичко, което Кейт искаше, занесе го в килера и изпрати Пим да помага. Момичетата правеха легла за куклите си от листа и клонки в градината зад кухнята, а Тео пълзеше покрай тях.

— Елате деца, ще отидем на разходка до реката.

Кейлъб вдигна Тео и хвана Ел за ръка, тя на свой ред хвана сестра си и поеха в редица напред. Намираха се на половината път, когато чуха пронизителен писък. Звукът прониза Кейлъб като куршум.

Лушъс, започна се. Имам нужда от теб.

Гриър шофираше отпреди изгрев-слънце.

— Просто приготви кораба — казал беше на Лор.

Профуча покрай Розенбърг в тъмното, продължи на североизток и излезе на магистрала №10 тъкмо когато слънцето изгряваше зад гърба му.

Щеше да стигне в Кървил до четири, най-много пет часа следобед. Какво щеше да донесе падането на мрака?

Ейми, идвам.

Петдесет

Майкъл дойде на себе си сред тъмнина. Легнал на нара, той напипа раната на главата си. Косата му беше сплъстена от засъхнала кръв; имаше късмет, че не му счупиха черепа. Но пък въоръжен престъпник в дома на президента налагаше поне силен удар в кратуната. Не беше най-приятният начин да заспиш, но при дадените обстоятелства вършеше работа.

Поспа още известно време; когато се събуди, през прозореца струеше мека дневна светлина. Чу се изщракване на ключалка и двама офицери от вътрешна сигурност влязоха в килията. Единият носеше поднос. Докато другият офицер стоеше на стража, първият остави подноса на пода.

— Благодаря, момчета.

Мъжете излязоха. Вероятно бяха инструктирани да не говорят с него. Майкъл вдигна подноса и го сложи на леглото. Купичка овесена каша, бъркани яйца, праскова — не бе виждал толкова хубава храна от дни. Дали му бяха само лъжица — нямаше вилица, разбира се — тъй че изяде яйцата с нея, а след това премина към кашата. Запази прасковата за накрая. По брадичката му се стече сок. Пресен плод! Забравил беше вкуса.

Мина още известно време. Най-накрая в коридора се чуха стъпки и гласове. Най-вероятно Питър с още някой. Апгар? Рано или късно трябваше да говорят и с други хора.

Оказа се обаче, че не е Питър.

На прага стоеше Сара. Беше се променила по-малко, отколкото Майкъл очакваше. Естествено, беше остаряла, но изглеждаше прекрасно, като жените, които приемаха възрастта си с достойнство и не се бореха с времето.

— Не мога да повярвам на очите си.

— Здравей, Сара.

Майкъл стана от леглото, а сестра му влезе в килията. Носеше малка кожена чанта. Зад нея застана стражар с палка.

— По дяволите, Майкъл — Сара спря.

— Знам. — Абсурден отговор. Какво означаваше? Знам, че те разочаровах? Знам какво си мислиш? Знам, че съм най-лошият брат на света?

— Толкова… съм ти ядосана.

— С пълно право.

Сара повдигна вежди.

— Само това ли ще кажеш?

— Добре де, съжалявам.

— Шегуваш ли се? Съжаляваш?

— Изглеждаш чудесно, Сара. Липсваше ми.

— Не се подмазвай. Ти изглеждаш ужасно.

— О, днес ми е от добрите дни.

— Майкъл, какво правиш тук? Мислех, че повече никога няма да те видя.

Майкъл се вгледа внимателно в лицето ѝ. Дали знаеше?

— Какво ти каза Питър?

— Каза само, че са те арестували и че имаш рана на главата — тя повдигна чантата. — Дойдох да те зашия.

— И не ти е казвал нищо друго?

Сара го изгледа подразнено.

— Какво например? Че сигурно ще те обесят? Нямаше нужда.

— Не се тревожи. Няма да ме обесят.

— Двайсет и една години, Майкъл. — Свободната ѝ ръка, дясната, бе свита в юмрук, сякаш щеше да го удари. — Двайсет и една години не се обади, не изпрати писмо. Обясни ми защо.

— В момента не мога. Но искам да знаеш, че имах основателна причина.

— Знаеш ли какво бях принудена да направя? Знаеш ли? Преди десет години казах: „Явно той никога няма да се върне. Все едно е мъртъв“. Погребах те, Майкъл. Погребах те и забравих за теб.

— Постъпих ужасно, Сара.

Сара не можеше да сдържа сълзите си повече.

— Грижех се за теб. Отгледах те. Помисли ли за това?

Майкъл стана от леглото. Сара пусна чантата на пода, вдигна юмруци и започна да го налага по гърдите. Вече плачеше неудържимо.

— Глупак такъв!

Той я прегърна силно. Тя се опита да се откопчи, но след това се отпусна. Стражарят ги наблюдаваше зорко; Майкъл му хвърли поглед, който гласеше: Не се приближавай.

— Как можа да ми го причиниш? — изплака тя.

— Не исках да те нараня, Сара.

— Изостави ме като родителите ни. Същият си като тях.

— Знам.

— Проклет да си, Майкъл, проклет да си.

Двамата стояха прегърнати дълго.

— Каква история само!

Наближаваше обяд; Питър беше опразнил офиса. Двамата с Апгар седяха на конферентната маса и чакаха Чейс. Не успя да се порадва на пенсионирането си, помисли си Питър.

— Знам — отвърна Питър.

— Вярваш ли му?

— А ти?

— Ти го познаваш по-добре.

— Не сме се виждали от двайсет години.

Чейс се появи на вратата.

— Питър, какво става? Къде са всички? Пусто е като в гробница. — Облечен беше с джинси, работна риза и тежки ботуши като на животновъд, какъвто възнамеряваше да стане.

— Седни, Форд — каза Питър.

— Много ли ще се бавим? Оливия ме чака. Имаме среща в банката.

Питър се зачуди колко ли подобни разговори ще трябва да проведе. Все едно водеше хората към ръба на скала, за да им покаже гледката, и неочаквано ги бута в пропастта.

— Страхувам се, че ще се забавим — отвърна той.

Алиша видя първите купчини в покрайнините на Фредериксбърг — три могили, дълги колкото човек, в сянката на кестен. След това стигна до първата ферма. Слезе от коня в утъпкан двор. В къщата не се забелязваха признаци на живот. Влезе вътре. Преобърнати мебели, разпръснати вещи, пушка на пода, неоправени легла. Обитателите са били заразени, докато са спели; сега спяха в пръстта под кестена.

Напои Воин на поилката и продължи по пътя си. Мина покрай каменисти хълмове. Скоро видя още къщи — някои сгушени сред възвишенията, други в равнините, заобиколени от изорани ниви. Нямаше нужда да се приближава; пълната тишина казваше всичко. Небето сякаш беше надвиснало уморено над главата ѝ. Очакваше да завари подобно нещо в покрайнините. Броят на заразените нарастваше и редиците на армията се увеличаваха по пътя към града.

Самият град пустееше. Алиша мина по прашната главна улица покрай магазинчета и къщи, някои нови, други останали от миналото. Само преди няколко дни хората тук бяха водили нормален живот: грижеха се за семействата си, работеха и въртяха търговия, говореха си за дребни неща, напиваха се, мамеха на карти, караха се, биеха се, любеха се, поздравяваха минувачите от верандите си. Разбрали ли са изобщо какво се случва? Постепенно ли са осъзнали — изчезването на един, придружено от любопитни, но незаинтересовани коментари, после втори, трети и така нататък, докато са проумели какво означава това. Или пък виралите се бяха спуснали на рояк една страшна нощ? В южния край на града Алиша стигна до поле и започна да брои. Двайсет могили. Петдесет. Седемдесет и пет.

Когато стигна до сто, се отказа да брои повече.

Петдесет и едно

Денят напредваше. Дори обаче не умираше.

От стаичката, в която лежеше жената, долитаха тихи стонове, шепот, преместването на столове. Кейт и Пим излизаха за кратко, за да вземат някой инструмент или да преварят кърпи. Кейлъб седеше на двора с децата, но нямаше сили да ги забавлява. Замисли се за несвършените задачи, но нещо му подсказваше, че няма смисъл; скоро щяха да си тръгнат оттук, без да успеят да осъществят плановете си.

Кейт излезе и седна на стълбите пред вратата. Децата се бяха прибрали за следобедния сън.

— Как е тя? — попита той.

Кейт примижа на следобедното слънце. Кичур златисторуса коса бе прилепнал на челото ѝ; тя го прибра зад ухото си.

— Все още диша.

— Още колко ще се мъчи?

— Отдавна трябваше да е мъртва — Кейт го погледна. — Ако утре сутрин е още жива, трябва да вземеш Пим и децата и да се махнете от тук.

— Аз ще остана. Просто ми кажи какво да правя.

— Кейлъб, мога да се справя.

— Знам, но аз ни поставих в това положение.

— А какво друго можеше да направиш? Кон се разболя, изчезнаха хора, изгоря къща. Сигурни ли сме, че между всичко това има връзка?

— Няма да те оставя тук.

— Повярвай ми, оценявам жеста. Израснах в града и ме побиват тръпки от селския живот. Но аз съм лекар, Кейлъб. Остави ме да си свърша работата.

След кратко мълчание Кейлъб каза:

— Има нещо, с което можеш да ми помогнеш.

Тялото на Джеб се беше подуло и сковало в жегата. Завързаха задните му крака, впрегнаха Хубавец в хамута за ралото и поеха бавно към другия край на нивата. Когато Кейлъб реши, че са се отдалечили достатъчно от къщата, прибраха Хубавец обратно под навеса и взеха една от тубите с гориво. Кейлъб донесе съчки от гората и ги натрупа върху трупа; заля ги с керосин, затвори тубата и отстъпи назад.

— Защо го кръсти Джеб? — попита Кейт.

Кейлъб сви рамене.

— Вече беше кръстен, когато го купих.

Нямаше какво повече да кажат. Кейлъб запали клечка кибрит и я хвърли върху съчките. Кладата пламна. Не духаше вятър и гъстият дим се издигна нагоре сред пращящи искри. Разнесе се миризма на изгоряла плът.

— Е, това е всичко — каза той.

Поеха обратно към къщата. Когато наближиха, Пим се появи на вратата със стъписано изражение.

Случва се нещо, каза тя с жест.

В стаичката беше тъмно и хладно. Дори беше покрита с преварени кърпи; виждаше се само лицето ѝ.

— Госпожо Тейтъм, чувате ли ме? — попита Кейт. — Знаете ли къде се намирате?

Жената се взираше в тавана и сякаш не усещаше присъствието им. Настъпила бе драстична промяна. Тревожна промяна. Раните от изгаряне по лицето ѝ се бяха успокоили; розовееха и, изглежда, оздравяваха; незасегната част от кожата ѝ беше бяла като тебешир. Дори се размърда леко, при което лявата ѝ ръка се показа изпод кърпите. Овъгленият крайник сега изглеждаше като нормална човешка ръка — мехурите ги нямаше, изгорялата кожа беше паднала и отдолу се подаваше здрава розова плът.

Кейт погледна към Пим.

От колко време е будна?

Случи се, докато спеше.

— Госпожо Тейтъм — каза Кейт с по-остър тон. — Аз съм лекар. Пострадахте при пожар. Намирате се във фермата на семейство Джаксън; Кейлъб и Пим са тук. Помните ли какво се случи?

Жената обходи стаята с разсеян поглед и спря очи върху Кейт.

— Пожар? — промълви тя.

— Точно така, в къщата ви избухна пожар.

— Попитай я дали знае кой е запалил пожара — каза Кейлъб.

— Пожар — повтори Дори. — Огън.

— Да, помните ли как започна пожара?

Пим коленичи до леглото, вдигна нежно ръката на Дори и започна да изписва букви с показалец върху дланта ѝ.

— Пим — каза Дори.

Не каза нищо повече; светлината в очите ѝ угасна постепенно и тя затвори клепачи.

— Кейлъб, трябва да я прегледам — каза Кейт и се обърна към Пим: — Остани да ми помогнеш.

Кейлъб отиде да чака в кухнята. За щастие, децата все още спяха. След няколко минути жените дойдоха.

Кейт посочи към вратата.

Да поговорим навън.

Свечеряваше се.

— Какво се случва с нея? — попита Кейлъб на глас и с жестове.

— Състоянието ѝ се подобрява.

— Но как е възможно?

— Де да знаех. Но изгарянията ѝ са тежки, все още не е прескочила трапа. Не съм виждала човек да оздравява толкова бързо. Мислех си, че ще умре само от шока.

— А това, че се събуди?

— Добър знак е, че разпозна Пим. Но мисля, че не разбра нищо друго. Душевното ѝ състояние може и да не се подобри.

— Искаш да кажеш, че ще остане така?

— Виждала съм подобни случаи. — Кейт се обърна към сестра си: — Остани при нея. Ако се събуди отново, опитай да я заговориш.

За какво?

Дребни неща. Засега не я разпитвай за пожара.

Пим се прибра в къщата.

— Това променя всичко — каза Кейлъб.

— Съгласна съм. Може би ще успеем да я преместим по-бързо. Дали ще успеем да намерим превозно средство в Мистик?

Кейлъб ѝ каза за пикапа, който беше видял в двора на Елакуа.

Кейт се изненада:

— Браян Елакуа?

— Да.

— Проклетият стар пияница. Чудех се какво е станало с него.

— И аз забелязах, че пие.

— Сигурна съм обаче, че ще ни помогне.

Кейлъб кимна.

— Ще отида до града утре сутрин.

Сара чакаше на верандата с багажа, когато Холис се появи, яхнал изнемощяла кобила. С него имаше мъж, когото Сара не познаваше, на черен прегърбен кон с гуреливи очи.

— Какво виждат очите ми? — рече Сара. — Два от най-калпавите коне, които съм виждала.

Мъжете слязоха от конете. Спътникът на Холис беше набит мъж с гащеризон, но без риза. Имаше дълга побеляла коса; в изражението му имаше нещо лукаво. Двамата си размениха няколко думи, стиснаха си ръце и мъжът си тръгна.

— Кой е приятелят ти? — попита Сара.

Холис връзваше конете за парапета на верандата.

— Познат от едно време.

— Нали се разбрахме да вземем пикап?

— Оказа се, че автомобилите струват пари. Освен това няма бензин. От друга страна, Доминик даде безплатни оглавници и юзди за конете, тъй че ни останаха някакви пари.

— Доминик. Приятелят ти без ризата.

— Дължеше ми услуга.

— Да питам ли изобщо?

— Най-добре недей.

Влязоха в къщата, прегледаха багажа, събраха най-необходимото в дисагите и ги закачиха на гърбовете на конете. Холис взе кобилата, Сара коня. Нейното животно беше по-надеждно, но не беше яздила от години. Оказа се обаче, че не е забравила. Сара се приведе напред върху седлото и потупа коня по врата.

— Ти си добра стара кранта. Мисля, че те подцених.

Холис се обърна към нея.

— Извинявай, на мен ли говориш?

— Не се и надявай.

Излязоха през портата и поеха надолу по хълма. Тук-таме работници превиваха гръб на нивите под палещото слънце. На места все още се виждаха знамена, увиснали на стълбовете си, които бележеха някогашните укрития; наблюдателниците с предупредителните сирени и платформи за стрелците стърчаха из равнината, пусти от години.

В другия край на Оранжевата зона пътят се разклоняваше: на запад към градчетата покрай реката и на изток към Комфорт и Пътя на нефта. Холис откачи манерката от колана си. Отпи и я подаде на Сара.

— Как е конят?

— Истински джентълмен. — Тя избърса уста и посочи на изток с манерката в ръка. — Някой май доста бърза.

Холис се обърна и видя автомобила, който се движеше с бясна скорост към града сред облак прах.

— Може да ги питаме дали биха го разменили за конете — предложи шеговито Холис.

Сара плъзна поглед по тялото на съпруга си.

— Трябва да призная, че изглеждаш чудесно на кон.

Холис се приведе напред и се подпря с две ръце на седлото.

— Някога те гледах как яздиш. Когато бях дневна смяна в Стражата, понякога чаках на Стената, за да те видя как се прибираш със стадото.

— Наистина ли? Не знаех.

— Да.

Изведнъж Сара изпита силно щастие. По лицето ѝ за пръв път от дни се разля усмивка.

— Е, неизбежно е било.

— И не бях единственият. Понякога се събираше цяла тълпа да те гледа.

— Тогава имаш късмет, че обстоятелствата се стекоха в твоя полза. — Тя затвори манерката и му я върна. — А сега да вървим да видим децата.

Петдесет и две

— Добър ден.

Двамата офицери от Вътрешна сигурност пазеха в преддверието на затвора — единият седеше на бюро, а вторият, много по-възрастен мъж, стоеше зад бюрото. Гриър веднага позна втория страж; преди години той беше един от надзирателите му. Уинтроп? Не, Уинфийлд. Тогава беше младеж. Когато погледите им се срещнаха, Лушъс видя, че и мъжът го е познал.

— Проклет да съм! — възкликна Уинфийлд.

Той посегна към пистолета си, но движението беше бавно и непохватно и даде на Гриър достатъчно време да извади скритата под палтото си пушка и да я насочи към гърдите на мъжа. Зареди я със силно изщракване.

— Не се прави на смелчага.

Уинфийлд замръзна. По-младият му колега на бюрото ококори очи. Гриър насочи пушката към него.

— Остави оръжието си на пода. Ти също, Уинфийлд. По-чевръсто.

Двамата оставиха пистолетите си на земята.

— Кой е този? — попита по-младият.

— Много време мина, Шейсет и две — обърна се Уинфийлд към Гриър със затворническия му номер. Изглеждаше по-скоро развеселен, отколкото ядосан, сякаш случайно беше срещнал стар приятел със съмнителна репутация, който напълно беше оправдал очакванията му. — Чух, че си доста зает. Как е Дънк?

— Майкъл Фишър — каза Гриър. — Тук ли е?

— О, да, тук е.

— Има ли други стражи в сградата? Ако не се съпротивлявате, ще избегнем проблемите.

— Сериозно ли говориш? Честно казано, не ми дреме. Рамзи, хвърли ми ключовете.

Уинфийлд отвори вратата, водеща към килиите. Гриър вървеше на няколко крачки зад двамата мъже с насочена към гърбовете им пушка. Майкъл се надигна на лакти от леглото, когато вратата на килията му се отвори.

— Каква изненада — каза той.

Гриър нареди на Уинфийлд и колегата му да влязат вътре, след което погледна към Майкъл.

— Да вървим.

— Приятно ми беше да се видим, Шейсет и две — провикна се след тях Уинфийлд. — Ни най-малко не си се променил, проклетнико!

Гриър затвори вратата, заключи я и прибра ключа в джоба си.

— Стига си викал — каза той през прозорчето на вратата. — Не ме карай да се връщам. — След това се обърна към Майкъл. — Какво е това на главата ти? Рана?

— Не искам да звуча като неблагодарник, но ми се струва, че щом си тук, значи новините не са добри.

— Преминаваме към резервния план.

— Не знаех, че имаме резервен план.

Гриър му подаде пистолета на Уинфийлд.

— Ще ти обясня по пътя.

Питър, Апгар и Чейс преглеждаха списъка с пътниците на Майкъл, когато чуха викове в коридора.

— Горе ръцете!

Чу се трясък: изстрел.

Питър бръкна в бюрото за пистолета, който държеше в едно чекмедже.

— Гунар, знаеш ли какво става?

— Не.

— Форд?

Форд поклати отрицателно глава.

— Скрий се зад бюрото.

Бравата на вратата издрънча. Питър и Апгар застанаха до стената от двете ѝ страни. Дървото се разтресе: някой се опитваше да влезе с ритници.

Вратата се отвори с трясък.

Апгар нападна първия появил се мъж в гръб. Той изтърва пушката, която издрънча на пода. Апгар го повали на колене, хвана го за гърлото с една ръка и вдигна другата, готов да го удари. Изведнъж се спря.

— Гриър?

— Здравейте, генерале.

— Майкъл, какво правиш? — попита Питър и свали пистолета си.

В стаята нахлуха трима войници с пушки.

— Не стреляйте! — извика Питър.

Войниците колебливо изпълниха нареждането.

— Какъв беше този изстрел, Майкъл?

Майкъл махна небрежно с ръка.

— О, не уцелиха. Добре сме.

Питър се тресеше от гняв.

— Вие тримата, излезте навън — нареди той на войниците.

След като те излязоха, Апгар пусна Гриър. Чейс междувременно беше излязъл иззад бюрото на Питър.

Майкъл посочи към Чейс.

— Той на какво мнение е?

— В какъв смисъл?

— Искаш да кажеш, че не знае?

— Напротив — отвърна Чейс лаконично. — Знам.

Питър все още беше бесен.

— Вие двамата, какви ги вършите?

— Решихме, че при дадените обстоятелства директният подход е най-добър — отвърна Гриър. — Отвън ни чака кола. Трябва да дойдеш с нас, Питър. Трябва да тръгваме веднага.

Търпението на Питър се изчерпа.

— Никъде няма да ходя. Ако не ми обясните, лично ще ви тикна в затвора и ще изхвърля ключа.

— Опасявам се, че положението се промени.

— Значи виралите в крайна сметка няма да се върнат? Било е фалшива тревога?

— За съжаление, е точно обратното — каза Гриър. — Виралите вече са тук.

Петдесет и три

Това място ще ми липсва, помисли си Ейми.

Решили бяха да прекратят работата. Нямаше смисъл да довършват задачите си. Понякога трябва да оставиш градината да се грижи сама за себе си, каза ѝ Картър.

Малко ѝ се повдигаше, чувстваше се все едно има треска. Щеше ли да овладее силата си? Щеше ли да го убие? А водата?

Трябва да действаш като Нула, обяснил ѝ бе Картър. Няма друг начин.

В къщата момичетата гледаха филм. Ейми го помнеше от детството си: Магьосникът от Оз. Филмът ѝ се беше сторил страшен — торнадото, полето с маковете, злата вещица с противна зелена кожа и летящите маймуни — но също така много ѝ беше харесал. Гледа го в мотела, където живееше с майка си. Майка ѝ обличаше късата си пола и прилепнала блуза, за да отиде на магистралата, и преди да излезе, слагаше Ейми да седне пред телевизора с нещо за ядене, обикновено нещо засищащо и мазно в хартиена торбичка, и ѝ казваше: Стой тук. Мама скоро ще се върне. Не отваряй на никого. Ейми виждаше вината в очите на майка си — осъзнаваше, че майките не бива да оставят децата си сами — и дълбоко я съжаляваше, защото я обичаше; обичаше жената, която непрекъснато изглеждаше тъжна и изпълнена с разкаяние, сякаш животът беше поредица от разочарования, пред които е безсилна. Понякога майка ѝ не ставаше от леглото по цял ден, но вечерта настъпваше, майка ѝ се обличаше, слагаше я пред телевизора и отново я оставяше сама.

Доколкото Ейми помнеше, вечерта, в която гледа Магьосникът от Оз, беше последната им в мотела. Известно време гледа анимационни филмчета и когато те свършиха, започна някаква телевизионна игра. Ейми превключва каналите, докато филмът привлече вниманието ѝ. Цветовете изглеждаха странно, прекалено ярки. Първо това забеляза. Легнала на леглото, което миришеше на майка ѝ — смесица от пот, парфюм и още нещо, присъщо само на нея — Ейми се загледа. Хвана филма от мястото, на което Дороти бягаше от бурята, след като беше спасила кученцето си от злата госпожа Гълч. Торнадото я отнесе в приказна страна. Но, естествено, възникна проблемът със Злата вещица, върху която къщата на Дороти се стовари.

От този момент нататък филмът изцяло погълна вниманието ѝ. Ейми разбираше желанието на Дороти да се прибере у дома. Това беше същността на историята. Самата Ейми не се бе прибирала вкъщи от дълго време; помнеше дома си смътно, имаше мъглява представа как изглеждаха отделни стаи. Към края на филма, когато Дороти удари с пети и се събуди у дома, Ейми реши да пробва номера. Нямаше червени обувки, но майка ѝ имаше чифт високи ботуши с токове. Ейми ги нахлузи на слабите си крачета. Стигаха почти до чатала ѝ. Трудно ѝ бе да ходи с тях. Направи няколко несигурни крачки, за да свикне, и когато се почувства комфортно, затвори очи и удари три пъти петите една в друга. У дома е най-хубаво, у дома е най-хубаво, у дома е най-хубаво…

Толкова сигурна бе във вълшебната сила на този номер, че когато отвори очи, изпита шок, щом видя, че нищо не се е случило. Все още се намираше в мотела с мръсния килим и старите мебели. Ейми събу ботушите, метна ги ядосано настрани, просна се на леглото и заплака. Явно беше заспала, защото следващото, което помнеше, беше уплашеното лице на майка си. Тя разтърсваше Ейми за рамото; блузата ѝ беше мръсна и скъсана. Събуди се миличка, каза майка ѝ. Трябва да тръгваме.

Картър чистеше басейна. Първите листа бяха нападали по водната повърхност, кафяви и сухи.

— Нали щяхме да си почиваме днес — каза Ейми.

— Ще си почина. Само да почистя тези листа. Дразнят ме.

Ейми седеше на двора. В къщата момичетата бяха стигнали до онази част на филма, в която Дороти и спътниците ѝ влизаха в Изумрудения град.

— Трябва да намалят малко звука — отбеляза Картър, докато прокарваше мрежата по краищата на басейна, където имаше дребни боклуци. — Ще си съсипят ушите.

Да, това място много щеше да ѝ липсва. Зеленината, спокойствието, дребните задачи, с които запълваха дните си. Картър остави мрежата край басейна и дойде да седне срещу нея. Известно време слушаха филма. Когато Злата вещица се стопи, момичетата нададоха радостни възгласи.

— Колко пъти са го гледали? — попита Картър.

— О, много.

— Имам чувството, че когато бях дете, само него даваха по телевизията. Умирах от страх. Но филмът много ми харесваше.

Натовариха метални туби с гориво в хъмвито. В багажника имаше пластмасови кутии с припасите, които Гриър донесе — въжета, мрежа, два гаечни ключа, одеяла, семпла памучна рокля.

— Щях да съм по-спокоен, ако бяхме взели Сара — каза Питър. — Тя е много по-наясно какво трябва да направим.

Гриър натовари поредната туба в багажника.

— На този етап идеята не е добра. Трябва да сведем броя на хората до минимум.

— Трябва да изпратим вест до градчетата — обърна се Питър към Апгар. — Хората трябва да се скрият. В мазета, във вътрешните стаи на къщите, където намерят. Утре сутринта ще изпратим коли да приберат колкото хора могат.

— Ще се погрижа.

Питър погледна към Чейс.

— Форд? Ти поемаш поста.

— Разбрано.

Питър отново се обърна към Апгар:

— Синът ми и семейството му…

Генералът го прекъсна.

— Ще се свържа по радиостанцията с военната част в Лъкенбах. Ще изпратим хора.

— Във фермата на Кейлъб има укритие.

— Ще предам и тази информация.

Гриър чакаше зад волана, а Майкъл седеше до него. Питър седна на задната седалка.

— Да вървим — каза той.

Беше 18:30. Слънцето щеше да залезе след два часа.

Петдесет и четири

Сара и Холис се придвижваха бързо. Навлязоха в зоната, която всички наричаха Пролуката — участък от пътя между Инграм и Хънт. Следваха река Гуадалупе, която ромолеше приятно, докато минаваха под сенките на пет големи дъба. По-нататък излязоха под палещите лъчи на слънцето: след известно време отново стигнаха до местност с дървета и сянка.

— Конете трябва да си починат — каза Сара.

Спряха и заведоха конете до реката. Кобилата на Холис топна муцуна във водата без колебание, но конят се дърпаше. Сара свали ботушите си, нави крачоли и нагази в плитчината. Водата беше приказно студена, а варовитата почва на дъното бе приятно твърда.

След като напоиха конете, двамата оставиха животните да се разходят и седнаха на скала до водата. Растителността по брега беше гъста — върби, кестени, дъбове, храсти. Над водата жужаха насекоми. На стотина метра нагоре по течението имаше дълбок вир.

— Тук е толкова спокойно — каза Сара.

Холис кимна с удовлетворено изражение.

— Прекрасно е.

Сара си спомни за едно друго място от миналото, когато двамата с Холис и останалите пътуваха с Ейми към Колорадо. Тео и Маус бяха останали в Стопанството, където Маус да роди. Прекосили бяха Ла Сал и стигнаха до широка долина с висока трева и синьо небе, където спряха за почивка. В далечината върховете на Скалистите планини белееха от сняг, но все още беше топло. Под сянката на един клен Сара бе изпитала непознато чувство — неописуема наслада от красотата на света. Защото всичко наоколо беше красиво. Дърветата, светлината, полюшващата се на вятъра трева, искрящите заснежени склонове на планината: как не ги бе забелязвала досега? А дори да ги бе забелязвала, защо ѝ се бяха стрували различни, по-обикновени, не толкова изпълнени с живот? Седнала под клена с приятелите си — Майкъл всъщност бе заспал, притиснал пушка до гърдите си като дете плюшена играчка — бе осъзнала, че всичко ѝ изглежда така, защото е влюбена в Холис. Само любовта можеше да ти отвори очите по този начин.

— Трябва да тръгваме, скоро ще се стъмни — каза Холис.

Качиха се на конете и продължиха по пътя.

Генерал Гунар Апгар стоеше на върха на стената и наблюдаваше издължаващите се над долината сенки.

Погледна часовника си: 20:15 ч. Слънцето щеше да залезе след минути. Последните автобуси с полски работници се изкачваха по хълма. Всичките му подчинени стояха на пост по стената. Имаха нови оръжия и муниции, но нямаха достатъчно хора — твърде малко, за да наблюдават всеки сантиметър от периметъра, да не говорим да го отбраняват.

Апгар не беше набожен. От дълги години не беше казвал молитва. Макар да се почувства глупаво, реши сега да се помоли. Боже, помисли си той, ако ме чуваш, извинявай за грубия изказ, но ако е възможно, нека се окаже, че всичко това е една голяма глупост.

Чу приближаването на стъпки.

— Какво има, ефрейтор?

Войникът се казваше Радклиф — радист. Задъхваше се, след като беше изкачил стълбите на бегом. Наведе се, подпря ръце на коленете си и каза, като едва си поемаше дъх:

— Генерале, изпратихме съобщението, както заръчахте.

— Какво казаха от Лъкенбах?

Радклиф кимна бързо, все още приведен напред.

— Ще изпратят отряд. Но работата е там, че само те отговориха.

— Поеми си дъх, ефрейтор.

— Да, сър, съжалявам, сър.

— Сега ми обясни.

Войникът се изправи.

— Както вече ви казах, Хънт, Комфорт, Боърн, Розенбърг — никой не отговаря. Всички станции освен Лъкенбах мълчат.

Последният автобус мина през портата. От другите превозни средства слизаха работници. Някои си говореха и се шегуваха; други веднага се откъснаха от групата и забързаха към домовете си.

— Благодаря за информацията, ефрейтор.

Апгар проследи с поглед как войникът се отдалечи тичешком, след което отново се обърна към долината. Над полетата падаше мрак. Е, явно толкова ни е било писано, помисли си той. Хубаво щеше да е да се порадваме на по-дълго спокойствие. Той слезе по стълбите и отиде до портата. Двама войници чакаха с цивилен мъж на четирийсет години, облечен с изцапан гащеризон и с огромен гаечен ключ в ръка.

Мъжът се изплю на земята.

— Портата би трябвало вече да работи, генерале. Смазах ѝ механизмите. Ще мърка тихо като котка.

Апгар погледна към войниците.

— Всички автобуси ли се прибраха?

— Да, доколкото знаем.

Апгар вдигна очи към небето; първите звезди изгряваха и блещукаха в сумрака.

— Добре, господа — каза той. — Да затваряме портата.

Кейлъб седеше на предните стълби и гледаше как се здрачава.

По-рано следобед огледа укритието, в което не беше влизал от месеци. Построи го само за да угоди на баща си; по онова време му се струваше глупава идея. Вярно, можеше да извие торнадо, няколко души дори бяха загивали при бедствие, но чак пък укритие? Разчистил беше листата от капака и слезе по стълбата. Вътре беше хладно и тъмно. Покрай едната стена имаше газена лампа и туби с гориво; капакът се затваряше отвътре с метални кранове. Когато беше показал укритието на Пим през втората им вечер във фермата, малко се засрами, защото му се струваше излишно разточителство и в пълно противоречие с оптимизма на новия им живот. Но Пим не се беше смутила. Баща ти е преживял много, каза му тя с жестове. Стига си се извинявал. Радвам се, че си отделил време да го построиш.

Сега Кейлъб погледна на запад към слънцето, което тъкмо докосваше билото на хълма. В последните мигове от залеза то сякаш се движеше по-бързо.

По-надолу, по-надолу, по-надолу и се скри.

Температурата се промени. Всичко наоколо сякаш застина. Но в следващия миг зърна нещо — шумолене в короната на ореха в началото на гората. Какво шумеше? Не бяха птици; движението беше твърде тежко. Кейлъб стана. Второ дърво се разтресе, след това трето.

Спомни си израз от миналото: Когато идват, идват отгоре.

Тъкмо зареди пушката си, когато от къщата някой извика името му.

— Чакай малко — каза Холис.

На пътя имаше преобърнат на една страна военен камион; едно от задните колела се въртеше със скърцане.

Сара бързо слезе от коня.

— Може да има ранени.

Холис я последва до камиона. Кабината беше празна.

— Може да се измъкнали и да са тръгнали към града — предположи Холис.

— Не, катастрофата е станала преди малко — Сара погледна надолу по пътя и посочи. — Ето там.

Войникът лежеше по гръб. Дишаше учестено, взрян в небето. Сара коленичи до него.

— Погледни ме. Можеш ли да говориш?

Изглеждаше тежко ранен, но никъде не се виждаше кръв, нито следи от счупвания. На ръкава на униформата му имаше нашивки на ефрейтор. Той обърна лице към Сара, при което в основата на гърлото му се видя раничка, обагрена в кръв.

— Бягайте — изстена той.

Кейлъб влезе тичешком в къщата. Пим, с Тео на ръце, отстъпваше назад от стаичката на Дори; Буба и Ел се държаха за полите ѝ.

— Кейлъб, ела бързо! — провикна се Кейт.

Дори се мяташе на леглото, а от устата ѝ хвърчеше слюнка. С подобен на кихавица звук зъбите ѝ изхвръкнаха от устата. Кейт стоеше до леглото с револвера в ръце.

— Застреляй я! — извика Кейлъб.

Кейт сякаш не го чу. С отвратително изхрущяване пръстите на Дори се издължиха, а от краищата им поникнаха лъскави нокти. Тялото ѝ засия. Устата ѝ се отвори широко и се видяха ред остри зъби.

— Застреляй я!

Кейт се беше вцепенила. Когато Кейлъб вдигна пушката, Дори се изправи, приклекна и се спусна към тях. Настана бъркотия: Дори се блъсна в Кейт, Кейт се блъсна в Кейлъб; пушката се изплъзна от ръцете му и падна на пода. Кейлъб пропълзя напред. Викаше на Пим да бяга, но тя, разбира се, не можеше да го чуе. Най-накрая напипа оръжието и се претърколи по гръб. Кейт отстъпваше към отсрещната стена; Дори се извисяваше над нея със съскане и протегнати пръсти. Кейлъб надигна гръб от пода, разтвори колене и насочи пушката към нея с две ръце.

— Дори Тейтъм!

Щом чу името си, тя спря, сякаш я бе споходила интересна мисъл.

— Ти си Дори Тейтъм! Съпругът ти се казва Фил! Погледни ме!

Тя се завъртя към него и откри горната част от тялото си. Един изстрел, помисли Кейлъб, прицели се в центъра на гръдния ѝ кош и дръпна спусъка.

Войникът се разтрепери. Движението започна от пръстите му, които се изкривиха като ноктите на ястреб. От гърлото му излезе хриплив стон. Треперенето премина в спазми, които обхванаха цялото тяло, по устата му изби пяна. Сара се изправи бързо и започна да отстъпва назад. Знаеше много добре какво означава това. Струваше ѝ се невъзможно, но го виждаше с очите си. Усети движение над главата си, но не можеше да откъсне поглед от войника, чиято трансформация протичаше с нечувана скорост.

— Сара, ела! Да се махаме от тук!

Един от конете изцвили и притича покрай нея. Успя да измине двайсетина метра, преди сияеща фигура да се спусне върху него и да го повали. Във врата на коня се забиха зъби.

Сара изведнъж осъзна какво се случва около нея. Холис я дърпаше за ръка. „Реката! — викаше той. — Трябва да се доберем до реката!“ Той я дръпна рязко към дърветата и двамата затичаха. Над тях се носеха фигури. Клони ги шибаха през лицата. Къде беше реката, тяхното спасение? Сара я чуваше, но не можеше да я види в тъмното.

— Скачай!

Носеше се във въздуха, когато разбра какво се случва. Бяха скочили от скала. Цопна в реката и нов, по-гъст мрак, мракът на водата, я обгърна. Имаше чувството, че ще потъва вечно, но най-накрая докосна дъното с крака. Оттласна се и изплува на повърхността.

— Холис! — Тя се завъртя панически във водата. — Холис, къде си?

— Тук съм. По-тихо.

Сара се въртеше трескаво в опит да установи откъде идва гласът.

— Не те виждам.

— Стой там.

Холис изникна до нея.

— Ранена ли си?

Ранена ли беше? Опита се да установи дали има наранявания. Като че ли нямаше.

— Какво стана? Откъде се появиха?

— Не знам.

— Не ме оставяй.

— Успокой се, Сара.

Опита се да го послуша. Съсредоточи се върху дишането си.

— Като че ли видях пещери в основата на скалата — каза Холис. — Трябва да доплуваме до тях. Ще успееш ли?

Сара кимна. Водата беше леденостудена; зъбите ѝ затракаха.

— Стой до мен.

Холис пое с плавен бруст, Сара го последва. Силуетът на скалата се извиси над тях. Не беше висока, най-много шест метра, с неправилна форма и бледи издатъци, стърчащи над реката. Водата стана по-плитка; Сара откри, че стига дъното. Холис я изтегли под скалистия издатък. Над повърхността на водата се издигаше голям камък. Холис ѝ помогна да се качи на него.

— Мисля, че тук ще сме в безопасност за през нощта — каза той.

Разтреперана, Сара се облегна на него; Холис я прегърна. Помисли си за децата, сами в тъмното. Зарови лице в гърдите му и се разплака.

Дори се срина на земята като марионетка с отрязани конци. Кейлъб застана над тялото. Кейт стоеше облегната на стената, вцепенена от шок и страх.

— Навън има още — каза Кейлъб. — Трябва да отидем в укритието.

Кейт го погледна невиждащо.

— Кейт, вземи се в ръце!

Не можеше да чака. Сграбчи я за китката и я изтика от стаята. Пим се беше сгушила с децата при огнището. Не беше чула изстрела, но несъмнено беше усетила вибрациите от гърмежа.

Кейлъб каза с жест: Бягай.

Хвърли пушката и взе Ел и Буба на ръце; Пим носеше Тео. Изтичаха на двора. Пим вървеше пред тях, Кейт — най-отзад. В тъмното всичко се движеше. Короните на дърветата се люлееха като брулени от силен вятър. Пим и Тео стигнаха първи до укритието. Кейлъб свали момичетата на земята и отвори вратата. Пим слезе по стълбата и вдигна ръце да поеме Тео, а след него момичетата. Кейлъб тръгна да слиза след тях.

На върха на стълбата той спря. Кейт стоеше на десетина метра от укритието.

— Кейт, побързай!

Тя смъкна яката на блузата си. В основата на гърлото ѝ имаше рана, от която течеше кръв. Кейлъб изстина.

— Затвори вратата — каза тя.

Държеше револвера. Кейлъб не можеше да помръдне.

— Кейлъб, моля те! — Кейт падна на колене. Тялото ѝ се разтресе. Опита се да вдигне пистолета. Отметна глава назад, когато я разтърси нов гърч.

— Умолявам те! — изплака тя. — Ако ме обичаш, затвори вратата!

Гърлото на Кейлъб се сви; едва дишаше. Зад Кейт виралите скачаха от дърветата. Кейлъб вдигна ръка и хвана дръжката на капака.

— Съжалявам — прошепна той.

Затвори вратата и я заключи; укритието потъна в тъмнина. Децата плачеха. Намери опипом лампата и извади кибрит от джоба си. Ръцете му трепереха, докато палеше фитила. Пим се беше сгушила до стената с децата.

Очите ѝ се разшириха. Къде е Кейт?

Навън прогърмя изстрел.

VII

Пробуждането

По всички краища на кръглата земя,

надуйте своите тромпети, ангели,

и събудете от смъртта безбройните души.

Джон Дън

Свещени сонети

Петдесет и пет

Питър се събуди от дращенето на клони по вратата на хъмвито и се надигна сънено.

— Къде сме?

— В Хюстън — отвърна Гриър. Майкъл спеше на седалката до него. — След малко ще пристигнем.

След няколко минути автомобилът спря. На изток небето започваше да изсветлява.

— Да побързаме — каза Гриър.

Питър и Майкъл разтовариха багажа. Намираха се на брега на лагуна; на изток черните силуети на високи небостъргачи се очертаваха на фона на угасващите звезди. Гриър избута лодка с гребла в плитката вода. Майкъл седна отпред, Питър отзад, А Гриър се качи между тях с лице назад. Лодката потъна доста, но се задържа на повърхността.

— Малко се притеснявах за това — призна Гриър.

С мощни движения той загреба през лагуната. Питър гледаше как центърът на града се разгръща пред погледа. Шеврон Маринър се появи пред очите им, огромният му корпус се издигаше над водата. В офис сградата завързаха лодката, взеха чантите и тръгнаха нагоре.

Качиха се на палубата през прозореца на десетия етаж. Съвсем скоро щеше да се съмне. Гриър беше намерил малък кран от онези, с които някога бяха товарили контейнери на корабите. Той разстла мрежата под него, стегна пружината на макарата и завърза за нея въжето, закачено за стрелата. Щяха да използват второ въже, за да завъртят стрелата над водата. Гриър щеше да държи първото, Майкъл второто. Питър щеше да играе ролята на примамка — според Гриър имаше най-малка вероятност Ейми да убие него.

Лушъс му подаде гаечния ключ.

— Не забравяй, че това не е онази Ейми, която познаваме.

Заеха позиции. Започна да отвърта първия болт.

— Тук са — каза Ейми.

Картър седеше на масата срещу нея.

— И аз ги усещам.

Сърцето ѝ биеше бясно; чувстваше се малко замаяна. Винаги се започваше така, сякаш тялото ѝ набираше скорост, преди да прескочи експлозивно от единия свят в другия, все едно беше изстрелян с прашка камък.

— Иска ми се да дойдеш с мен — каза тя.

— Знаеш, че докато съм тук, не представлявам опасност за тях.

Ейми знаеше. Ако Картър умреше, дремльовците, неговият Безброй, щяха да умрат заедно с него. А без тях Ейми и Картър нямаха шанс.

Тя хвърли на градината последен поглед на раздяла и затвори очи.

Оставаше по един болт от всяка страна. Питър разхлаби първия, но не го извади. Когато хвана с ключа втория болт, нещо мощно като юмрука на великан блъсна капака от вътрешната страна. Палубата под краката му се разтресе от удара.

— Ейми, аз съм! Питър.

Последва нов удар; разхлабеният болт изскочи от дупката и се изтърколи по палубата. Разполагаше с няколко секунди. С едно последно дръпване той извади и четвъртия болт и хукна да бяга.

Капакът изхвърча с трясък.

Ейми изпълзя на палубата като влечуго. Тялото ѝ бе гладко и жилаво; под прозрачната кожа изпъкваха мускули. За миг се озадачи от обстановката, но след това фиксира Питър с очи и запълзя напред. Той не видя знак в погледа ѝ, че го е познала.

— Ейми — той вдигна ръка към нея и разпери пръсти. — Аз съм.

Тя спря на сантиметри от мрежата.

— Аз съм, Питър.

Ейми се изправи и пристъпи напред. Гриър дръпна въжето; мрежата се затвори около нея и се вдигна рязко, след като тежестта ѝ задейства механизма. Мрежата се въртеше все по-бързо и по-бързо. Ейми запищя и се замята. Майкъл дръпна второто въже и стрелата се завъртя.

Гриър пусна въжето. То започна да се развива светкавично. Питър изтича до перилата. Успя само да види пръските, преди Ейми да изчезне в мръсната вода.

Тъмнина.

Въртеше се, извиваше се и пропадаше. Отвратителна вода с химичен вкус блъсна сетивата ѝ. Влезе в устата ѝ. Изпълни носа, очите и ушите ѝ; стисна я в смъртоносна хватка. Стигна до мекото дъно. Тялото ѝ беше оплетено в мрежата. Не можеше да диша. Мяташе се, дърпаше мрежата с пръсти, но нямаше измъкване. Първото въздушно мехурче излезе от устата ѝ. Не, помисли си тя, не дишай! Най-лесно щеше да е да разгърне дробове и да вдиша: тялото ѝ имаше нужда от въздух. Изпусна второ мехурче, гърлото ѝ се отвори и се напълни с вода. Започна да се дави. Светът се разпадаше. Не, тя се разпадаше. Сякаш тялото ѝ се отделяше от ума и вече не ѝ принадлежеше. Значи това е усещането, помисли си тя. Изпадаш в паника, а след това се примиряваш. Значи това е усещането да умираш.

Но тогава се озова другаде.

Свиреше на пиано. Много странно, защото не умееше да свири на пиано. Но ето, свиреше, при това превъзходно; пръстите ѝ се плъзгаха елегантно по клавишите. Пред нея нямаше ноти; сама бе измислила мелодията. Тъжна и красива, изпълнена с нежност и скръб. Защо ли ѝ се струваше нова, но в същото време позната, сякаш я беше чула насън? Започна да разпознава мотиви в мелодията. Нотите не бяха случайни; повтаряха се циклично. Всеки цикъл представляваше вариация на основната мелодия, която свързваше всички останали като ос. Удивително! Имаше чувството, че говори на непознат език, много по-дълбок и изразителен от обикновената реч, чрез който можеха да се предадат по-дълбоки истини. Чувстваше се щастлива, много щастлива, и продължи да свири, изпълнена с духовна наслада.

Усети, че краят на песента наближава. Стигна до финалните ноти. Те се зареяха във въздуха като прашинки и се стопиха.

— Прекрасно беше.

Питър стоеше зад нея. Ейми облегна глава на гърдите му.

— Не те чух да влизаш — каза тя.

— Не исках да те прекъсвам. Обичам да те слушам как свириш. Ще ми изсвириш ли още нещо?

— Наистина ли?

— О, да.

— Издърпай я! — извика Питър.

Гриър гледаше часовника си.

— Още е рано.

— По дяволите, ще се удави!

Гриър продължи да гледа часовника си раздразнено, но търпеливо. Най-накрая вдигна очи.

— Сега — каза той.

Свири дълго, мелодия след мелодия. Първата беше весела, игрива; почувства се все едно е сред приятели, всички разговарят и се смеят, докато навън се стъмва и празненството продължава до малките часове на нощта. Следващата мелодия беше по-сериозна. Започна с басов, сонорен акорд с тъжна нотка. Мелодия на съжаление, на необратими дела, на грешки, които не можеха да бъдат поправени.

Свири и други мелодии. Една приличаше на горящ огън. Друга на падащ сняг. Трета на галопиращи през тревата коне под синьо есенно небе. Свири дълго. На света имаше толкова много емоции. Толкова много тъга. Толкова много копнежи. Толкова много радост. Всичко беше одухотворено. Цветята. Мишките в полето. Облаците, дъждът, голите клони на дърветата. Всички те присъстваха в мелодиите, които свиреше. Питър продължаваше да стои зад нея. Ейми свиреше за него, изразяваше любовта си. Изпитваше пълен покой.

Извадиха мрежата и я спуснаха върху палубата. Гриър извади нож и започна да я реже.

В мрежата имаше тяло на жена.

— Побързай — подкани го Питър.

Гриър успя да изреже дупка.

— Хвани я за краката.

Майкъл и Питър освободиха Ейми от мрежата и я положиха по гръб на палубата. Слънцето изгряваше. Тялото ѝ беше отпуснато и имаше синкав оттенък. Главата ѝ беше покрита с къса черна коса.

Не дишаше.

Питър падна на колене; Майкъл седна върху нея и постави длани една върху друга върху гръдната ѝ кост. Питър повдигна главата ѝ, за да отвори трахеята, а с другата ръка стисна носа ѝ. Постави уста върху нейната и издиша.

— Ейми.

Пръстите ѝ застинаха и в стаята настана тишина. Тя вдигна ръце от клавишите.

— Ще те помоля нещо — каза Питър.

Ейми протегна ръка през рамо, хвана лявата му длан и я постави върху бузата си. Кожата му беше студена и миришеше на реката, където обичаше да прекарва дните си. Колко красиво изглеждаше всичко.

— Какво?

— Не ме оставяй, Ейми.

— Защо мислиш, че ще ходя някъде?

— Още е рано.

— Не разбирам.

— Знаеш ли къде си?

Тя искаше да се обърне, за да види лицето му, но не можеше.

— Така мисля. В Стопанството сме.

— Тогава знаеш защо не можеш да останеш тук.

Ейми потръпна.

— Но аз искам да остана.

— Твърде рано е. Съжалявам.

Ейми се разкашля.

— Нуждая се от теб — каза Питър. — Предстои ни толкова много.

Кашлицата се усили. Цялото ѝ тяло се разтресе. Крайниците ѝ бяха ледени. Какво се случваше?

— Върни се при мен, Ейми.

Задави се. Щеше да повърне. Стаята започна да се стопява. Нещо друго се появяваше на нейно място. Остра болка проряза гърдите ѝ, все едно някой я удряше с юмрук. Преви се. От устата ѝ се изля вода с отвратителен вкус.

— Върни се при мен, Ейми. Върни се при мен…

— Върни се при мен.

Лицето на Ейми беше отпуснато, тялото ѝ — неподвижно. Майкъл броеше и натискаше. Петнайсет. Двайсет. Двайсет и пет.

— По дяволите, Гриър! — изкрещя Питър. — Тя умира!

— Продължавай.

— Не действа!

Питър отново наведе лице към нейното, стисна носа ѝ и вдъхна въздух в устата ѝ.

Нещо в нея изпука. Питър се отдръпна, когато тя отвори уста и си пое дъх. Той я обърна по корем, прихвана я през гърдите, повдигна я леко и я удари по гърба. Тя задавено изплю вода върху палубата.

Първото, което видя, беше лице — размазано лице на фона на небето. Къде се намираше? Какво се случи? Чие лице виждаше да се рее в небесата? Ейми примигна и се опита да съсредоточи поглед. Постепенно обликът започна да идва на фокус. Нос. Извивките на уши. Широка, усмихната уста, а над нея очи, блещукащи от сълзи. Изпълни я неописуемо щастие.

— О, Питър — промълви тя и го погали по бузата. — Радвам се да те видя.

VIII

Обсадата

Нагъсто като есенни листа,

брегът от войници почерня.

Омир

Илиада

Петдесет и шест

Виралите атакуваха безмилостно цяла нощ.

Нападаха на етапи. Минаваха пет-десет минути, след което започваха да се блъскат във вратата — отново няколко минути тишина и нападаха отново.

Накрая интервалите между атаките започнаха да се удължават. Момичетата заспаха, изтощени от плач, положили глави в скута на Пим. Навън утихна; най-накрая виралите си отидоха.

Кейлъб чакаше. Кога щеше да се съмне? Кога щеше да е безопасно да отвори вратата? Пим също беше заспала; ужасната нощ беше изтощила всички. Той облегна глава на стената и затвори очи.

Събуди се от приглушени гласове навън; някой се беше притекъл на помощ. На капака се почука настоятелно.

Пим се събуди. Момичетата още спяха. Тя направи въпросителен жест.

Хора са, отвърна Кейлъб.

Въпреки това отключи вратата, изпълнен с тревога. Открехна я съвсем леко; заслепи го дневна светлина. Отвори капака докрай и примигна.

Пред него на колене стоеше Сара.

— О, слава богу — каза тя.

Холис беше с нея; двамата бяха боси и мокри до кости.

— Пътувахме насам, когато ни нападнаха — обясни Холис. — Скрихме се в реката.

Пим вдигна децата на стълбата и излезе след тях. Сара я прегърна, разплакана.

— Слава богу, слава богу. — Тя коленичи и прегърна момичетата. — Живи и здрави сте. Дечицата ми са живи и здрави.

Облекчението на Кейлъб се изпари. Осъзна какво предстои.

— Кейт! — провикна се Сара. — Вече можеш да излезеш!

Всички мълчаха.

— Кейт?

Холис погледна към Кейлъб. По-младият мъж поклати глава. Холис се олюля, пребледнял. За миг Кейлъб си помисли, че тъстът му ще припадне.

— Сара, ела тук — каза Холис.

— Кейт? — Гласът ѝ се изпълваше с паника. — Кейт, излез!

Холис я хвана през кръста.

— Кейт! Отговори ми!

— Тя не е в укритието, Сара.

Сара се опитваше да се отскубне.

— Холис, пусни ме. Кейт!

— Мъртва е, Сара. Нашата Кейт е мъртва.

— Не говори така! Кейт, аз съм майка ти, излез веднага!

Силите я напуснаха; свлече се на колене. Холис продължаваше да я държи.

— О, боже — изстена тя.

Холис беше затворил очи в мъката си.

— Мъртва е. Мъртва е.

— Не, не и тя.

— Дъщеря ни е мъртва.

Сара вдигна лице към небето и започна да вие.

Светлината беше мека и разсеяна; ниски дъждовни облаци закриваха слънцето. Питър занесе Ейми в задната част на автомобила и я зави с одеяло. Лицето ѝ вече не беше толкова бледо; очите ѝ бяха затворени, но не изглеждаше заспала, а сякаш съзнанието ѝ се рее някъде.

Гриър каза напрегнато:

— Трябва да тръгваме.

Питър остана отзад при Ейми. Движеха се бавно по обраслия с храсти черен път. В тъмното Питър не беше видял почти нищо от околностите. Сега установи, че пътуват през мрачни мочурища, покрай обрасли от лиани руини. На места вода с неясна дълбочина заливаше пътя; Гриър караше внимателно.

Растителността започна да оредява; стигнаха до плетеница от надлези и мостове. Гриър си проправи път през отломките, стигна до един от подходите към моста и излезе на магистралата.

След известно време се отклониха. Въпреки силното друсане Ейми още не се събуждаше. Заобиколиха друга порутена детелина, след това се изкачиха по възвишение и се върнаха на магистралата.

Майкъл се обърна назад.

— Нататък става по-лесно.

Заваля дъжд; предното стъкло се осея с капки. След малко облаците се разкъсаха и тексаското слънце се показа. Ейми се събуди с въздишка; Питър я погледна и видя, че е отворила очи. Тя примигна, присви очи и ги закри с ръце.

— Блести.

— Моля? — обади се Гриър от предната седалка.

— Казва, че ѝ блести.

— Седяла е на тъмно двайсет години. Ще ѝ трябва време да привикне със светлината. — Гриър се наведе и извади нещо изпод седалката. — Сложи ѝ ги.

Подаде през рамо на Питър чифт слънчеви очила. Стъклата бяха издраскани, рамките изработени от тел. Той ѝ ги сложи внимателно.

— По-добре ли се чувстваш?

Ейми кимна и отново затвори очи.

— Много съм уморена.

Питър се наведе към предната седалка.

— Още колко остава?

— Би трябвало да стигнем преди залез, но едва ще успеем. Ще ни трябва и бензин. Има известно количество в укритието западно от Сийли.

Умълчаха се. Въпреки напрежението Питър започна да се унася. Спа два часа и когато се събуди, видя, че колата е спряла. Гриър и Майкъл изнасяха две големи пластмасови туби от укритието. Още не се беше разсънил и едва движеше скованите си крайници. Усещаше колко е остарял в цялото си тяло.

Майкъл го погледна, когато слезе от колата.

— Как е тя?

— Още спи.

Гриър наливаше бензин в резервоара на хъмвито с фуния.

— Ще се оправи. Просто трябва да се наспи.

— Нека те сменя на волана — предложи Питър. — Знам пътя нататък.

Гриър се наведе да затвори тубата и избърса ръце в ризата си.

— По-добре Майкъл да кара. Има някои коварни места.

Намериха Кейт в края на гората. Още държеше пистолета с пръст върху спусъка. Един куршум в уязвимото място: винаги изрядната Кейт бе действала прецизно.

Нямаха време да я погребат. Решиха да я занесат в къщата и да я положат в леглото на Кейлъб и Пим, тъй като те нямаше да се върнат повече тук. Холис и Кейлъб я внесоха. Стори им се нередно да я оставят с окървавените дрехи; Пим и Сара я съблякоха, измиха я и ѝ облякоха една от нощниците на Пим, ушита от мек светлосин памучен плат. Пъхнаха под главата ѝ възглавница и я завиха с одеяло; Докато сресваше косата на сестра си, Пим плачеше безмълвно. Един последен въпрос: да позволят ли на момичетата да я видят? „Да — каза Сара. — Кейт им е майка. Трябва да се сбогуват.“

Кейлъб чакаше навън. Сутринта преваляше, слънцето светеше жестоко. Природата му се подиграваше с безгрижието си. Птичките чуруликаха, в небето се носеха пухкави облаци, слънцето се движеше по небесния си път. Хубавец лежеше мъртъв на полето; ято мишелови пируваха с плътта му и размахваха огромните си криле. Всичко тънеше в разруха, но светът нито забелязваше, нито се интересуваше. В спалнята Кейлъб бе казал на Кейт, че я обича и я бе целунал по челото. Кожата ѝ бе шокиращо студена, но това не беше най-страшното. Осъзнал бе, че очаква тя да му отговори. Да каже например: Не ме боля много. Или: Не се тревожи, Кейлъб, не си виновен ти. Или пък нещо саркастично: Сега ще ме завиваш ли? Да не съм дете? Много смешно, няма що, Кейлъб. Но Кейт не му отговори. Тялото ѝ беше тук, същността ѝ си бе отишла. Гласът ѝ бе замлъкнал завинаги и никой повече нямаше да го чуе.

Пим излезе първа с момичетата. Ел плачеше тихичко; Буба изглеждаше объркана. След няколко минути излязоха и Сара и Холис.

— Ако сте готови, да тръгваме — каза Кейлъб.

Холис кимна. Сара стоеше настрани и се взираше в дърветата. Погледът ѝ беше изцъклен, лицето неестествено спокойно, сякаш част от живота в нея беше угаснал. Тя се покашля и каза:

— Холис, ще направиш ли нещо за мен?

— Да.

Тя го погледна в очите.

— Избий ги до крак.

Придвижваха се бавно. Скоро се наложи да носят и трите деца — Буба на раменете на Кейлъб, Ел на гърба на дядо си, а Пим и Сара се редуваха да носят Тео. Стигнаха града късно следобед. По улиците нямаше жива душа. В двора на Елакуа пикапът стоеше паркиран там, където Кейлъб го беше видял. Кейлъб седна зад волана. Надяваше се, че ключът ще е в колата, но го нямаше. Претърси цялото купе, но не го намери и слезе.

— Знаеш ли как да запалиш кола без ключ? — попита той Холис.

— Не.

Кейлъб погледна към къщата. На втория етаж имаше счупен прозорец, изкъртен от рамката. Земята под него беше осеяна със стъкла и счупени летви.

— Някой ще трябва да огледа вътре.

— Аз ще отида — заяви Холис.

— Не, това е моя отговорност. Чакайте тук.

Кейлъб остави пушката на Холис и взе револвера. Въздухът в къщата беше спарен и задушлив. Кейлъб обикаляше предпазливо от стая в стая, отваряше чекмеджета и шкафове. След като не намери ключовете на първия етаж, се качи на втория. Там имаше две стаи, по една от всяка страна на тесния коридор, чиито врати бяха затворени. Отвори първата врата. Спалнята на Елакуа и жена му. Леглото не беше оправено; дантелените завеси на счупения прозорец потрепваха на лекия ветрец. Кейлъб претърси всички чекмеджета, след което отиде до прозореца и помаха с ръка. Холис му хвърли въпросителен поглед. Кейлъб поклати глава.

Оставаше още една стая. Ами ако не успееше да намери ключовете? Не бе видял други автомобили в града. Това не означаваше, че няма, но не разполагаха с достатъчно време, за да ги търсят.

Кейлъб си пое въздух и побутна вратата с крак.

Елакуа лежеше облечен на леглото. Стаята вонеше на урина и кисело. В първия момент Кейлъб помисли мъжа за мъртъв, но след миг той изхърка и се обърна на една страна. На пода до леглото имаше празна бутилка от уиски. Елакуа не беше мъртъв, а пиян.

Кейлъб го разтърси грубо.

— Събуди се.

Елакуа отблъсна ръцете на Кейлъб, без да отваря очи, и промърмори:

— Махай се.

— Доктор Елакуа, аз съм Кейлъб Джаксън, събудете се.

Елакуа каза завалено.

— Кучка… проклета.

Кейлъб се досети какво се е случило. Жена му го бе изритала от общото им легло, той се беше напил до забрава и бе проспал всичко. Може би вече е бил пиян и затова жена му го беше изгонила. Във всеки случай Кейлъб му завиждаше; не бе разбрал какво става. Но как виралите го бяха пропуснали? Може би заради ужасната воня; може би това беше решението. Може би просто трябва да се напият и да не изтрезняват.

Той отново разтърси Елакуа. Очите му се отвориха едва-едва и се спряха върху лицето на Кейлъб.

— Кой, по дяволите, си ти?

Нямаше смисъл отново да му обяснява; докторът бе прекалено неадекватен.

— Доктор Елакуа, погледнете ме. Трябват ми ключовете за пикапа.

Елакуа го изгледа объркано.

— Ключове?

— Да, къде са ключовете?

Елакуа отново затвори очи и отпусна чорлавата си глава на възглавницата. Кейлъб осъзна, че има едно място, което не е проверил. Панталоните на доктора бяха подгизнали от урина, но нямаше друг избор. Кейлъб го претърси с потупвания. В предния ляв джоб напипа нещо остро. Пъхна ръка в джоба и я извади: потъмнял от времето ключ, закачен на метална халка.

— Готово.

Мислите му прекъсна ревът на двигател надолу по улицата. Кейлъб отиде до прозореца. Сара и другите махаха трескаво към автомобила и викаха:

— Ехо! Насам!

Кейлъб излезе на верандата тъкмо когато три военни камиона спряха пред къщата. Широкоплещест мъж в униформа слезе от първия камион: Гунар Апгар.

— Кейлъб. Слава богу.

Стиснаха си ръце. Холис и Сара отидоха при тях. Апгар огледа групичката.

— Само вие ли сте?

— В къщата има още един, но ще ни трябва помощ да го изведем. Много е пиян.

— Шегуваш се. — След като Кейлъб не каза нищо, Апгар се обърна към двамата войници, които слязоха от втория камион: — Изведете го.

Войниците влязоха в къщата.

— Вървим на запад и търсим оцелели — обясни Апгар.

— Колко намерихте до момента?

— Само вас. Не намираме дори трупове. Виралите ги крият някъде или ги трансформират.

— Какво е положението в Кървил? — попита Холис.

— Все още не са стигнали дотам. Явно се е започнало оттук — Апгар замълча колебливо. — Трябва да ти кажа още нещо, Кейлъб. Става въпрос за баща ти.

Питър седна зад волана източно от Сегуин. Ейми се беше събудила за малко следобед и бе поискала вода. Температурата ѝ бе спаднала, светлината като че ли я дразнеше по-малко, макар да се оплака от главоболие и силна умора. С притворени очи тя попита още колко ще пътуват. Наметнала беше одеялото като шал върху главата и раменете си. Гриър отвърна, че им остават три-четири часа. Ейми се замисли и каза тихо:

— Трябва да побързаме.

Прекосиха Гуадалупе и поеха на север. Първото градче, до което стигнаха, се намираше източно от стария град Боърн. Селището беше съвсем малко, но имаше телеграфна станция. Оставаше съвсем малко дневна светлина, когато спряха на площада.

— Тук е ужасно тихо — каза Майкъл.

Улиците пустееха. Необичайно за този час от деня, помисли си Питър. Слязоха от камионите сред призрачната тишина. Градчето се състоеше от няколко сгради: магазин, административна сграда, параклис и шепа паянтови къщи, някои недовършени, сякаш строителите бяха изгубили интерес.

— Има ли някой? — провикна се Майкъл.

— Странно място — каза Гриър.

Майкъл извади пушката си от хъмвито. Питър и Гриър приготвиха пистолетите си.

— Аз ще остана при Ейми — рече Гриър. — Вие отидете да намерите телеграфа.

Питър и Майкъл прекосиха площада. Вратата на административната сграда беше отворена, отново необичайно. Вътре всичко изглеждаше нормално, но нямаше признаци на живот.

— Къде са всички? — попита Питър.

Телеграфът се намираше в стаичка в задната част на сградата. Майкъл седна на бюрото и отвори голямата тетрадка с кожена подвързия.

— Последното съобщение, изпратено оттук, е от петък в 15:20 до Бандера. Изпратено е до госпожа Нилс Грат.

— Какво гласи?

— „Честит рожден ден, лельо Поти.“ — Майкъл вдигна очи. — След това не е изпращано нищо или поне никой не си е направил труда да го запише.

Днес беше неделя. Значи каквото и да се е случило тук, то беше станало през последните четирийсет и осем часа, пресметна Питър.

— Изпратете съобщение до Кървил — нареди той. — Кажете на Апгар, че идваме.

— Позабравил съм морзовия код. Вероятно ще му кажа да приготви сандвичи.

Майкъл включи апарата и започна да натиска копчето. След няколко секунди спря.

— Какво има?

Майкъл посочи към таблото.

— Виждаш ли циферблата? Стрелката трябва да се движи, когато пластините се докоснат.

— Е и?

— Това означава, че си говоря сам. Веригата не се затваря.

Питър не разбра нищо от казаното.

— Можеш ли да го поправиш?

— Не. Линията е прекъсната някъде между тук и Кървил. Възможно е бурята да е съборила някой стълб. Може някъде да е паднал гръм. Всичко може да е.

Излязоха през задната врата. Стар бензинов генератор се подаваше като чудовище сред бурените до ръждясал пикап и каруца със счупена ос. Дворът беше осеян с всевъзможни боклуци — строителни отпадъци, счупени щайги, надупчени варели. Типичните за заселниците боклуци — всичко изхвърчаше през вратата, щом станеше неизползваемо.

— Да огледаме другите сгради — каза Питър.

Влязоха в най-близката къща — едноетажна, с две стаи. На масата имаше мръсни чинии, около които кръжаха мухи. В задната стая имаше леген върху поставка, гардероб и голямо пухено легло, покрито с одеяло. Леглото беше масивно и грижливо оправено, върху таблата имаше гравирани плетеници от цветя; изглеждаше изящно изработена. Брачно ложе, помисли си Питър.

Къде обаче бяха хората? Какво бе принудило обитателите да изчезнат, преди да съберат мръсните чинии от масата? Питър и Майкъл се върнаха в предната стая тъкмо когато Гриър влезе през входната врата.

— Защо се бавите?

— Телеграфът е повреден — отвърна Майкъл.

— Какво му е?

— Линията е прекъсната някъде.

Гриър погледна към Питър.

— Трябва да тръгваме.

Какво пропускаха? Какво се опитваше да им каже тази призрачна къща? Нещо на пода привлече погледа на Питър.

— Питър, чу ли ме? — каза настоятелно Гриър. — Ако искаме да пристигнем преди да се стъмни, трябва да тръгнем веднага.

Питър клекна и направи жест към масата.

— Подай ми онази кърпа.

С крайчеца на плата Питър хвана предмета и го вдигна. Зъб на вирал; светлината блещукаше върху млечнобялата му повърхност като върху кристал. Върхът беше толкова остър, че краят му почти не се виждаше с просто око.

— Мисля, че Нула не изпраща армия — каза Питър.

— А тогава какво прави? — попита Майкъл.

Питър погледна към Гриър; изражението на по-възрастния мъж казваше, че и той е на същото мнение.

— Създава я.

Петдесет и седем

Стигнаха в Кървил малко преди седем часа. Обстановката беше като при обсада. По стената крачеха войници и раздаваха муниции. От двете страни на портата имаше разположени картечници. Апгар бе слязъл от камиона и сочеше на Чейс един от прожекторите. Когато Чейс се отдалечи, Кейлъб отиде при него.

— Генерале, искам отново да постъпя в армията.

Апгар се намръщи.

— Изненадан съм. Досега никой не е искал да се връща в армията.

— Ако трябва, ще започна като редник, не ме интересува.

Генералът погледна към Пим, която стоеше встрани със Сара и децата.

— Попита ли командира си?

— Няма да лъжа, на Пим идеята никак не ѝ хареса. Но тя ме разбира. Снощи загина сестра ѝ.

Апгар повика един от войниците при портата.

— Сержант, заведи този мъж в оръжейната и му намери униформа. С лейтенантска нашивка.

— Благодаря, генерале — каза Кейлъб.

— Сигурен съм, че после ще съжаляваш. А баща ти ще ми извие врата.

— Има ли вести от него?

Апгар поклати глава.

— Не се тревожи, синко. Преживял е много по-страшни неща. Докладвай на полковник Хенеман на платформата. Той ще ти каже къде да отидеш.

Кейлъб отиде при Пим и я прегърна. Погали големия ѝ корем и целуна Тео по челото.

Пази се, каза тя.

— Ние отиваме в болницата — рече Сара. — В мазето ѝ има укритие. Ще преместим пациентите в него.

Сержантът потрепваше нетърпеливо.

— Сър, трябва да тръгваме.

Кейлъб хвърли един последен поглед към семейството си. Усети как дистанцията между тях се увеличава, сякаш ги гледаше от края на тунел.

Обичам те, каза Пим.

И аз те обичам.

Кейлъб се отдалечи на бегом.

В Боърн зад волана седна Гриър. Движеха се срещу слънцето. Майкъл седеше до Гриър, а Питър отзад с Ейми.

Не срещаха други автомобили, не виждаха никакви признаци на живот. Сякаш светът беше мъртва пустинна планета. Сенките на хълмовете се издължаваха; скоро щеше да се свечери. Гриър караше напрегнато, примижал срещу слънцето — ръцете му бяха изпънати, пръстите му стискаха здраво волана. Питър видя мускулите на челюстта му да потрепват; стискаше зъби.

Минаха през Комфорт. От двете страни на магистралата стояха руините на стари сгради — ресторанти, бензиностанции, хотели — от които бяха останали само скелетите. Стигнаха до селището в западния край на града, далеч от останките на стария свят. Също като Боърн, градчето беше пусто; не спряха.

Оставаха им още двайсет и пет километра.

Джени ги посрещна на входа на болницата с облещени от паника очи.

— Какво става? Навсякъде е пълно с войници. Преди малко мина едно хъмви и съобщи по мегафон всички да се скрият.

— Предстои атака. Трябва да приберем хората в мазето — отвърна Сара. — Колко пациенти има в отделенията?

— Каква атака?

— Вирали, Джени.

Жената пребледня, но не каза нищо.

— Слушай ме внимателно — Сара я хвана за ръцете и я принуди да вдигне очи. — Нямаме много време. Колко са пациентите?

Джени поклати леко глава, сякаш се опитваше да събере мислите си.

— Петнайсет?

— Има ли деца?

— Само две. Едното момче е с пневмония, а на другото току-що наместихме счупената китка. Имаме и една родилка.

— Къде е Хана?

Хана беше дъщерята на Джени, тринайсетгодишно момиче; синът ѝ беше пораснал и не живееше в града. Джени и съпругът ѝ отдавна се бяха разделили.

— Май си е вкъщи.

— Тичай да я доведеш. Засега ще се оправя сама.

— Боже, Сара.

— Просто побързай.

Джени хукна към дома си. Пим с Тео на ръце стоеше до момичетата. Сара клекна пред тях:

— Вървете с леля Пим.

Ел изглеждаше уплашена и объркана; от носа ѝ течеше сопол. Сара го избърса с крайчеца на блузата си.

— Къде ще ходим? — попита момиченцето тъжно.

Наоколо тичаха хора — сестри, лекари, санитари с носилки. Сара вдигна очи към Пим, след което отново погледна към внучка си.

— Долу в мазето. Там ще сте в безопасност.

— Искам да се прибера у дома.

— После, миличка.

Тя прегърна Ел и сестричката ѝ; Пим поведе момичетата към стълбите. Докато се качваха, Сара се обърна към съпруга си. Позна изражението на лицето му. Беше същото като вечерта след като убиха Бил, когато ѝ беше показал бележката.

— Върви — каза тя.

— Сигурна ли си?

— Трябва да овладея положението тук. Върви, преди да съм размислила.

Не бяха нужни повече думи. Холис я целуна и тръгна.

Слязоха от магистрала №10. Оттам продължиха по прав черен път до града. Джипът друсаше силно през дупките. Вятър брулеше през отворените прозорци; слънцето блестеше ниско отдясно.

— Майкъл, поеми волана, дръж го здраво — Гриър бръкна под седалката си. — Питър, дай ѝ това.

Питър се наведе напред и взе заредения пистолет.

— Няма да имаш време да се прицелиш — каза той на Ейми. — Просто го насочи все едно сочиш с пръст и стреляй.

Ейми взе оръжието с колебливо изражение, но твърда ръка.

— Имаш петнайсет куршума. Ще трябва да се приближиш, не се опитвай да стреляш отдалеч.

— Извади пушката — каза Гриър.

Майкъл взе оръжието от поставката. Под цевта имаше пълнител с осем патрона.

— Какво има вътре? — попита той.

— Сачми, огромни. Не са много точни, но са мощни.

Силуетът на града се появи в далечината. Кацнал върху хълма, приличаше на детска играчка.

— Дано да успеем да стигнем навреме — каза Гриър.

Свалиха и последните пациенти в мазето. Джени стоеше на вратата на укритието и отбелязваше имената в списъка, докато Сара и сестрите вървяха между леглата и се опитваха да настанят всички възможно най-удобно.

Сара стигна до леглото на бременната жена, за която Джени спомена. Тя беше млада, с гъста черна коса. Сара измери пулса ѝ и прегледа картона. Сестрата я беше прегледала преди час; имаше съвсем малко разкритие; казваше се Грейс Алвадо.

— Грейс, аз съм доктор Уилсън. За пръв път ли раждаш?

— Преди време бяха бременна, но пометнах.

— На колко години си?

— Двайсет и една.

Сара се замисли; възрастта съвпадаше. Ако това беше същата Грейс, то Сара я бе видяла за последно, когато беше бебе на един ден.

— Родителите ти Карлос и Сали Хименез ли са?

— Познавате ли ги?

Сара почти се усмихна; по друго време, може би щеше да се усмихне широко.

— Може и да се изненадаш, Грейс, но аз те изродих. — Тя погледна към мъжа, който придружаваше момичето. Седеше на сандък от другата страна на леглото. Беше по-възрастен, може би на около четирийсет години и малко грубоват на вид, но пък като много млади бащи изглеждаше притеснен от бързото развитие на събитията след месеци чакане.

— Вие господин Алвадо ли сте?

— Наричайте ме Джок.

— Старайте се Грейс да е спокойна. Карайте я да си поема дълбоко въздух и засега не ѝ позволявайте да напъва. Ще се справите ли?

— Ще се опитам.

Джени се приближи.

— Всички са тук — каза тя.

Сара потупа Грейс по ръката.

— Мисли за бебето.

Вратата на мазето беше изработена от масивна стомана, а бетонните стени бяха дебели. Сара тъкмо се канеше да затвори вратата, когато помещението потъна в тъмнина. Разнесе се тревожен шепот и хората започнаха да викат.

— Моля ви, успокойте се! — каза Сара.

— Защо угаснаха лампите? — изплака някой в тъмното.

— Армията отклонява ток за прожекторите, няма страшно.

— Значи виралите идват!

— Не е сигурно. Просто запазете спокойствие.

Джени стоеше до нея.

— Наистина ли отклоняват тока? — попита тя тихичко.

— Откъде да знам? Върви да провериш дали в склада има фенери и свещи.

Джени се върна след няколко минути. Запалиха и разнесоха лампи из укритието. Виковете бяха стихнали до шепот, а след известно време в сумрака настъпи тишина.

— Джени, помогни ми.

Вратата тежеше близо двеста килограма. Сара и Джени я затвориха и завъртяха колелото, за да я заключат.

Една четвърт от хората на Апгар бяха заели позиции в рамките на петстотин метра от портата; останалите бяха разпределени на равни разстояния по стените и поддържаха връзка с радиостанции. Кейлъб ръководеше отряд от дванайсет души. Шестима от тях идваха от Лъкенбах — част от онези, които бяха успели да стигнат до укритие, когато гарнизонът беше нападнат. Нямаше оцелели офицери и войниците бяха останали без командири. Сега Кейлъб отговаряше за тях.

По пътеката към него се приближи мъж. Холис не носеше униформа, с изключение на стандартната войнишка чанта, преметната през гърдите. Държеше половин дузина пълнители и дълъг нож. През рамото му висеше автомат с дулото надолу; на бедрото му имаше кобур с пистолет.

Той козирува.

— Редник Уилсън, сър.

Абсурдно бе Холис да се обръща по този начин към него. Приличаше на сцена от драматизация.

— Шегуваш се.

— Жените и децата са прибрани на сигурно място. Казаха ми да докладвам на теб.

Кейлъб не бе виждал подобно изражение на лицето му. Този едър, добродушен човек, който събираше книги и четеше приказки на децата, се бе превърнал във воин.

— Дадох обещание, лейтенант — напомни му Холис. — И ти присъстваше.

Прожекторите се включиха и заляха с ослепителна бяла светлина основата на стената. Запращяха радиостанции; всички на стената застанаха нащрек.

Прозвуча команда:

— Всички нащрек!

Приготвиха оръжията. Кейлъб насочи пушката над стената и свали предпазителя. Погледна надясно, където Холис беше заел позиция: разтворени крака, изправени рамене, очи, гледащи през мерника на пушката. Тялото му изглеждаше едновременно напрегнато и отпуснато, целенасочено и спокойно. Явно не беше забравил старите навици.

Откъде щяха да дойдат виралите? Колко щяха да са на брой? Кейлъб дишаше учестено; започна да му причернява пред очите. Пое си дълбоко въздух и бавно издиша. Не мисли, каза си. Сега не е моментът да мислиш.

В далечината от север се появи светлинка. Адреналинът се покачи; Кейлъб намести пушката върху рамото си. Светлинката започна да подскача, след това се раздели на две: не бяха вирали, а фарове на кола.

— Контакт! — провикна се някой. — На трийсет градуса вдясно! Двеста метра!

— Контакт! Двайсет наляво.

За пръв път от две десетилетия сирената зави.

Гриър натисна газта докрай. Движеха се с бясна скорост, двигателят ревеше, джипът се тресеше.

— Настигат ни! — извика Майкъл.

Питър се обърна назад. От полето се надигаха точици светлина.

— Внимавай! — извика Гриър.

Питър се обърна навреме, за да види как трима вирали изскачат пред колата. Гриър стисна здраво волана и мина през тях. Когато телата им се изтърколиха по капака, Питър отскочи напред и след това рязко назад. Когато отново вдигна очи, един вирал се беше вкопчил в бронята.

Майкъл насочи пушката над таблото и стреля.

Разхвърчаха се стъкла. Гриър зави рязко наляво и Питър се блъсна във вратата, а Ейми се стовари върху него. Движеха се през нива с боб към портата. Гриър завъртя волана в обратната посока, колата се наклони опасно наляво, но след миг гумите отново се изправиха. Гриър превали едно възвишение и автомобилът полетя за миг, преди да тупне с трясък на пътя; започнаха да губят скорост.

Питър се провикна към Гриър:

— Какво стана?

Изпод предния капак излизаше пушек; двигателят бръмчеше напразно.

— Сигурно сме ударили нещо; трансмисията отказа. Отдясно!

Питър се обърна, прицели се във вирала, но не улучи. Продължи да стреля. Нямаше представа дали някой от куршумите е попаднал в тялото. Пистолетът изщрака; патроните бяха свършили. Осветеният периметър около стената беше на сто метра.

— Излизам! — извика Майкъл.

Щом автомобилът спря, от стената полетяха сигнални ракети, които оставяха дири от светлина и пушек над главите им. Питър се обърна към Ейми. Тя се беше сгушила до вратата с пистолет в ръка; не беше стреляла.

— Гриър, помогни ми — каза Питър.

Заеха се да я измъкват. Движенията ѝ бяха толкова мудни и отпуснати, че все едно ходеше насън. Сигналните ракети започнаха да падат. Щом извадиха Ейми навън, Гриър заобиколи джипа и презареди пушката. Тикна я в ръката на Питър и преметна ръката на Ейми през дясното си рамо, за да поеме тежестта ѝ.

— Прикривай ни — каза той.

Кейлъб гледаше безпомощно как джипът се приближава. Виралите все още бяха извън обсега на оръжията им. По цялата стена гласове викаха да не стрелят още, да изчакат, докато се приближат достатъчно.

Джипът спря. От него слязоха четирима души. Мъжът, който вървеше най-отзад, се обърна и стреля по група приближаващи вирали. Един изстрел, втори, трети; в тъмното се виждаше как от дулото на пушката излизат искри.

Кейлъб позна баща си.

Преди да се усети, вече си закачваше обезопасителното въже. Действаше автоматично; нямаше план, водеше се от инстинкт.

— Кейлъб, какво правиш?

Холис го гледаше стъписано. Кейлъб се качи на върха на стената и се обърна с гръб към полето.

— Кажи на Апгар, че ми трябва отряд при пешеходната порта. Върви!

Преди Холис да успее да продума, Кейлъб се оттласна назад. Описа дълга арка, след което ботушите му докоснаха бетона; отново се оттласна. След още два скока се приземи на земята. Откачи въжето и вдигна пушка.

Баща му тичаше с останалите нагоре по хълма; стигнаха до осветената зона. Огромен брой вирали се трупаха по краищата. Някои закриваха очи; други клякаха и се свиваха на топка. Миг колебание, вътрешна борба. Щяха ли да успеят прожекторите да ги спрат?

Виралите се спуснаха в атака.

Картечниците загърмяха; Кейлъб се приведе инстинктивно, докато куршуми свистяха над главата му и се забиваха в съществата с пляскащ звук. Хвърчеше кръв; плът се късаше от кости. Картечният огън беше безмилостен. Истинска касапница, но виралите продължаваха да прииждат към светлината на прожекторите.

— Към портата! — извика Кейлъб. Тичаше под ъгъл от четирийсет и пет градуса спрямо стената и размахваше ръце над главата си. — Бягайте към портата!

Смъкна се на коляно и започна да стреля. Баща му дали го видя? Позна ли го? Изстреля цял пълнител само за миг. Хвърли празния пълнител, бръкна в чантата на гърдите си за нов и го зареди.

Нещо го блъсна отзад. Изкара му въздуха; причерня му пред очите. Имаше чувството, че полита. Колко странно. Удиви се колко леко се носи във въздуха. В следващия миг тялото му отново натежа и падна на земята. Претърколи се надолу по склона; закачената през рамото му пушка го блъскаше. Опита се да спре. Напипа пушката, но показалецът му се заплете в предпазителя. Претърколи се отново, този път по гърди, пушката попадна между тялото му и земята и нямаше как да го предотврати: оръжието изгърмя.

Болка! Най-накрая се спря по гръб с пушка върху гърдите. Застрелял ли се беше? Земята се въртеше под гърба му; отказваше да спре. Примигна на светлината от прожекторите. Не се чувстваше, както предполагаше, че би се чувствал прострелян човек. Болеше го на две места: гърдите, където го беше блъснала гърмящата пушка, и челото над дясната вежда. Вдигна ръка към челото си и очакваше да е мокро от кръв, но пръстите му останаха сухи. Тогава разбра какво беше станало. Гилзата беше рикоширала в земята и го беше ударила в лицето на косъм от окото. Голям късмет извади, Кейлъб Джаксън, помисли си той. Дано никой да не е видял колко си непохватен.

Върху него падна сянка.

Кейлъб вдигна пушката, но когато посегна да насочи дулото, осъзна, че няма патрони; пълнителят беше свършил. Понякога се бе чудил как ли ще умре. Нито веднъж обаче не му беше минало през ум, че ще лежи по гръб с празна пушка върху гърдите, докато вирал го разкъсва на парчета. Вероятно така се случваше с всички: Обзалагам се, че не се сети за този вариант. Кейлъб хвърли пушката. Единствената му надежда беше пистолетът. Зареден ли беше? Свалил ли беше предпазителя? Дали пистолетът не беше изпаднал, докато се търкаляше? Сянката доби форма на обикновен човешки силует, но не беше човек. Съществото надигна глава. Ноктите му изскочиха. Разтвори уста и разкри тъмна паст с остри зъби. Кейлъб намери пистолета и го вдигна.

Шурна кръв; в гърдите на създанието се появи дупка. С почти нежен жест то вдигна ръка и докосна раната. По лицето му се изписа озадачено изражение. Мъртъв ли съм? Ти ли ме уби? Но не го бе застрелял Кейлъб. Изстрелът беше дошъл отзад. За миг Кейлъб и умиращото създание се гледаха с интерес; след това отдясно изникна втора фигура, тикна дулото на пушка в лицето на вирала и стреля.

Баща му. И боса жена с рокля, подобна на расо на монахиня. Имаше съвсем къса черна коса. В протегната си ръка държеше пистолета, с който беше произвела смъртоносния изстрел.

Ейми.

— Питър… — каза тя и се свлече на колене.

Бягаха.

По-късно Кейлъб не помнеше дали са си казали нещо. Баща му носеше Ейми, преметната на рамото си; с тях имаше още двама мъже; единият държеше пушката, която Питър беше хвърлил. Портата беше отворена; шестима войници се бяха подредили отпред в редица, готови да стрелят.

— Залегнете!

Гласът принадлежеше на Холис. Всички залегнаха. Покрай тях свистяха куршуми и след малко спряха внезапно. Кейлъб надигна глава. Холис им махаше.

— Тичайте бързо!

Баща му и Ейми влязоха първи, след тях Кейлъб. Зад тях отново загърмяха изстрели. Войниците викаха помежду си — Отляво! Отдясно! Огън! — и се прибраха един по един през тясната врата, като не спираха да стрелят. Холис влезе последен. Той хвърли пушката си и започна да върти колелото на механизма, който затваряше вратата. Миг преди да се затвори, вратата спря.

— Помогнете ми!

Холис натискаше вратата с рамо. Кейлъб се спусна и започна да бута; присъединиха се още няколко души. Пролуката обаче започна да се увеличава. Сантиметър, два, три. Половин дузина мъже бутаха вратата. Кейлъб се обърна, подпря я с гръб и заби пети в земята. Но крайният резултат беше предопределен: дори да удържаха вратата още няколко минути, виралите щяха да издържат повече.

Хрумна му нещо.

Кейлъб посегна към колана си. Мразеше гранати; не можеше да се отърси от страха, че ще избухнат в ръцете му. С известно притеснение откачи една от колана и извади щифта. Приближи лице до ръба на вратата. Трябваше му по-голямо пространство; пролуката беше твърде малка. Идеята му нямаше да се понрави на другите, но не разполагаше с време за обяснения. Отстъпи назад; вратата се отвори с още петнайсетина сантиметра. Ръка с остри нокти се протегна през процепа и опипа въздуха с разпънати пръсти. Надигна се хор от викове. Какво правиш? Бутай вратата напред! Кейлъб хвърли гранатата през отвора.

Отново натисна вратата с рамо. Затвори очи и започна да отброява секундите като молитва. Едно… две… три…

Експлозия.

По вратата изтрополиха осколки.

Посипа ги прах.

Петдесет и осем

— Донесете носилка!

Питър положи Ейми на земята. Устните ѝ мърдаха безмълвно, но накрая успя да попита едва доловимо:

— Вътре ли сме?

— Всички са живи и здрави.

Кожата ѝ беше бледа, клепачите — натежали.

— Съжалявам, мислех, че ще се справя сама.

Питър се огледа.

— Къде е синът ми? Кейлъб!

— Тук съм, татко.

Синът му стоеше зад гърба му. Питър стана и го прегърна силно.

— Какво правеше навън, по дяволите?

— Излязох да ти помогна. — По лицето и ръцете му имаше драскотини; единият му лакът кървеше.

— Къде са Пим и Тео? — Питър не се сдържа; задаваше първите въпроси, които му хрумваха.

— Добре са. Пристигнахме преди няколко часа.

Изведнъж Питър се почувства смазан. В главата му се преплитаха всевъзможни мисли. Останал беше без сили, пиеше му се вода, щурмуваха града, семейството на сина му беше в безопасност. Двама медици пристигнаха с носилка; Гриър и Майкъл преместиха Ейми върху нея.

— Ще я придружа до лазарета — каза Гриър.

— Не, аз ще отида.

Гриър го хвана за лакътя и го погледна твърдо:

— Тя ще се оправи, Питър. Успяхме. Просто си свърши работата.

Отнесоха Ейми. Питър се огледа и видя към него да идват Апгар и Чейс.

— Господин президент — каза Апгар. — Ще съм ви благодарен, ако в бъдеще не пристигате в последния момент.

— Какво е положението?

— Изглежда, нападат само от север. В другите участъци от стената няма атаки.

— Какви са вестите от новите селища?

Апгар се поколеба.

— Никакви.

— Как така „никакви“?

— Не отговарят. Сутринта изпратихме патрули на запад чак до Хънт, на изток до Бандера и на север до Фредериксбърг. Няма оцелели, не са намерили и почти никакви трупове. На този етап единственото заключение, което можем да направим е, че са опустошени от виралите.

Питър остана без думи. Загинали бяха над двеста хиляди души.

— Господин президент?

Апгар го гледаше. Питър преглътна и попита:

— Колко души имаме в града?

— Заедно с войниците, четири, най-много пет хиляди. Нямаме достатъчно бойци.

— Какво става на провлака? — попита Майкъл.

— Всъщност ни се обадиха по радиостанцията преди няколко часа. Жена на име Лор попита за теб. Не знаеха за атаката през нощта, тъй че драките явно са ги пропуснали. Или пък са проявили благоразумие да не стъпват на пътя през водата.

Стрелбата от стената утихна.

— Май приключихме за тази нощ — каза Чейс и ги погледна обнадеждено. — Може да сме ги пропъдили.

Питър не беше съгласен и виждаше, че Апгар е на същото мнение.

— Трябва да вземем някои важни решения, Питър — намеси се Майкъл. — Времето ни изтича. Трябва да обсъдим кого ще изведем оттук.

Идеята изведнъж му се стори нелепа.

— Няма да оставя тези хора без защита, Майкъл. Виралите се върнаха. В момента всеки, който може да държи тояга, ми трябва на стената.

— Допускаш грешка.

От стената някой се провикна:

— Контакт! Две хиляди метра!

Първото, което видяха, беше линия светлина в далечината.

— Дай ми бинокъла — каза Питър на войника.

Съгледвачът му го подаде и Питър го вдигна пред очите си. На платформата до него Апгар и Майкъл също се взираха на север.

— Според теб колко са на брой? — попита Питър генерала.

— Твърде далеч са. Не мога да преценя. — Апгар откачи радиостанцията от колана си и я вдигна до устата си. — До всички постове: какво виждате?

Чу се пращене и последва отговор:

— Пост едно, нищо.

— Пост две, нищо.

— Пост три, и ние не виждаме нищо.

Същото доложиха всички постове по периметъра. Линията светлина се разтягаше настрани, но не се приближаваше.

— Какво правят? — попита Апгар. — Защо стоят и чакат?

— Един момент. — Майкъл посочи с пръст. — Трийсет градуса наляво.

Питър погледна нататък. Формираха втора линия.

— Има още една — каза Апгар. — Четирийсет градуса надясно, до дърветата. Групата изглежда голяма. От север се приближават още.

Основната линия вече беше на няколкостотин метра. Вирали прииждаха от всички страни.

— Тези не са разузнавачи — отбеляза Питър.

Апгар извика:

— Вестители, пригответе се! — Обърна се към Питър. — Господин президент, трябва да ви заведем на безопасно място.

Питър каза на един от съгледвачите:

— Редник, подай ми онзи автомат.

— Питър, моля те.

Войникът подаде оръжието на Питър. Той извади пълнителя, духна, за да почисти евентуални прашинки, върна пълнителя на мястото му и дръпна лоста за зареждане.

— Гунар, мисля, че за пръв път от години се обръщаш към мен на малко име.

С това разговорът приключи. Разнесе се боботене. С всяка изминала секунда напрежението се покачваше.

— Какъв е този звук? — попита Майкъл.

Трополене на стъпки. Вирали продължаваха да прииждат на огромна маса към тях сред облак прах.

— Мили боже! — възкликна Питър. — Ужасно много са.

Апгар повиши глас сред данданията.

— Не стреляйте, преди да достигнат периметъра!

Ордата беше на триста метра и продължаваше да напредва. Приличаше не толкова на армия, колкото на природна стихия — лавина, ураган, потоп. Платформата започна да вибрира, болтовете и гайките дрънчаха с ритъма на щурма.

— Портата ще издържи ли? — попита Питър генерала. И той беше заменил бинокъла с пушка.

— Срещу тази напаст?

Двеста метра. Питър подпря приклада на пушката в рамото си.

— Готови! — извика Апгар.

Сто метра.

— Прицелете се!

Всичко застина.

Виралите спряха на ръба на светлината. Не просто спряха — замръзнаха на място, сякаш някой ги беше изключил.

— Какво, по дяволите…?

Ордата започна да се разделя на две като вълна и освободи коридор по средата, сякаш правеше път на велик крал. Напред вървеше тъмна фигура. Приличаше на някакво странно животно. Приближаваше се към града влудяващо бавно, а тълпата се разделяше пред него. Всички оръжия бяха насочени към мястото, на което очакваха да се появи. Сто метра, петдесет, двайсет.

Първата редица вирали се раздели и напред излезе шокиращо обикновената фигура на човек на кон.

— Това Нула ли е? — попита Апгар.

Конникът навлезе под светлината от прожекторите. На половината път от портата, той спря и слезе от коня. Не „той“, осъзна Питър. Тя. Ослепителната светлина отблясваше от стъклата на слънчевите очила, скриващи горната половина на лицето ѝ. На гърба си носеше ножница с някакво оръжие — меч или пушка с дълго дуло; върху гърдите ѝ имаше кръстосани два ножа.

Ножове.

— Пресвети боже! — промълви Майкъл.

В съзнанието на Питър нахлуваха спомени.

— Не стреляйте! — Той вдигна високо ръце и ги размаха. — Никой да не стреля!

Жената вдигна глава към стената с изправен гръб.

— Аз съм Алиша Донадио, капитан от Експедиционния! Къде е Питър Джаксън?

Петдесет и девет

Минаха трийсет минути; всички продължаваха да стоят на постовете си. Питър се отдалечи от портата и кимна на Хенеман.

— Отвори портата, полковник!

Хенеман задейства механизма и отстъпи назад. В тунела отекна тропот на копита. Войниците, застанали в редица срещу портата, се бяха прицелили. По стената на тунела се плъзна дълга сянка; след миг се появи Алиша. В едната си ръка държеше късо въже, закачено за оглавника на коня; другата беше спокойно отпусната. Червената ѝ коса беше сплетена на стегната плитка, която се спускаше по гърба. Носеше тениска без ръкави, която разкриваше мускулестите ѝ ръце и рамене, панталони, пристегнати с колан на кръста, и кожени ботуши. Тя огледа набързо хората, хвърли поглед към прожекторите, които хвърляха отблясъци върху очилата ѝ, направи крачка напред и спря в очакване на инструкции.

— Тръгни напред — каза Питър. — Бавно.

Алиша измина няколко метра и Питър ѝ нареди да спре.

— Хвърли ножовете.

— Само това ли ще кажеш?

На Питър изведнъж му се стори, че случващото се е нереално; сякаш говореше с призрак.

— Ножовете, Алиша.

Тя хвърли поглед вдясно от Питър.

— Майкъл. Не те видях.

— Здравей, Лиш.

— И полковник Апгар — Алиша му кимна. — Радвам се да ви видя, сър.

— Вече съм генерал, Донадио. — Апгар стоеше навъсен, със скръстени на гърдите ръце. — Господин президент, само дайте заповед и ще приключим с нея.

— „Господин президент“? — Алиша се намръщи. — Издигнал си се, Питър.

Каза го с типичния си насмешлив тон: номер ли беше?

— Казах ти да хвърлиш ножовете.

Алиша небрежно разкопча каишите и хвърли ножовете на земята.

— И меча — добави Питър.

— Тук съм, за да говорим.

Питър се провикна към войниците на стената.

— Снайперисти! Вземете на мушка коня!

Дори да се беше разтревожила, Алиша не го показа. Все пак свали ножницата от гърба си и я хвърли напред.

— Сега очилата.

— Не представлявам заплаха, Питър. Аз съм само вестоносец.

Питър чакаше мълчаливо.

— Както искаш.

Алиша свали очилата и откри очите си. Оранжевият им цвят беше станал по-наситен, по-пронизващ. За нея времето беше спряло; не бе остаряла и с ден. Въпреки това изглеждаше някак си различна, не толкова във външния вид, колкото в излъчването. Не отклони очи, продължи да гледа към Питър. Предизвикателно. Макар че сега, с оголено лице, в нея се долавяше известна уязвимост. Самоувереността ѝ беше само привидна; чувстваше се несигурна.

— Запалете лампите.

Зад гърба му имаше три реда преносими натриеви лампи. Те светнаха изведнъж и заслепиха Алиша. Щом тя вдигна ръце към лицето си, дузина войници се хвърлиха върху нея и я повалиха на земята по корем. Воин изцвили пронизително и се надигна яростно на задни крака. Един от войниците опря пистолет в тила на Алиша, а другите я натиснаха надолу.

— Някой да обуздае коня! — извика Питър. — Ако се съпротивлява, го застреляйте.

— Не го докосвайте!

— Полковник Хенеман, оковете пленницата.

Двама войници отведоха коня, а Хенеман прибра пистолета си и завърза китките и глезените на Алиша. Трета верига свързваше оковите зад гърба ѝ.

— Стани и се обърни с лице към мен — каза Питър.

Алиша успя да се изправи на колене със затворени очи и извърнато от лампите лице, сякаш се пазеше от удари.

— Опитвам се да ви спася живота, Питър.

— По интересен начин го демонстрираш.

— Трябва да ме изслушаш.

— Тогава говори.

Алиша се замисли за миг и заговори:

— Има един човек, не точно човек, по-скоро е вирал, но прилича на нас. Казва се Фанинг. В Ню Йорк е, на гара Гранд Сентръл. Той ме изпрати.

— Там ли беше през всичките тези години?

Алиша кимна.

— Има неща, които така и не ти казах, Питър. Неща, които не можех да ти кажа. Виралът в мен винаги е бил по-силен, отколкото показвах. И ставаше все по-тежко и по-тежко, нямаше да мога да се контролирам още дълго. След Айова започнах да чувам гласа на Фанинг. Затова заминах за Ню Йорк. Възнамерявах да го убия. Или да се оставя той да ме убие. Не ме интересуваше. Просто исках да се приключи.

— И защо не го направи?

— Повярвай ми, исках. Идеше ми да му отрежа главата. Но не можах. Виралът, който ме ухапа в Колорадо, не беше на Бабкок, а на Фанинг. Нося неговия вирус. Принадлежа му, Питър.

Принадлежа му. От фразата Питър го побиха тръпки. Той погледна към Апгар, за да види дали е разбрал всичко. Разбрал беше.

— С Фанинг сключихме сделка. Разбрахме се, че ако остана при него, той няма да ви закача.

— Очевидно е променил решението си.

Алиша кимна твърдо.

— Аз нямам нищо общо с това. Когато разбрах каква всъщност е целта му, беше твърде късно да му попреча. През цялото време е чакал хората да започнат да се разселват и да свалите гарда. Той иска Ейми. Ако му я предам, ще изтегли армията си.

— Какво иска от нея?

— Не знам.

— Не ме лъжи.

— Къде е тя, Питър?

— Нямам представа. Никой не я е виждал от двайсет години.

Тонът на Алиша се промени; увереността ѝ се стопи.

— Моля те, послушай ме. Няма как да го спрем. Видя на какво е способен. Той не е като другите. Другите са нищо в сравнение с него.

— Имаме стени. Имаме светлина. Борили сме се с тях и преди. Това му предай.

— Питър, не разбираш. Ще ви унищожи. Разполагате с… колко, няколко хиляди бойци? И колко храна? Колко гориво? Дайте му каквото иска. Това е единственият ви шанс.

— Редник Уилсън, излез напред, ако обичаш.

Холис излезе под светлината на лампите.

— Помниш Холис, нали, Лиш? Няма ли да го поздравиш?

Алиша сведе глава.

— Защо изобщо ми задаваш този въпрос?

— Помниш ли дъщеря му Кейт? Вероятно е била съвсем малка, когато си я видяла за последен път.

Алиша кимна.

— Кажи го на глас. Кажи, че помниш Кейт.

— Да, помня я.

— Чудесно. Тя порасна и стана лекарка също като майка си. Родиха ѝ се две дъщери. Но снощи един от приятелите ти я ухапа. Знаеш ли какво стана след това?

Алиша мълчеше.

— Знаеш ли?

— Просто ми кажи, Питър.

— Така и ще направя. Онова малко момиченце, което помниш, се самоуби.

Мълчанието ѝ го вбесяваше. Как можеше да се е променила толкова? В какво се бе превърнала?

— Няма ли да кажеш нещо?

— Какво очакваш? Да се извиня? Прави каквото искаш с мен, но това няма да спре виралите.

Сърцето на Питър биеше бясно; ръцете му бяха свити в юмруци. Той я посочи с пръст.

— Погледни Холис в очите. Ще доведа и Сара, както и дъщерите на Кейт. На тях можеш да се извиниш.

Алиша мълчеше.

— Двеста хиляди души, Лиш. А ти ме увещаваш да се предадем. Все едно ти е приятел?

Раменете на Алиша потрепериха. Плачеше ли?

— Ще те попитам пак. Какво иска Фанинг от Ейми?

Тя поклати глава.

— Не знам.

— Гунар, дай ми пистолета си.

Апгар извади пистолета от кобура си и го подаде на Питър с дръжката напред. Питър провери барабана демонстративно.

— Питър, какво правиш? — попита Майкъл.

— Тази жена е вирал. На страната на врага е.

— Това е Алиша! Тя е една от нас!

Питър пристъпи напред и опря дулото в слепоочието на Алиша.

— Кажи ми, проклета да си!

— Знам, че Ейми е тук — промълви Алиша. — Долавям го в гласа ти.

Питър освободи петлето и заговори през зъби. Действаше по инстинкт, заслепен от ярост.

— Отговори на въпроса или ще ти пръсна черепа.

— Чакай.

Питър се обърна. Ейми, стиснала Гриър за лакътя, за да не падне, стоеше в края на кръга.

— Лушъс, махни я оттук.

Двама войници им препречиха пътя. Единият постави длан върху гърдите на Гриър. Лушъс се наежи за миг, но явно размисли и не понечи да го отблъсне.

— Искам да говоря с нея — каза Ейми.

Идеята беше абсурдна. Ейми едва се държеше на крака; и най-слабият ветрец щеше да я събори.

— Гриър, прибери я.

— Разбирам, че си ядосан — каза Ейми. — Но има неща, които не знаеш.

Говореше му с тон, с който би се обърнала към опасно животно или самоубиец на висока скала.

— Лушъс може да остане тук — продължи Ейми, — но ако искаш отговори, трябва да ме пуснеш да мина.

Питър погледна към Алиша. Тя бе свела покорно глава и изглеждаше дребна, крехка, сломена. Наистина ли бе понечил да я застреля? Струваше му се невъзможно, но преди малко му беше причерняло пред очите от гняв.

— Моля те, Питър.

Настана напрегната тишина; всички бяха вперили очи в него.

— Добре — каза той накрая. — Пуснете я да мине.

Войниците направиха път на Ейми, която пристъпи след дългата си сянка към Алиша. Ейми засенчи с тялото си ослепителната светлина и клекна пред нея.

— Здравей, сестро. Радвам се да те видя.

— Съжалявам, Ейми. — Раменете на Алиша се тресяха. — Ужасно съжалявам.

— Няма за какво да съжаляваш. — Ейми нежно повдигна брадичката ѝ. — Знаеш ли колко се гордея с теб? Прояви невероятна смелост.

По бузите на Алиша се стичаха сълзи и оставяха светли дири сред мръсотията.

— Как може да говориш така?

Ейми ѝ се усмихна.

— Защото сме сестри, нали? Сестри по кръв. Често мисля за теб.

Алиша мълчеше.

— Той те утеши, нали?

— Да. — Сълзите мокреха устните и капеха от брадичката ѝ.

— Подслони те, грижеше се за теб. Караше те да не се чувстваш толкова самотна.

— Да — промълви едва доловимо Алиша.

— Виждаш ли? Ето затова се гордея с теб. Защото устоя.

— Не е вярно.

— Напротив, сестро. Знам какво е да си самотен. Да стоиш извън градските стени. Но това приключи — без да откъсва очи от Алиша, Ейми се обърна към събралите се хора. — Чуйте ме внимателно. Свалете оръжията. Тази жена е наша приятелка.

— Останете на позиция — заповяда Питър.

Ейми извърна глава към него.

— Питър, не ме ли чу? Тя е с нас.

— Отдръпни се от пленничката.

Ейми погледна объркано към Алиша, после отново към Питър.

— Не се тревожи — каза Алиша. — Изпълни нареждането му.

— Лиш…

— Прави го, защото се налага. Отдръпни се, Ейми.

След кратко колебание Ейми се изправи. Изчака момент и направи несигурна крачка назад. Алиша отново наведе глава.

— Полковник, действай — нареди Питър.

Хенеман се приближи до Алиша отзад. Сложил си беше дебели гумени ръкавици; държеше в ръце метален кол, обвит с медна жица, чийто край беше свързан с дълъг кабел към генератора за прожекторите. Когато върхът докосна тила на Алиша, тялото ѝ се изпъна и сгърчи рязко като набито на кол. Но не издаде нито звук. В продължение на няколко секунди остана така — всяко мускулче напрегнато като пружина. След това, останала без дъх, се стовари на земята.

— В безсъзнание ли е?

Хенеман я побутна с носа на ботуша си в ребрата.

— Така изглежда.

— Питър, защо?

— Съжалявам, Ейми, но ѝ нямам доверие.

Към тях на заден ход се приближаваше пикап. Двама мъже скочиха от ремаркето и отвориха задния капак.

— Господа — обърна се към тях Питър. — Закарайте тази жена в затвора. И се пазете. Не забравяйте каква е.

Шейсет

5:30 ч.: Питър стоеше на стената с Апгар и се взираше в далечината. Час преди зазоряване ордата вирали си беше тръгнала — бавно и безшумно като вълна, която се отдръпва от брега и се връща сред сините дълбини на океана. От тях бе останала единствено огромна площ утъпкана земя и полета прегазена царевица.

— Е, за тази нощ се приключи — каза Апгар примирено.

Чакаха мълчаливо, всеки потънал в мисли. Минаха няколко минути и сирената прозвуча — мощен звук като поемане на дълбок дъх, последван от неизбежната въздишка, която се разнесе над долината и замлъкна. Из целия град уплашени хора щяха да започнат да излизат от мазета, укрития, килери и изпод легла. Старци, съседи, семейства и деца щяха да се споглеждат предпазливо и да се питата: Свърши ли се? Безопасно ли е вече?

— Трябва да поспиш — каза Апгар.

— Ти също.

Но нито един от двамата не понечи да тръгне. Стомахът на Питър беше празен и къркореше — не помнеше кога бе ял за последно — но с изключение на него почти не усещаше тялото си. Кожата по лицето му беше суха като хартия. Нуждите на тялото: светът можеше да свърши всеки момент, но човек трябваше да се изпикае.

— Да ти призная — каза Апгар и се прозя, — Чейс май е прав. Може би трябва да предадем щафетата на младите.

— Интересна идея.

— Щеше ли наистина да я застреляш?

Въпросът го измъчваше цяла нощ.

— Не знам.

— Не се чувствай виновен. Аз нямаше да възразя. Донадио беше права за едно. Дори да успеем да устоим на атаките, имаме достатъчно гориво за прожекторите само за няколко нощи.

Питър стъпи на рампата. Сутринта беше облачна, светлината сивкава и слаба: напълно подобаващо.

— Аз го допуснах.

— Всички имаме вина.

— Не, за това съм виновен лично аз. Не биваше да отваряме портата.

— А какво щеше да правиш? Да държиш хората заключени за вечни времена?

— Не ме оправдавай.

— Само ти казвам каква е реалността. Ако ще виниш някого, то обвинявай Вики. И мен. Решението да започнем разселването беше взето дълго преди ти да встъпиш в длъжност.

— Но аз заемам поста, Гунар. Можех да го отменя.

— И щеше да се наложи да потушаваш бунт. След като драките изчезнаха, нямаше връщане назад. Изненадвам се, че този град оцеля толкова дълго.

Каквото и да говореше Гунар, Питър знаеше истината. Свалил беше гарда, допуснал бе да повярва, че виралите, войната, старите порядки са останали в миналото, а сега двеста хиляди души загинаха.

Хенеман и Чейс пристигнаха с тропот при тях. Чейс изглеждаше все едно е спал под някой мост, но Хенеман, който поддържаше изряден външен вид, незнайно как, изглеждаше безупречно.

— Какво ще заповядате, генерале? — попита полковникът.

Не биваше да отслабват отбраната, но хората се нуждаеха от почивка. Апгар нареди да се разделят на четиричасови смени: една трета на стената, една трета да патрулира и една трета по леглата.

— И сега какво? — попита Чейс, след като Хенеман си тръгна.

Питър обаче не ги слушаше — хрумна му идея; нещо от миналото.

— Господин президент?

Питър се обърна към двамата мъже.

— Гунар, кои са слабите ни места? Освен портата.

Апгар се замисли.

— Стените са здрави. Язовирът е на практика непревземаем.

— Значи проблемът е в портата.

— Да, така мисля.

Дали щеше да се получи? Може би.

— Явете се в кабинета ми след два часа.

— Отвори вратата.

Офицерът отключи и Питър влезе в килията. Алиша седеше на пода. Ръцете и краката ѝ бяха вързани отпред, а трета верига, закачена за китките ѝ, минаваше през масивна желязна халка в стената. Дебел плат върху прозореца спираше частично светлината.

— Време беше — каза тя саркастично. — Помислих, че си забравил за мен.

— Когато свърша, ще почукам на вратата — обърна се Питър към войника.

Войникът излезе. Питър седна на леглото с лице към Алиша. Двамата се гледаха мълчаливо няколко секунди и дистанцията между тях бе много по-голяма, отколкото изглеждаше.

— Как се чувстваш? — попита той.

— Знаеш как е — сви небрежно рамене тя. — По-добре, отколкото с куршум в главата. За момент успя да ме заблудиш.

— Ядосан бях. Все още съм ядосан.

— Да, усетих. — Тя се вгледа в лицето му. — Сега, след като имам възможност да те видя отблизо, трябва да призная, че изглеждаш прекрасно. Белите коси ти отиват.

Питър се усмихна лекичко.

— А ти изобщо не си се променила.

Алиша огледа тясната килия.

— Наистина ли си президент?

— Така изглежда.

— Харесва ли ти?

— През последните два дни не особено.

Разговорът им приличаше на танц, изпълнен под звуците на мелодия, която само те чуваха. Въпреки всичко Алиша му бе липсвала.

— Поставяш ме в много сложна ситуация със снощното си изпълнение, Лиш.

— Не избрах най-подходящия момент.

— За правителството ти си предателка.

Алиша вдигна очи.

— А какво мисли Питър Джаксън?

— Дълго те нямаше. Ейми смята, че си на наша страна, но тя не взима решенията.

— На твоя страна съм, Питър. Но това не променя нищо. Ще трябва да я предадеш. Не можеш да го победиш.

— Ето в това е проблемът. Досега никога не си говорила по този начин.

— Сега е различно. Фанинг е различен. Всичко случило се е част от плана му. Успяхме да убием Дванайсетте само защото той ни позволи. За него сме просто фигури върху шахматна дъска.

— И защо му повярва изведнъж?

— Явно не съм се изразила ясно. Не му вярвам.

— „Той те утеши“, „Той се погрижи за теб“. Мисля, че чух тези думи снощи.

— Вярно е, Питър, но това не е същото.

— Ще трябва да ми дадеш по-основателна причина.

— Защо? За да ми повярваш? От моя гледна точка нямам избор.

— С кого разговарям в момента? С теб или с Фанинг?

В очите ѝ проблесна гняв; думите му улучиха право в целта.

— Положих клетва, Питър. Също като теб, като Апгар, като всеки от войниците на стената. Останах с Фанинг, защото вярвах, че няма да напада Кървил. Той се отнасяше добре с мен. Не съм твърдяла обратното. Ако щеш, вярвай, но често изпитвам съжаление към него, докато не си припомня какво представлява всъщност.

— И какво представлява?

— Той е врагът.

Лъжеше ли го? За миг това нямаше значение; можеше да използва факта, че тя иска той да ѝ повярва.

— Колко драки има отвън?

— Сам видя снощи.

— С други думи, другата част от армията на Фанинг е в Ню Йорк. Пази ги като запас.

Алиша кимна.

— Не ме е проследил, ако това имаш предвид. Останалите са в тунелите под града.

— Наистина ли не знаеш какво иска от Ейми?

— Ако знаех, щях да ти кажа. Безсмислено е да се опитваш да разбереш Фанинг. Той е сложен човек, Питър. Прекарах двайсет години с него и не успях да го разбера напълно. През повечето време изглеждаше просто тъжен. Не харесва създанието, в което се е превърнал, но вижда някаква справедливост в това. Или поне му се иска.

Питър се намръщи.

— Не схващам.

Алиша замълча за момент, за да подреди мислите си.

— На гарата има часовник. Някога Фанинг имал под него среща с жена. Дълга история. Бих ти я разказала, но ще отнеме часове.

— Разкажи ми кратката версия.

— Жената се казвала Лиз. Съпругата на Джонас Лиър.

Питър се изненада.

— Да, и аз се изненадах. Познавали се. Фанинг бил влюбен в нея от младини. Когато тя се омъжила за Лиър, той изгубил почти всякаква надежда. Но тя се разболяла. Умирала от рак. Оказало се, че и тя го обичала; обичала го отдавна. Двамата с Фанинг се канели да избягат и да прекарат последните ѝ дни заедно. Да го беше чул, докато разказваше историята, Питър. Сърцето ти щеше да се къса. Имали среща под часовника, но Лиз не дошла. Умряла по пътя, но Фанинг не знаел; мислел си, че тя се е отказала. Същата вечер се напил в бар и си тръгнал с непозната жена. После я убил.

— С други думи, той е убиец.

— По неговите думи е било злополука — възрази Алиша. — Не бил на себе си; мислел си, че ще умре. Тя го заплашила с нож, сборичкали се, тя паднала и се нанизала на острието.

— И го обрекла на смъртна присъда като Дванайсетте.

— Не, разминало му се. Чувствал се ужасно. Макар и затънал дълбоко, все още не бил хладнокръвен убиец. По-късно заминал за Южна Америка с Лиър, откъдето произхожда вирусът. Лиър го търсел от години; смятал, че може да го използва, за да спаси жена си, макар в онзи момент вече да било късно. По думите на Фанинг Лиър бил напълно вманиачен.

— Фанинг тогава ли се е заразил?

Алиша кимна.

— Доколкото разбрах от разказа му, станало случайно, макар Фанинг да обвинява Лиър. След като се заразил, Лиър го довел в Колорадо. Все още се надявал с помощта на вируса да създаде лек за всички болести, но военните се намесили. Те, от своя страна, искали вируса, за да създадат супервойници. Тогава довели дванайсетте затворници.

Питър се замисли за момент и попита:

— А за какво им е трябвала на военните Ейми?

— Не е трябвала на тях, а на Лиър. При нея използвал вирус, различен от онзи, с който бил заразен Фанинг. Затова тя не е като останалите. А и била много малка. Струва ми се, че е осъзнавал опасността и се е опитал да поправи грешката си.

— Странен начин е намерил.

— Както вече казах, според Фанинг Лиър съвсем бил полудял. Във всеки случай за него Ейми е рибката, която е успяла да се изплъзне. Убийството на Дванайсетте беше изпитание — не за нас, защото ние изобщо нямахме шанс срещу тях — а за Ейми. Не знам защо не се сетих още тогава, при условие че той ги събра на едно място. Фанинг никак не ги е обичал. По думите му те били банда психопати.

— А той не е ли същият?

Алиша сви рамене.

— Зависи какво разбираш под „психопат“. Ако имаш предвид, че не различава добро от зло, бих казала, че не е. Всъщност е добре осведомен по този въпрос. И това най-много ме озадачава в него. Обикновените драки не мислят — те просто се хранят. Фанинг обаче мисли за всичко. Майкъл вероятно би го разбрал, но аз не съм на нивото му. Докато разговарях с него, все не смогвах да следя мисълта му.

— Защо я е поставил на изпитание? Какво се е опитвал да разбере?

Алиша извърна очи.

— Сигурно е искал да се увери, че Ейми наистина е различна от останалите. Мисля, че няма намерение да я убива. Би било прекалено очевидно. Предполагам, че всичко се свежда до отношенията му с Лиър. Фанинг го мразел силно. И не само заради онова, което му причинил. По-сложно е. Лиър създал Ейми, за да поправи грешката си. Може би Фанинг просто не може да го понесе. Както казах, той вечно е нещастен. Седи на гарата и се взира в часовника, сякаш времето е спряло за него от мига, в който Лиз не дошла на срещата.

Питър я изчака да продължи, но Алиша явно беше стигнала до края на историята.

— Снощи ти го нарече човек.

Тя кимна.

— Така изглежда, макар в някои отношения да се различава. Много по-чувствителен към светлината е от мен. Почти не спи. Предпочита храната си топла. И… — тя посочи с палец и показалец — зъбите му са такива.

— Има зъби на вирал — Питър се намръщи.

— Да, но само предните два.

— Открай време ли е така?

— Не. В началото бил като всички останали. Но се случило нещо, злополука. Паднал в наводнена каменоломна. Случило се няколко дни след като избягал от лабораторията на проекта НОЙ. Ние не можем да плуваме; Фанинг потънал на дъното. Събудил се на брега в сегашния си облик — Алиша спря и присви очи, сякаш ѝ бе хрумнало нещо. — И на Ейми ли ѝ се е случило същото?

— Горе-долу.

— Явно няма да ми разкажеш.

Питър не ѝ отговори.

— Може ли водата да преобрази Безброя му?

— Фанинг твърди, че не може. Подействало само при него.

Питър стана от леглото. Зави му се свят: трябваше да полегне, дори само за няколко минути. Но реши, че не бива да показва на Алиша колко е изтощен — стар навик от дните им в Стражата, когато все се надпреварваха: Аз мога, а ти?

— Съжалявам за оковите.

Алиша вдигна ръце и разгледа белезниците безизразно — сякаш бяха върху чужди китки. Сви рамене и отпусна ръце в скута си.

— Няма нищо. И аз не те улеснявам.

— Искаш ли нещо? Вода, храна?

— Напоследък диетата ми е необичайна.

Питър я разбра.

— Ще видя какво мога да направя.

Последва неловко мълчание.

— Знам, че не искаш да ми повярваш — каза Алиша. — На твое място и аз щях да си мисля същото. Но ти казвам истината.

Питър не отговори.

— Бяхме приятели, Питър. Ти беше единственият, на когото винаги можеше да разчитам. Помагахме си взаимно.

— Вярно е.

— Просто ми кажи, че не си забравил.

Питър я погледна и си спомни за вечерта, когато се сбогуваха в гарнизона в Колорадо — преди той да се качи в планината с Ейми. Колко млади бяха тогава. Стояха пред спалните на войниците, брулени от студения вятър. Тогава той я обичаше, както не бе обичал никой друг — нито родителите си, Леля и дори Тео: никого. Не беше обичта, която мъж изпитва към жена или брат към сестра, а нещо по-първично в най-чиста форма: неразривна енергия, която не можеше да се опише с думи. Питър не помнеше какво си бяха казали, останало бе само усещането като следа от стъпка в снега. В онзи момент все още си мислеше, че може да разбере какъв е смисълът на живота — достатъчно млад беше, за да вярва, че това е възможно — и споменът бе изненадващо изпълнен с емоции, сякаш не бяха минали три десетилетия от онази мразовита вечер. Отърси се от спомена и се върна в настоящето, където в гърдите му тежеше силна тъга. Двеста хиляди мъртви души, а Алиша беше в центъра на събитията.

— Не, не съм забравил — отвърна той. — Но, за съжаление, това не променя нищо.

Почука силно три пъти на вратата. Войникът я отвори.

— Не ставай глупав, Питър. Фанинг е такъв, какъвто го описах. Не знам какво планираш, но те съветвам да не го правиш.

— Благодаря — обърна се той към войника. — Приключих тук.

Алиша дръпна веригата, с която беше прикована към стената.

— Послушай ме! Няма смисъл да се бориш с него!

Но думите ѝ едва долетяха до него. Питър вече се отдалечаваше по коридора.

Шейсет и едно

И сега, скъпа Алиша, ти си при тях.

Откъде знам ли? Знам, защото знам всичко; аз съм милиони съзнания, милиони истории, милиони бродещи очи. Аз съм навсякъде, скъпа Алиша, наблюдавам те. Наблюдавам те от самото начало, преценявах те. Прекалено ли ще е, ако кажа, че усетих пристигането ти в деня преди да се родиш на този свят — мокро, пискащо пашкулче, с гореща, непримирима кръв вече течаща във вените? Невъзможно е, разбира се, но така ми се струва. Такава е волята на провидението: всичко изглежда предречено, предварително известно и що се отнася до бъдещето, и що се отнася до миналото.

А как само пристигна в града! Смело, бляскаво, самоуверено, пристъпи под светлините на града, за да оставиш своя отпечатък! Как обитателите на обсадения метрополис да не останат очаровани от драматичното ти пристигане? Аз съм Алиша Донадио, капитан от Експедиционния! Прости ми, Алиша, тези високопарни думи; такова е настроението ми. Светът ни не е виждал създание като теб от времето, когато великият Ахил пристигнал пред стените на Троя. Несъмнено вътре в града се водели дебати, издавали се едикти, отправяли се заплахи — обичайните словесни престрелки в обсаден град. Да се бием ли? Да бягаме ли? Достойни за възхищение, но — моля те, извини сравнението, което ще направя — тези дискусии са като енергичното пляскане на удавник: само ускоряват неизбежния край.

В твое отсъствие, Алиша, аз, образно казано, взех пример от теб. Нощ след нощ мракът ме зове; краката ме отведоха да скитам по улиците на могъщия Готам. Лятото най-накрая дойде на този изгнанически остров. Птичките чуруликат по клоните; вятърът разнася съблазнителните ухания на дървета и цветя; новородени създания от всякакъв вид предприемат първите си несигурни стъпки сред тревата. (Снощи, след като си спомних колко загрижена беше за благосъстоянието ми, изядох шест млади зайчета в твоя чест.) Какво е тази нехарактерна припряност, която ме е обзела? Докато скитам сред лабиринта от стъкло и стомана на Манхатън, се чувствам по-близо до теб, но има и още нещо: спомен от миналото, толкова ярък, че прилича на халюцинация. Все пак именно през лятото дойдох в Ню Йорк за погребението на приятеля ми Лучеси, когато този град за пръв път остави върху мен отпечатъка на любовта. Затварям очи и отново съм с моята Лиз, градът и тя са неразделни в съзнанието ми. Срещата под часовника в уреченото време, потъването ни сред влажната топлина на човешки тела в началото на сезона; пътуването в таксито със седалките му с напукана тапицерия и усещането за хиляди предишни пътници; нетърпеливите клаксони и сирени, пищящи като разгонени котки; величествените сгради, блещукащи под лъчите на залеза — порой от спомени, неразделни от вечния ми спомен за нея. Гладките ѝ, загорели от слънцето рамене. Женственото ѝ ухание в затвореното пространство на таксито. Бялото ѝ изразително лице, белязано от бавно настъпващата смърт, и късогледите ѝ очи, които винаги виждаха същността на нещата. Съвършеното докосване на преплетените ни ръце, докато вървяхме по притъмняващите улици, сами сред милиони хора. Казват, че в древни времена имало само един пол; човеците съществували в тази блажена форма, докато за наказание боговете ги разделили на две, жестока митоза, която пратила всеки да търси другата си половина, за да станат отново едно цяло.

Така се чувствах, докато държах ръката ѝ в своята, Алиша: сякаш сред всички хора на земята бях намерил своята изгубена половина.

Целуна ли ме тя онази нощ, докато спях? Или е било сън? Има ли разлика? За мен Ню Йорк представлява това, което някога представляваше за безброй хора: мечтана целувка.

Всичко това обаче е изгубено — както е изгубен и градът на твоята обич, Алиша, градът на твоята Роуз. Обадете се на Фанинг, беше написал приятелят ми Лучеси. Обадете се на Фанинг и му кажете, че любовта е всичко, любовта е болка, любовта може да ти бъде отнета. Колко ли време е висял в парка? Колко ли дни и нощи майка ми е била на ръба на смъртта сред море от агония? А къде бях аз? Какви глупаци сме. Какви глупаци сме ние, смъртните.

Часът за разплата наближава. Към Бог ще отправя справедливата си жалба; защото той в жестокостта си развя любовта пред очите ни като пъстра бебешка дрънкалка. Създаде ни от пръст в този свят на тегоби; и в пръстта ще го заровя аз.

Знам, че тя е тук, каза ти. Познах по гласа ти.

А аз познах по твоя глас, Алиша.

Шейсет и две

Двама войници с пушки стояха пред къщата. Когато Питър приближи, те застанаха мирно и козируваха.

— Всичко спокойно ли е тук? — попита Питър.

— Доктор Уилсън дойде преди малко.

— Някой друг? — Питаше се дали Гунар е идвал, или пък Гриър.

— Не и по време на нашата смяна.

Тъкмо стъпи на верандата и вратата се отвори: Сара с кожената си лекарска чанта. Разбраха се само с поглед. Той я прегърна и отстъпи назад.

— Не знам какво да кажа — започна Питър. Косата на Сара беше влажна и прилепнала към челото, очите ѝ бяха подути и кървясали. — Всички много я обичахме.

— Благодаря, Питър — отвърна тя безизразно. — Вярно ли е, че Алиша е тук?

Той кимна.

— Какво ще правите с нея?

— Още не знам. В затвора е.

Сара не каза нищо; нямаше нужда — беше изписано на лицето ѝ. Вярвахме ѝ, а виж какво стана.

— Как е Ейми? — попита Питър.

Сара въздъхна.

— Сам ще видиш. Не разбирам от същества като нея, но според мен е добре. Добре като за човек. Недохранена и много слаба, но температурата ѝ е спаднала. Ако не ми беше казал коя е, щях да заявя, че е напълно здрава жена на около двайсет и пет години, прекарала тежък грип. Трябва да ми обясниш какво става.

Възможно най-накратко Питър ѝ разказа за Бергенсфиорд, за видението на Гриър, за трансформацията на Ейми.

— Как ще постъпиш? — попита Сара.

— Все още мисля по въпроса.

Тя изглеждаше замаяна; започнала бе да осмисля думите му.

— Май дължа извинение на Майкъл. Какви неща му хрумват на човек в подобна ситуация.

— Свиквам съвещание в кабинета си в седем и половина. Искам да присъстваш.

— Защо?

Имаше много причини, но Питър ѝ каза най-простичката:

— Защото си в борбата от самото начало.

— А сега ще видя края ѝ.

— Да се надяваме, че няма да се стигне дотам.

Сара се замисли и след миг каза:

— Вчера в болницата постъпи родилка. Още ѝ е рано, можехме да я пратим у дома, но двамата със съпруга ѝ бяха в болницата, когато сирената зави. Към три часа през нощта започна да ражда. Бебе, в тази несигурна обстановка. Знаеш ли какво ми идеше да ѝ кажа?

Питър поклати глава.

— Че не ѝ трябва да има деца.

Вратата на спалнята беше открехната; Питър спря на прага. Завесите бяха спуснати и светлината в стаята беше слаба и жълтеникава. Ейми лежеше на една страна със затворени очи, спокойно лице и ръка, пъхната под възглавницата. Питър понечи да си тръгне, но тя отвори очи.

— Здравей — гласът ѝ беше много тих.

— Продължавай да спиш. Исках само да видя как си.

— Не, остани. — Тя огледа сънено стаята. — Колко е часът?

— Не съм сигурен. Рано е.

— Сара беше тук.

— Знам. Срещнах я на входа. Как се чувстваш?

Ейми се намръщи замислено.

— Не знам. — Очите ѝ се разшириха, сякаш ѝ хрумна изненадваща мисъл. — Гладна?

Колко тривиална нужда.

— Ще видя какво мога да направя.

В кухнята запали печката — не я беше използвал от месеци — след това излезе навън и каза на войниците какво му трябва. Докато чакаше, изми съдовете; когато войниците се върнаха с малка кошница, огънят бумтеше. Мляко, яйца, картофи, самун черен хляб и буркан със сладко от горски плодове, запечатан с восък. Зае се за работа, доволен, че готвенето ще го разсее от случващото се в града. Изпържи картофите и яйцата; наряза хляба на филии и ги намаза със сладко. Откога не беше готвил за друг човек? Вероятно откакто Кейлъб беше малък. От години.

Подреди закуската на Ейми върху поднос, наля ѝ чаша мляко и го занесе в спалнята. Чудеше се дали не е заспала, докато го нямаше; завари я обаче будна, седнала в леглото. Дръпнала беше пердетата; явно светлината вече не ѝ пречеше. Щом го видя на прага, застанал като келнер, по лицето ѝ разцъфтя усмивка.

— Еха! — възкликна тя.

Питър постави подноса в скута ѝ.

— Не ме бива много в готвенето.

Ейми гледаше храната като затворник, освободен след дългогодишна присъда.

— Не знам от кое да започна. От картофите? От хляба? — накрая се усмихна решително. — Не, първо ще изпия млякото.

Пресуши чашата и се зае с останалото. Набождаше храната с вилицата, сякаш работеше на полето с вила.

Питър придърпа стол и седна до леглото.

— Не бързай толкова.

Ейми вдигна очи и попита с пълна уста:

— Ти няма ли да ядеш?

Питър беше много гладен, но по-приятно му бе да я гледа.

— Ще хапна после.

Отиде в кухнята, за да ѝ сипе още мляко; когато се върна, чинията на Ейми беше празна. Подаде ѝ чашата и тя я изпи до дъно. Бузите ѝ започваха да руменеят.

— Седни до мен — каза тя.

Питър отмести подноса и седна на крайчеца на леглото. Ейми го хвана за ръка и каза:

— Много ми липсваше.

Усещането да седи до нея и да разговарят беше нереално.

— Съжалявам, че остарях.

— О, аз съм по-стара от теб.

Той за малко да се разсмее. Искаше да ѝ каже толкова много неща. Ейми изглеждаше точно както в сънищата му; единствената разлика бе късата коса. Очите, топлата усмивка, гласът — те си оставаха същите.

— Как беше на кораба?

Ейми сведе глава и потри с палец дланта му.

— Самотно. Странно. Но Лушъс се грижеше за мен. — Погледна го в очите. — Съжалявам, Питър, ти не биваше да знаеш.

— Защо?

— Защото исках да живееш живота си. Да бъдеш… щастлив. Чух Кейлъб да те нарича „татко“. Много се радвам за вас.

— Той е женен. Жена му се казва Пим.

— Пим — повтори Ейми с усмивка.

— Имат син. Кръстиха го Тео.

Ейми стисна леко ръката му.

— Значи си живял пълноценно. Какво друго те правеше щастлив? Разкажи ми.

Ти, помисли си той. Ти ме правеше щастлив. Прекарвах с теб всяка нощ, откакто изчезна. Изживях целия си живот с теб, Ейми. Но не намери сили да ѝ го каже.

— Онази вечер в Айова — каза колебливо той. — Наистина се случи, нали?

— Вече не знам кое е истинско и кое не.

— Имам предвид, че не беше сън.

Ейми кимна.

— Да.

— Защо дойде при мен?

Ейми извърна очи, сякаш споменът беше болезнен.

— Не съм сигурна. Объркана бях, промяната стана толкова бързо. Вероятно не биваше да идвам. Ужасно се срамувах в какво съм се превърнала.

— Защо?

— Бях чудовище, Питър.

— Не и в моите очи.

Погледите им се срещнаха; ръката ѝ беше топла, но не като от висока температура; излъчваше топлина на живот. Хиляди пъти я бе държал за ръка, но сега за пръв път го правеше наяве.

— Алиша добре ли е? — попита Ейми.

— Не се тревожи, жилава е. Какво да правя с нея?

— Това е решение, което трябва да вземеш сам.

— Вярно е. Но искам да чуя мнението ти.

— Поставена е в сложна ситуация. Прекарала е дълго време с него. Премълчава много неща.

— Например?

Ейми се замисли и поклати глава.

— Не знам. Изключително тъжна е. Но сякаш в нея има заключена кутия. Не мога да я отворя. — Погледите им отново се срещнаха. — Тя се нуждае от доверието ти, Питър. Аз съм една част от нея; Фанинг е другата. Между нас стоиш ти. Тя е тук, за да види теб. Иска да знае коя е. И не просто коя е, а какво е.

— И какво е тя?

— Каквото винаги е била. Една от нас. Ти си нейното семейство, Питър. Иска да знае, че това не се е променило.

Питър долови истината в думите ѝ. Но да осъзнаваш истината не бе същото като да повярваш. Това беше най-трудното, помисли си той.

— Няма да отидеш с нея — заяви той. — Няма да го допусна.

— Вероятно няма да имаш избор. Алиша е права, градът няма да издържи още дълго. Рано или късно ще трябва да се изправя очи в очи с Фанинг.

— Не ме интересува. Изгубих те веднъж. Няма да те изгубя отново.

В коридора прозвучаха стъпки: на прага се появиха Кейлъб и Пим. За момент синът на Питър се стъписа. Но след миг в погледа му се разля топлина.

— Наистина си ти — каза той.

Ейми се усмихна.

— Кейлъб, ела да те прегърна.

Питър се дръпна назад. Ейми се надигна на лакти, когато Кейлъб отиде до леглото, и двамата се прегърнаха. След като се отдръпнаха, продължиха да се държат за лактите със сияйни усмивки. Питър разбра на какво става свидетел: на дълбоката връзка между Ейми и сина му, изкована в Айова, когато Ейми се грижеше за него в сиропиталището.

— Толкова си пораснала — засмя се Кейлъб.

— Ти също — отвърна с усмивка Ейми.

Кейлъб се обърна към жена си и каза едновременно на глас и с жестове:

— Ейми, това е жена ми, Пим. Пим, това е Ейми.

Здравей, Пим, каза с жестове Ейми.

Приятно ми е да се запознаем, отвърна Пим.

Ейми движеше ръце бързо и ловко.

Името ти е прекрасно. Изглеждаш точно както си представях.

Ти също.

Кейлъб зяпаше двете жени; чак тогава Питър осъзна защо.

— Ейми, откъде знаеш жестомимичния език? — попита Кейлъб.

Ейми погледна учудено към разтворените си пръсти.

— Нямам представа. Вероятно сестрите са ме научили.

— Никоя от тях не знае езика на жестовете.

Ейми отпусна ръце в скута си и вдигна очи.

— Някой трябва да ме е научил. Как иначе го владея?

Чуха се нови стъпки; Апгар влезе в спалнята и каза с официален тон:

— Господин президент, извинете, че ви прекъсвам, но разбрах, че сте тук. — Той кимна към леглото. — Извинете, госпожо. Как се чувствате?

— Много по-добре, благодаря, генерале.

Апгар се обърна към Кейлъб.

— Лейтенант, не трябваше ли да си почиваш?

— Не бях уморен, сър.

— Не питах това. И не поглеждай към баща си, той няма да ти помогне.

Кейлъб стисна ръката на Ейми на раздяла.

— Оздравявай бързо.

— Тръгвайте, господин Джаксън.

Кейлъб каза нещо набързо с жест на Пим и излезе от стаята.

— Ако сте приключили тук — продължи Апгар, — трябва да дойдете. Съвещанието ще започне всеки момент.

Питър се обърна към Ейми.

— Трябва да тръгвам.

Тя сякаш не го чу; гледаше съсредоточено Пим. Двете жени се гледаха напрегнато в продължение на няколко секунди, сякаш водеха безмълвен разговор.

— Ейми, чуваш ли ме?

Ейми го погледна стреснато. Отне ѝ момент да осъзнае къде е. След това каза спокойно:

— Да.

— Нали не възразяваш? — попита Питър.

Ейми се усмихна неубедително, сякаш само за да го успокои.

— Не, разбира се.

Шейсет и три

— Огледала — повтори Чейс.

Около конферентната маса седяха от ляво надясно членовете на военния щаб на Питър: Апгар, Хенеман, Сара, Майкъл, Гриър.

— Не е задължително да е огледало. Всеки огледален предмет би свършил работа. Просто трябва да видят отраженията си.

Чейс си пое дълбоко въздух и сгъна ръце върху масата.

— По-налудничава идея не бях чувал.

— Изобщо не е налудничава. Преди трийсет години в Лас Вегас с Лиш бягахме от група вирали, които ни приклещиха в една кухня. Мунициите ни бяха свършили и бяхме напълно беззащитни. От тавана висяха тенджери и тигани. Грабнах един тиган, за да ударя първия вирал, но той се вцепени като хипнотизиран. Обикновен метален тиган.

— Прав е. И на мен ми се е случвало.

Апгар се обърна към Майкъл.

— И защо отраженията ги забавят?

— Не съм сигурен. Вероятно се дължи на някаква остатъчна памет.

— Какво означава това?

— Означава, че отраженията не им се нравят, защото се различават от представата, която имат за себе си. — Майкъл се обърна към Питър. — Помниш ли вирала, с който се би в клетката на Тифти?

Питър кимна.

— След като я уби, ти каза нещо на Тифти. „Името ѝ е Емили. Последният ѝ спомен е как целува момче.“ Откъде знаеше?

— Толкова отдавна беше, Майкъл. Не мога да го обясня. Тя ме гледаше и просто разбрах.

— Не просто те гледаше. Взираше се в теб. И ти се взираше в нея. Никой не гледа виралите в очите миг преди да го разкъсат. По инстинкт извръщаме очи. Но ти не го направи. И също като огледало си я спрял — Майкъл замълча и продължи с по-голяма увереност: — Колкото повече се замислям по въпроса, толкова по-логично ми се струва. Би обяснило много неща. Когато отвлекат човек, първата му мисъл е да се върне у дома. Умиращите изпитват същото. Сара, прав ли съм?

Сара кимна.

— Вярно е. Понякога последните думи на умиращите са: „Искам да се прибера у дома“. Нямате представа колко често го чувам.

— И така, виралът е човек, заразен с вирус, който го прави изключително силен и агресивен. Но дълбоко в себе си виралите помнят кои са били. Да речем, че по време на трансформацията тези спомени биват погребани дълбоко, но не изчезват напълно. Може да са съвсем бледи, но не са изличени. Очите отразяват като огледало. Когато виралите се огледат, споменът изплува на повърхността и ги обърква. Спира ги един вид носталгия. Болката от спомена за човешкия им облик и отвращението от новата им форма.

— Интересна теория — отбеляза Хенеман.

Майкъл сви рамене.

— Може и да е вярна, а може и да е пълна глупост. Няма да ми е за пръв път. Нека ви попитам нещо, полковник. На колко години сте?

— Моля?

— На шейсет? Шейсет и три?

Полковникът се намръщи.

— На петдесет и осем съм, благодаря.

— Извинете, моя грешка. Поглеждали ли сте се в огледало?

— Старая се да не го правя.

— Именно. В представите си не сте се променили. Да ви призная, и аз си мисля, че изглеждам както на седемнайсет години. Но реалността е друга и е много потискащо да я приемем. На тази маса не виждам двайсетгодишни хлапаци, тъй че, предполагам, разбирате какво имам предвид.

Питър се обърна към началника на кабинета си.

— Форд, с какви огледални повърхности разполагаме? Ще трябва да покрием цялата порта и най-малко по сто метра от всяка страна, ако е възможно повече.

Чейс се замисли.

— Ламарините за покриви би трябвало да свършат работа. Доста са лъскави.

— С колко разполагаме?

— Голяма част от материалите заминаха за новите селища, но би трябвало да са останали достатъчно. Ако се наложи, ще свалим от покривите на къщите.

— Инженерите да се заемат с това. Трябва и да укрепим портата допълнително. Кажи им да я заварят, ако трябва. И пешеходната порта.

Чейс се намръщи.

— А как ще излизаме?

— Известно време никой няма да излиза.

— Господин президент, ако може да се намеся — прекъсна ги Хенеман. — Дори да приемем, че тази тактика сработи, а според мен това е малко вероятно, какво ще правим с няколкостотин хиляди вирала около града? Не можем да стоим вечно тук.

— Не ми се иска да ви противореча, полковник, но точно това направихме в Калифорния. Първата колония издържа близо век с много по-малко ресурси от тези, с които разполагаме тук. В града има само няколко хиляди души, ако разпределим запасите си правилно, ще издържим дълго. От тази страна на стената има достатъчно обработваема земя за отглеждане на посеви и добитък. Вода за питейни нужди и поливане ще си набавяме от реката. С известни модификации все още може да превозваме нефт от Фрийпорт в по-малки количества, а рафинерията може да бъде отбранявана отвътре. Ако използваме всичкия рафиниран нефт за светлините, ще изкараме много време.

— А оръжия?

— В бункера на Тифти има достатъчно поне засега, а по-нататък може да сглобяваме нови от стари части поне за няколко години. След това ще използваме арбалети, лъкове и самоделни бомби. В Първата колония се справяхме така. И тук ще успеем.

На масата настъпи тишина; Питър знаеше, че всички си мислят едно: Ако изобщо доживеем.

— При цялото ми уважение — каза Майкъл, — това са пълни глупости и много добре го знаете.

Питър се обърна към него.

— Добре, огледалата може да ги забавят. Но няма да спрат Фанинг. Ако онова, което Алиша казва, е вярно, виралите от снощи са само върхът на айсберга. Фанинг има цяла армия в резерв.

— Аз ще се погрижа за това.

— Не ми говори като на дете. Обмислям стратегията от двайсет години.

Апгар го смъмри:

— Господин Фишър, замълчете, ако обичате.

— Защо? За да може той да ни обрече на сигурна смърт?

— Майкъл, искам да ме чуеш много внимателно. — Питър не беше ядосан; очакваше Майкъл да възрази. Най-важното сега беше да не се карат помежду си. — Знам какво мислиш. Каза си мнението пределно ясно. Но ситуацията се промени.

— Остава ни по-малко време, това се е променило. Пропиляваме шансовете си. Трябва веднага да започнем да качваме хората на автобусите.

— Късно е вече. Ако започнем да извеждаме хората, ще настане бунт. Градът ще изпадне в хаос. Няма как да натоварим седемстотин души на автобусите незабелязано.

— И бездруго нямаме никакъв шанс. Разполагаме единствено с Бергенсфиорд. Лушъс, кажи нещо.

— Питър трябва да вземе решение. Той управлява този град — каза спокойно Гриър.

— Не мога да повярвам на ушите си. — Майкъл огледа присъстващите и се обърна към Питър. — Прекалено твърдоглав си, за да признаеш, че не си прав.

— Достатъчно, Фишър — предупреди го Апгар.

Майкъл се обърна към сестра си.

— Сара, не може да си съгласна с тях. Помисли за момичетата.

— За тях мисля. Както и за всички останали. С Питър съм. Той винаги ни е водил в правилна посока.

— Майкъл, нужен си ни — каза Питър. — Искам да знам с нас ли си.

— Не.

— Тогава си свободен. Вратата е ето там.

Питър нямаше представа какво ще се случи в следващите няколко секунди. Майкъл го погледна право в очите и с ядосана въздишка стана от масата.

— Добре. Обади ми се, ако оцелеете и тази нощ. Лушъс, идваш ли?

Гриър погледна въпросително към Питър.

— Върви. Някой трябва да наглежда Майкъл.

Двамата мъже излязоха. Питър се покашля и продължи:

— Най-важното е да издържим тази нощ. Искам всички здрави и прави хора на стената, но за останалите трябва да осигурим укрития. Форд?

Чейс стана, отиде до бюрото на Питър и взе навита на руло хартия, която разгъна на масата и затисна в краищата.

— Това е един от старите чертежи на строителите. Има укрития тук — посочи той, — тук и тук. И трите много стари и не са използвани от десетилетия, всъщност от Нападението от Изток. Предполагам, че са в лошо състояние, но ако ги укрепим, ще можем да ги използваме.

— Колко хора ще се поберат в тях? — попита Питър.

— Най-много няколкостотин. В болницата можем да приберем още няколкостотин души. Тук в мазето има малко укритие — стария трезор. Пълен е с документи и други непотребни вещи, но е в добро състояние.

— С колко мазета разполагаме?

— Не са много. Има мазета в обществените сгради и в някои от старите блокове, а несъмнено има няколко и в частни къщи. Но заради начина, по който е построен градът, почти няма сгради с дълбоки основи. Почвата покрай реката е глинеста и трудно се копае. Това важи и за Х-таун чак до южната стена.

Лошо, помисли си Питър. Досега бяха намерили място за по-малко от хиляда души.

— Но това е най-важното място — Чейс посочи сиропиталището. — Когато администрацията се преместила от Остин, това била една от причините да изберат Кървил. Докато изграждали стената, им трябвало сигурно място, където да нощуват работниците и служителите. Тази част от града е разположена върху варовикови скали, пълни с кухини. Най-голямата се намира под сиропиталището и е надълбоко, поне на десет метра под повърхността. Според архивите някога я използвали за скривалище на избягали роби по време на Гражданската война.

— Как се стига до нея? — попита Апгар.

— Тази сутрин отидох на оглед. Входът е под дъските на столовата. До пещерата се стига по дървени стълби, малко паянтови, но ще издържат. Влажно е като в гробница, но е много просторно. Може да съберем там поне още петстотин души — Чейс вдигна очи. — Знам какво се чудите. Снощи прегледах данните от статистиката. Цифрите са приблизителни, но ето как стоят нещата. В града има около хиляда и сто деца под тринайсетгодишна възраст. Ако не броим войниците, имаме горе-долу по равен брой мъже и жени, но като цяло населението е застаряващо. Имаме много хора на повече от шейсет години. Някои от тях ще искат да се сражават, но, честно казано, няма да са ни много от полза.

— А останалите? — попита Питър.

— Разполагаме с около хиляда и триста мъже в боеспособна възраст. Броят на жените е горе-долу същият. Почти сигурно е, че някои от тях ще поискат да стоят на стената и няма причина да не ги допускаме. Проблемът е с оръжията. Разполагаме с достатъчно само за петстотин цивилни. Вероятно много частни лица имат пушки и пистолети, но няма как да знаем точно колко. Просто ще трябва да изчакаме и да видим колко ще съберем.

Питър погледна към Апгар.

— Как сме с мунициите?

Генералът се намръщи.

— Не много добре. Снощи изразходвахме голямо количество. Имаме около двайсет хиляди патрона различни калибри, предимно девет милиметра, четирийсет и пет и петдесет и шест. Много презаредени гилзи, но те стават само за стрелба отблизо. От големите имаме десет хиляди патрона петдесети калибър. Ако драките атакуват портата, мунициите няма да ни стигнат за дълго.

Положението не беше обещаващо: около хиляда бойци да бранят стената, достатъчно муниции за най-много няколко минути, укрития за хиляда души и две хиляди невъоръжени цивилни, които нямаше къде да се скрият.

— Трябва да има друго място, което да използваме за скривалище — каза Питър. — Чакам предложения.

— Всъщност, хрумна ми нещо — каза Чейс и разгъна друга карта: строителните планове на язовира. — Да използваме отточните тръби. Шест на брой, дълги по трийсет метра. Значи всяка би побрала около сто и петдесет души. Отворите им в долния край са задънени; през тях никога не се успявали да проникнат вирали. Единственият достъп е от горната страна през каналите, а и са затворени с по три масивни врати. Най-хубавото е, че ако драките преодолеят стената, няма да се сетят да търсят там. Хората вътре ще са в пълна безопасност.

Логично звучеше.

— Форд, току-що си изкара заплатата за този месец. Гунар?

Апгар присви устни и кимна.

— Страхотна идея.

— Вие какво ще кажете?

Всички се съгласиха.

— Добре, значи така ще процедираме. Чейс, ти отговаряш за цивилните. Трябва да ги преместим в укритията възможно най-бързо, няма да чакаме последния момент. Децата под тринайсет години изпратете в сиропиталището, като започнете с най-малките. Сара, колко пациенти има в болницата?

— Двайсетина.

— Тогава ще настаним в укритието в болницата още хора, както и в укритията в западната част на града. Гунар, изпрати войници да охраняват преместването. Само деца, както и майки с малки деца. Но никакви мъже. Ако могат да вървят, значи могат да се бият.

— А ако откажат?

— Действаме според военния закон. Ако не те послушат, оставям ти да решиш как да постъпиш, но не бива да предизвикваме безредици.

Апгар кимна с разбиране.

— Останалите, които не искат да се бият, отиват в тръбите. Искам всички цивилни да са по укритията до осемнайсет часа, но процедирайте спокойно и не всявайте паника. Полковник, ти се заеми с цивилните бойци. Изпрати два отряда да обиколят къщите и издай нареждане за събирането на оръжията. Гражданите могат да задържат по една пушка или пистолет, но всичко допълнително да се изземе от армията. От сега нататък всяко годно оръжие е собственост на Тексаската армия.

— Разбрано — отвърна Ханеман.

Питър се обърна към цялата група:

— Не знаем колко дълго ще се наложи да удържаме атаката. Може да е само няколко минути или няколко часа, а може и да е цяла нощ. Възможно е изобщо да не нападнат, а да чакат пред стените. Но ако драките влязат в града, всички отиват при сиропиталището. Трябва да опазим децата. Ясно ли е?

Всички кимнаха мълчаливо.

— В такъв случай, съвещанието приключи. Ще се срещнем отново тук в седемнайсет часа. Гунар, остани за момент.

Изчакаха стаята да се опразни. Апгар, облегнал лакти на масата, погледна Питър над сключените си пръсти.

— Какво има?

Питър отиде до прозореца. Площадът беше пуст и тих в лятната жега. Къде бяха всички? Вероятно се криеха по домовете си; страхуваха се да излязат.

— Трябва да се разправим с Фанинг — каза той. — Иначе борбата никога няма да приключи.

— И сега ще ми кажеш, че заминаваш за Ню Йорк.

Питър се обърна.

— Трябва ми малък отряд, да речем двайсет — двайсет и пет души. Ще пътуваме с джипове. Ще стигнем до Тексаркана, а може би и по-надалеч, преди да ни свърши бензинът. Пеша ще стигнем до Ню Йорк, преди да дойде зимата.

— Това е равносилно на самоубийство.

— Правил съм го и преди.

Апгар го погледна красноречиво:

— И извади голям късмет, мамка му, извини ме за грубия език. А да не говорим, че си остарял с трийсет години и Ню Йорк е на повече от три хиляди километра от тук. Според Донадио там гъмжи от драки.

— Алиша ще дойде с мен. Тя знае пътя, а и виралите няма да я нападнат.

— След снощното изпълнение? Не говориш сериозно.

— Градът няма да удържи, ако не го убием. Рано или късно портата ще падне.

— Съгласен съм. Но да се изправиш срещу Фанинг с двайсет войници е безумен план.

— А ти какво предлагаш? Да му предадем Ейми ли?

— Би трябвало да ме познаваш по-добре. Още повече че ако я предадем на Донадио, няма да разполагаме с никакви козове.

— Тогава какво?

— Може би трябва да помислиш за кораба на Фишър.

Питър остана без думи.

— Не ме разбирай погрешно — продължи Апгар. — И капчица доверие му нямам и се радвам, че го изрита оттук. Не понасям разделение сред редиците, а той се държа безобразно. Освен това дори не знам дали корабът ще се задържи на вода.

— Не мога да повярвам на ушите си.

Апгар изчака за момент и каза:

— Господин президент. Питър. Аз съм твоят военен съветник. Освен това съм ти приятел. Познавам те, познавам мисловния ти процес. Разумен си, но сега ситуацията е различна. Ако зависеше от мен, щяха да ти кажа чудесно, жертвай се. Може жестът да е символичен, но символите са важни за стари бойци като нас. Но планът ти е безумен. Независимо дали ти харесва, ти си последният президент на Тексаската република. Това означава, че отговаряш за съдбата на цялото човечество. Може идеята на Фишър да е пълна глупост. Ти го познаваш по-добре, тъй че сам ще прецениш. Но седемстотин оцелели е по-добре от нито един.

— Градът ще се срине. Няма да успеем да организираме адекватна отбрана.

— Вярно е.

Питър отново се обърна към прозореца. Навън цареше зловеща тишина. Имаше неприятното чувство, че вижда града в далечното бъдеще: празни, изоставени сгради, купища сухи листа по улиците, всяка повърхност бавно превзета от вятъра, праха и годините — тишината на прекъснат живот, на заглъхнали гласове.

— Не че възразявам — отговори той, — но това в навик ли ще се превърне?

— Когато е необходимо, ще ти противореча.

На площада се появи група момчета. Най-голямото беше на не повече от десет години. Защо са навън? Тогава Питър видя защо: едното от тях носеше топка. В центъра на площада я остави на земята и я ритна, и всички хукнаха след нея. Два военни джипа спряха на площада; от тях слязоха войници и започнаха да подреждат маси в редица. Други разтоварваха сандъци с оръжия и боеприпаси за цивилните, които щяха да се сражават. Момчетата почти не ги забелязаха, улисани в играта, която изглеждаше хаотична: нямаше правила, нямаше поле, нямаше желание или начин да се отбелязва резултат. Който владееше топката, се опитваше да не допусне другите да му я вземат, докато някой от приятелите му я измъкнеше и всички хукваха да го гонят. Питър си спомни как някога Кейлъб и приятелите му играеха, изпълнени със заразителна детска енергия — още пет минути, татко, още е светло, моля те, само още една игра — а после мислите му се върнаха назад към собственото му детство: краткият период, в който бе живял в блажено неведение, извън потока на историята и бремето на живота.

Той се отдръпна от прозореца.

— Помниш ли деня, в който Вики ми предложи работа?

— Не.

— На излизане тя ме попита за Кейлъб, на колко години е. Каза ми горе-долу следното: „Правим го за децата. Ние отдавна ще сме си отишли, но нашите решения ще определят в какъв свят ще живеят децата ни“.

Апгар кимна бавно.

— Сега като се замисля, си спомням. Тя беше хитра стара вещица, това ѝ го признавам. Майсторска манипулация ти е приложила.

— Нямаше как да ѝ откажа. Въпрос на време беше да се предам.

— И защо използваш този пример?

— Работата е там, че тази земя не е само наша, Гунар. Тя принадлежи на тях. Първата колония загиваше. Всички се бяха предали. Но тук не е така. Затова Кървил оцеля толкова дълго. Хората тук отказват да се примирят.

— Говорим за оцеляването на човечеството.

— Знам. Но трябва да си извоюваме това право, а да изоставим три хиляди души, за да спасим седемстотин, никак не ми се нрави. Затова може би краят скоро ще настъпи. Може да се случи още тази нощ. Но става въпрос за нашия град. За нашия континент. Ако избягаме, Фанинг ще спечели. Вики би ти казала същото.

Двамата мъже се гледаха известно време напрегнато в очите.

— Хубава реч — каза Апгар.

— Да, обзалагам се, че си изненадан от задълбочените ми аргументи.

— Това ли е всичко?

— Да — отвърна Питър. — Това е крайното ми решение. Оставаме тук и се бием.

Шейсет и четири

Сара слезе по стълбите в мазето. Грейс лежеше в края на втората редица легла с бебето си на ръце. Изглеждаше уморена, но и облекчена. Когато Сара дойде при нея, тя се усмихна.

— Малко е неспокоен — каза младата жена.

Сара взе бебето, сложи го да легне на съседното легло и разгъна одеялото, за да го прегледа. Едро, здраво момченце с къдрава черна коса. Сърдечният му ритъм беше равномерен и стабилен.

— Ще го кръстим Карлос, на баща ми — каза Грейс.

През нощта бе разказала историята на Сара. Преди петнайсет години родителите ѝ заминали за Боърн. На баща ѝ обаче не му провървяло като фермер; бил принуден да започне работа по изграждането на телеграфните линии и отсъствал от къщи по няколко месеца. След като паднал от стълб и загинал, Грейс и майка ѝ — двамата ѝ по-големи братя отдавна не живеели с тях — се върнали в Кървил при роднините си. Животът им обаче бил тежък и майка ѝ също починала, но Грейс не каза от какво. На седемнайсет години започнала работа в нелегална кръчма — не спомена какви точно били задълженията ѝ, а и Сара не я разпитва — и там се запознала с Джок. Неблагоприятно начало, но двамата се влюбили и когато Грейс забременяла, Джок постъпил достойно и се оженили.

Сара пови бебето, върна го на майка му и ѝ каза, че всичко е наред.

— Ще е малко неспокоен, докато успееш да го накърмиш. Но не се притеснявай, няма нищо тревожно.

— Какво ще стане с нас, доктор Уилсън?

Въпросът изглеждаше твърде сложен.

— Ще се грижиш за сина си, само това.

— Чух за онази жена. Говори се, че е някакъв вид вирал. Как е възможно?

Думите на Грейс хванаха Сара неподготвена — но хората, естествено, говореха.

— Възможно е да е вирал, не знам. — Тя постави ръка на рамото на Грейс. — Почивай си. Армията си знае работата.

Намери Джени в склада да прави инвентаризация: бинтове, свещи, одеяла, вода. Свалили бяха още кашони от първия етаж и ги бяха подредили до стената. Помагаше ѝ дъщеря ѝ Хана — чаровно тринайсетгодишно момиче с лунички, зелени очи и дълги стройни крака.

— Миличка, може ли да поговоря с майка ти насаме? Отиди горе да видиш имат ли нужда от помощ.

Момичето излезе и Сара разказа набързо какъв е планът.

— Според теб колко хора можем да поберем тук? — попита тя.

— Около сто. Може би ще сместим и малко повече.

— Да поставим някого на входа да брои. Да не допускат мъже, само жени и деца.

— Какво да правим, ако някой мъж все пак се опита да влезе?

— Обърни се към военните, те ще се заемат.

Сара прегледа още четирима пациенти — момчето с пневмония; четирийсетгодишна жена със затруднено дишане, която се притесняваше, че е получила инфаркт, но според Сара ставаше въпрос просто за паническа атака; две момиченца близначки бяха получили през нощта силна диария, придружена от висока температура, — след това се върна на първия етаж тъкмо когато пред входа спряха два военни камиона. Излезе да ги посрещне.

— Сара Уилсън?

— Да.

Войникът се обърна към първия камион в колоната.

— Разтоварвайте.

Разпределени по двойки, войниците започнаха да стоварват чували с пясък при входа. В същото време две хъмвита с картечници на покривите заеха позиции от двете страни на вратата. Сара гледаше сковано сюрреалистичната подготовка.

— Бихте ли ми показали другите входове? — попита сержантът.

Тя го заведе до задната врата и страничните изходи. Пристигнаха войници, които започнаха да заковават върху тях плоскости от шперплат.

— Шперплатът няма да спре драките — каза Сара. Стояха пред главния вход, където войниците покриваха с плоскости прозорците.

— Не са предназначени за драките.

Мили боже, помисли си тя.

— Госпожо, имате ли оръжие?

— Това е болница, сержант. Не ни се намират оръжия.

Сержантът отиде до камиона и се върна с пушка и пистолет.

— Изберете си.

Подобно предложение ѝ се стори възмутително, болницата не беше бойно поле, но тогава си спомни за Кейт.

— Ще взема пистолета — каза тя и го затъкна в колана на панталона си.

— Умеете ли да стреляте? — попита сержантът. — Ако искате, ще ви покажа.

— Няма нужда.

В затвора Алиша пробваше колко здрави са оковите ѝ.

Болта на стената можеше да изтръгне с едно рязко дръпване, но белезниците бяха здрави. Изработени бяха от някакъв вид закалена сплав. Вероятно ги бяха намерили в бункера на Тифти, който бе разработил един куп средства за обезвреждане на вирали. Дори да откачеше веригата от стената, нямаше да успее да освободи ръцете и краката си.

Мисълта да поспи беше примамлива. Не просто за да убие времето, но и да се поразсее. Не искаше обаче да сънува, защото в сънищата ѝ искрящият от светлини град потъваше в мрак; радостната глъчка се стопяваше и замлъкваше; вратата безмилостно изчезваше.

А имаше и друг проблем: Алиша не беше сама.

Усещането бе едва доловимо, но знаеше, че Фанинг е в съзнанието ѝ: приличаше на тихо бръмчене в главата ѝ, не толкова го чуваше, колкото го чувстваше с тялото си като повей на вятъра.

Махай се, по дяволите. Нали направих каквото искаше. Остави ме на мира.

Обещаната храна не пристигна. Питър или беше забравил, или беше решил, че ако е гладна, Алиша няма да е толкова опасна. Може би използваха тази тактика, за да стане по-покорна: Ще ти донесем храна. О, не, не си познала. В известен смисъл беше доволна; отчасти ненавиждаше факта как беше принудена да се храни. В мига, в който впиеше зъби в плячката и топлата кръв шурнеше по небцето ѝ, се изпълваше с отвращение: Какви ги вършиш? Въпреки това утоляваше жаждата, а после се отпускаше погнусено на колене.

Часовете се точеха бавно. Най-накрая вратата се отвори.

В килията влезе Майкъл. Притискаше до гърдите си малка метална клетка.

— Имаш пет минути, Фишър — каза стражът и затръшна вратата зад гърба му.

Майкъл остави клетката на пода и седна на леглото с лице към Алиша. В клетката имаше кафяв заек.

— Как успя да влезеш? — попита тя.

— С връзки.

— Подкупил си ги.

Майкъл изглеждаше самодоволен.

— Може да се каже, че имаше прехвърляне на известни суми. Дори в тези смутни времена човек трябва да мисли за семейството си. Освен това никой друг не искаше да донесе закуската ти. — Той кимна към клетката. — Явно тази пухкава топка е нечий домашен любимец. Казва се Отис.

Алиша се взря в Майкъл. Момчето, което беше познавала някога, се бе превърнало в мъж на средна възраст, жилав, сериозен и способен. Лицето му изглеждаше като изсечено от камък. Макар очите му още да блещукаха палаво, сега в погледа му имаше напрегната бдителност и мрачна циничност: очи на човек, преживял много.

— Променил си се, Майкъл.

Той сви безгрижно рамене.

— Често ми го казват.

— Какво правиш?

— Знаеш ме — отвърна той с наперена усмивка. — Поддържам огъня.

— А Лор?

— Между нас не се получи.

— Съжалявам.

— Знаеш как е. Аз взех саксиите с цветята, къщата остана за нея. И за двама ни беше добре да се разделим. — Той отново кимна към клетката на пода, в която заекът потрепваше нервно с мустаци. — Няма ли да ядеш?

Много ѝ се искаше. Опияняващата миризма на топла плът, на живот; пулсиращата във вените на животното кръв — все едно бе долепила раковина до ухото си. Изпитваше неописуема жажда.

— Гледката не е приятна — каза тя. — Ще изчакам.

Гледаха се мълчаливо в продължение на няколко секунди.

— Благодаря, че снощи се застъпи за мен — каза Алиша.

— Няма нужда да ми благодариш. Питър не беше прав.

Тя го погледна въпросително.

— Защо не ме мразиш, Майкъл?

— Защо да те мразя?

— Всички останали ме мразят.

— Явно не съм като всички останали. И аз самият не се радвам на голяма популярност в града.

— Не го вярвам.

— О, довери ми се. Имам късмет, че не съм в съседната килия.

Алиша се усмихна неволно; хубаво бе да поговори с приятел.

— Интересно.

— Да, определено. — Той събра пръсти и каза сериозно: — Бях убеден, че си жива, Алиша. Другите изгубиха надежда, но не и аз.

— Благодаря, Верига. Това означава много за мен.

Майкъл се ухили.

— Този път ще ти простя за прякора.

— Говори с него, Майкъл.

— Казах му какво мисля.

— Какво е решил да прави?

Майкъл сви рамене.

— Каквото прави винаги. Ще се саморазправи с проблема. Обичам го, но е голям инат.

— Този път няма да успее.

— Така е.

Гледаше я съсредоточено, но, за разлика от Питър, в погледа му нямаше и капчица подозрение. За него Алиша бе доверен приятел, съзаклятник. Очите, тонът, стойката му: всичко в него излъчваше сила.

— Често мислех за теб, Лиш. Дълго време вярвах, че съм влюбен в теб. Кой знае? Може би още съм. Дано не те притеснявам с признанията си.

Алиша остана слисана.

— По изражението ти разбирам, че си изненадана. Приеми го като комплимент. Искам да кажа, че ти винаги си означавала много за мен. Когато снощи се появи, осъзнах нещо. Искаш ли да знаеш какво?

Алиша кимна, все още онемяла.

— Осъзнах, че през цялото време съм чакал да се върнеш. И не просто съм чакал, а съм бил напълно убеден, че ще го направиш. Помниш ли кога се видяхме за последно? Ти дойде при мен в болницата.

— Разбира се, че помня.

— Дълго време се чудих защо избра да дойдеш точно при мен в онзи момент. Мислех, че би отишла при Питър. Разбрах отговора, когато си спомних нещо, което беше казала: „Един ден това момче ще ни спаси задниците“.

— Говорихме си за детството.

— Точно така. Но разговорът ни беше много по-дълбок — той се приведе напред. — Още тогава ти знаеше, Лиш. Може би не точно си знаела, а по-скоро си усещала какво става, също като мен. Това не се е променило и сега, двайсет години по-късно. Друг въпрос обаче е „защо“. Нямам отговор и спрях да се чудя. Не знам как ще се развият събитията. Ако погледнем какво стана през последните двайсет и четири часа, не съм оптимистично настроен. Но каквото и да се случи, няма да се справя без теб.

Чу се дрънчене и стражът се появи на прага на килията.

— Фишър, казах ти, че имаш пет минути. Изчезвай.

Майкъл бръкна в джоба на ризата си и размаха пачка пари през рамо, без дори да се обръща. Стражът взе парите и излезе.

— Големи са идиоти — въздъхна Майкъл. — Защо си въобразяват, че тези пари ще имат каквато и да било стойност утре? — Той отново бръкна в джоба си и извади сгънат лист хартия. — Вземи го.

Алиша разгърна листа: набързо скицирана карта.

— Когато моментът настъпи, тръгни на юг по пътя към Розенбърг. Малко след гарнизона отляво ще видиш ферма с воден резервоар. Завий по пътя покрай фермата и върви на изток в продължение на осемдесет и три километра.

Алиша вдигна очи от картата. В погледа на Майкъл се забелязваше нещо диво, почти маниакално. Под спокойната външност се криеше мъж, изпълнен с непоколебима вяра.

— Майкъл, какво има в края на пътя?

След като остана отново сама, Алиша задряма. Все пак Майкъл си бе намерил половинка в живота. Казваше се Бергенсфиорд.

Ние сме изгнаниците, каза ѝ той на раздяла. Ние винаги сме знаели истината; това е бремето в живота ни. Колко добре я познаваше.

Заекът я гледаше предпазливо, без да примигва. Черните му очи лъщяха като капки мастило; в сферичната им повърхност Алиша виждаше призрачното отражение на лицето си. Осъзна, че бузите ѝ са мокри; защо не спираше да плаче? Приближи се до клетката, отключи я и бръкна вътре. Мека козина изпълни дланта ѝ. Заекът не направи опит да избяга; или беше питомен, както твърдеше Майкъл, или беше твърде уплашен, за да реагира. Тя взе животното и го постави в скута си.

— Не се тревожи, Отис. Аз съм приятелка.

Алиша дълго гали меката козина на заека.

Шейсет и пет

Чуха се стъпки и вратата се отвори с изскърцване: Ейми отвори очи.

Здравей, Пим.

Пим спря на прага. Тя беше висока, с овално лице и изразителни очи, облечена с обикновена синя памучна рокля. Под мекия плат се очертаваше големият ѝ корем.

Радвам се, че дойде да ме видиш, каза с жестове Ейми.

След кратко колебание Пим се приближи до леглото.

Може ли?, попита Ейми.

Пим кимна. Ейми постави длан върху корема ѝ. Отвътре струеше чиста живителна сила — ако имаше цвят, той щеше да е бял като летен облак — но също така и въпроси: Кой съм аз? Какво представлявам? Това ли е светът? Аз най-важното нещо в него ли съм, или само мъничка частица?

Покажи ми, каза Ейми.

Пим седна на леглото. Ейми разкопча роклята ѝ и я смъкна надолу. Белезите по гърба ѝ бяха избледнели, но не бяха изчезнали. С времето бяха станали по-релефни, приличаха на корени, изпъкващи под земята. Ейми прокара пръсти по тях. Останалата част от кожата на Пим беше мека и топла, но мускулите под нея бяха стегнати, сякаш пазеха спомените за болката.

Ейми закопча роклята и Пим се обърна с лице към нея.

Сънувах те, каза Пим. Имам чувството, че те познавам цял живот.

Аз също.

Очите на Пим преливаха от емоции. Дори когато…

Ейми я хвана за ръце, за да успокои треперенето им.

Да, отвърна тя. Дори тогава.

Пим извади от джоба на роклята си тетрадка — малка и дебела, с твърди като пергамент страници. Донесох я за теб.

Ейми взе и отвори подвързаната с мека кожа тетрадка. Разлисти страниците. Ето ги, рисунките. Думите. Островът с петте звезди.

Кой друг я е виждал?, попита с жестове Ейми.

Само ти.

А Кейлъб?

Пим поклати глава с насълзени очи; изглеждаше онемяла от силните емоции.

Откъде знам тези неща?

Ейми затвори тетрадката.

Нямам представа.

Какво означават?

Според мен означава, че ти и бебето ти ще живеете. Ейми се замисли за момент. Ще ми помогнеш ли?

Намери в стаята лист хартия и писалка. Написа бележка, сгъна я на три и я подаде на Пим, която тръгна веднага. Ейми отиде в банята надолу по коридора. Над умивалника имаше малко кръгло огледало. Усетила бе промените, настъпили с тялото ѝ, но не ги беше виждала. Пристъпи напред. Лицето в отражението сякаш беше чуждо, но в същото време отдавна усещаше, че вероятно изглежда така: жена с черна коса, ъгловато, но не прекалено лице, млечнобяла кожа и дълбоки очи. Черепът ѝ изпъкваше под късата като на момче коса, която на пипане бе четинеста като метла. Отражението ѝ изглеждаше обезпокоително обикновено; приличаше на напълно нормална жена, но в същото това лице, в същото това тяло се помещаваха всичките ѝ мисли и усещания. Изпита силен порив да докосне огледалото и го направи. Щом докосна стъклото с пръст едновременно с отражението си, настъпи промяна. Това си ти, каза умът ѝ. Това е истинската Ейми.

Време беше.

Трудно беше да успокои напълно съзнанието си. Ейми обичаше да си представя езеро. Не въображаемо, а езерото в Орегон, където Улгаст я беше научил да плува. Затвори очи и постепенно се пренесе там. Видя първите звезди да изгряват на небето. Видя високата тъмна редица от пръскащи благоухание борове да се издига царствено върху скалистия бряг. Студената бистра вода с остър вкус и мекия пласт борови иглички по дъното. В мислите си Ейми беше едновременно и езерото, и плувеца в езерото; от движенията ѝ оставяха дири по повърхността. Пое си въздух и се гмурна в невидим свят; достигна до дъното и тръгна по него с плавно плъзгане. Щом и последните концентрични кръгове по повърхността достигнеха бреговете и езерото се върнеше към пълен покой, тя щеше да постигне състоянието, което желаеше.

Вълничките достигнаха брега. Водната повърхност се успокои.

Чуваш ли ме?

Мълчание. След миг:

Да, Ейми.

Мисля, че съм готова, Антъни. Мисля, че най-сетне съм готова.

Майкъл чакаше при портата вече от час. Къде се бе дянал Лушъс? Наближаваше 10:30; и бездруго имаше опасност да закъснеят. Работници заваряваха масивни скоби, в които да положат железни греди по протежението на портата. Други заковаваха ламарини от външната ѝ страна. Ако Гриър не дойдеше скоро, щяха да останат затворени в града заедно с всички останали.

Най-накрая Гриър влезе с бърза крачка през портата. Качи се на камиона и кимна към предното стъкло:

— Да тръгваме.

— Тя се заблуждава.

Гриър го изгледа предупредително.

Майкъл запали двигателя, подаде глава през прозореца и извика на ръководителя на работниците:

— Направете път! — След като мъжът не се обърна, Майкъл наду клаксона: — Хей! Трябва да минем!

Това привлече вниманието на работника; той отиде до прозореца и попита:

— Защо бибиткаш?

— Кажи на хората си да направят път.

Мъжът се изплю на земята.

— Никой няма право да излиза. Работим.

— Ние можем да излезем. Кажи им да се мръднат или ще ги прегазя. Какво ще кажеш за това?

Мъжът, изглежда, се канеше да каже нещо, но се спря и се обърна към портата:

— Направете път.

— Много съм ти задължен — рече Майкъл.

Работникът отново се изплю.

— Твоя воля, ти ще загинеш, тъпако.

Ти също, помисли си Майкъл.

Шейсет и шест

16:30 ч.: Местеха последните хора в язовира; укритията бяха пълни; малкото останали цивилни бойци чакаха разпореждания. Възникнаха няколко инцидента — арестуваха няколко души, дори прозвучаха изстрели. Но повечето хора разбираха какво става — животът им беше в опасност.

Приемът на цивилни в армията обаче отнемаше по-дълго от очакваното. Дълги опашки, неясноти относно оръжията и кой под чие командване ще бъде, разпределение на ресурси и задачи: Питър и Апгар се опитваха да съберат армия за половин ден. Някои не знаеха как да държат пушка, а да не говорим да я заредят и да стрелят. Трябваше да пестят мунициите, но направиха стрелбище на площада с чували с пясък за мишени. Проведоха кратко обучение — три изстрела, независимо колко точни — и пращаха хората на стената.

Останали бяха само няколко пистолета; пушките бяха свършили с изключение на няколко, които пазеха в резерв. Всички бяха изнервени; стояха на жегата от часове. Питър стоеше до масата с Апгар и наблюдаваше последните хора, които въоръжаваха. Холис отбелязваше имената им.

До масата пристъпи мъж — на четирийсет години, слаб като човек, водил тежък живот, с високо чело и белези от акне по бузите. На рамото си бе опрял ловна пушка. На Питър му трябваха няколко секунди да го познае.

— Ти си Джок, нали?

Мъжът кимна — смутено, по мнението на Питър. Двайсет години след случката на покрива явно споменът не го напускаше.

— Така и не ви благодарих, господин президент.

Апгар хвърли поглед към Питър.

— Какво си направил?

— Той ми спаси живота — каза Джок и се обърна към Питър. — Не съм забравил. Гласувах за вас и двата пъти.

— Какво стана с теб? Обзалагам се, че повече не си работил по покривите.

Джок сви рамене; обичайното му ежедневие вече беше история, както с всички останали.

— Работех предимно като механик. Наскоро се ожених. Жена ми роди снощи.

Питър си спомни какво му беше казала Сара. Той посочи към пушката на Джок.

— Дай да видим оръжието.

Джок му я подаде. Затворът се клатеше, спусъкът беше мек, стъклото на мерника беше надраскано и мътно.

— Кога за последно си стрелял с нея?

— Никога. Баща ми ми я подари преди години.

Холис вдигна глава.

— Нямаме подходящи патрони.

— Колко патрона имаш? — обърна се Питър към Джок.

Мъжът протегна напред отворената си длан, в която имаше четири стари патрона.

— За нищо не стават. Холис, намери на човека изправна пушка.

Донесоха му един от автоматите на Тифти — нов и лъскав.

— Сватбен подарък — каза Питър, докато му подаваше автомата. — Отивай на стрелбището. Ще ти дадат патрони и ще ти покажат как да стреляш.

Джок вдигна очи, пълни с признателност; никой не му беше правил подобен подарък.

— Благодаря, господине — каза той, кимна отсечено и тръгна.

— Защо го направи? — попита Апгар.

Питър проследи с поглед как Джок отива на стрелбището.

— За късмет.

В сиропиталището последните жени и деца слизаха в укритието. Решиха да допускат като придружители само жени с деца под пет години; Кейлъб стана свидетел на многобройни сърцераздирателни сцени на раздяла. Много майки твърдяха, че децата им са по-малки, отколкото бяха в действителност; в случаите, когато нямаше голяма разлика в годините, Кейлъб просто ги пускаше. Сърце не му даваше да им откаже.

Тревожеше се за Пим; укритието се пълнеше бързо. Най-накрая тя пристигна с обяснението, че децата са прекарали сутринта в дома на родителите си. За Пим посещението в къщата било мъчително заради спомените за Кейт, но на децата се отразило добре да прекарат няколко часа в позната обстановка, да поиграят с познати играчки. Половин час скачали на старите си легла, каза Пим.

Нещо обаче не беше наред; Кейлъб усети, че тя премълчава нещо. Стояха до отворения капак. Една от сестрите, застанала на платформата, пое и свали децата — първо Тео, после момичетата. Когато дойде ред на Пим, Кейлъб я хвана за лакътя.

Какво има?

Тя се поколеба. Наистина криеше нещо.

Пим?

В очите ѝ проблесна съмнение, но след миг се овладя. Обичам те. Внимавай.

Кейлъб реши да не настоява. Сега не му беше времето — стояха пред отворения капак и всички ги чакаха. Сестра Пег ги гледаше отстрани. Кейлъб вече я беше попитал дали ще остане при децата в подземието.

— Лейтенант — беше отвърнала укорително. — Аз съм на осемдесет и една години.

Кейлъб прегърна жена си и ѝ помогна да слезе. Когато се хвана за най-горната пречка на стълбата, тя вдигна очи да го погледне за последно. Кейлъб изстина. Тя беше най-важното в живота му.

Пази децата, каза ѝ той.

Продължиха да слизат още деца и изведнъж укритието се напълни. Отвън се чу вик, последван от глас, който призоваваше по мегафон тълпата да се разпръсне.

Полковник Хенеман влезе в коридора.

— Джаксън, ти отговаряш за това укритие.

Кейлъб не искаше тази задача за нищо на света.

— Ще съм по-полезен на стената, сър.

— Това е заповед.

Кейлъб усети намесата на невидима ръка.

— Баща ми ли ви накара?

Хенеман не му отговори.

— Трябват ни хора на покрива, около сградата и два отряда вътре. Ясно ли е? Никой повече да не влиза. Как ще ги спреш зависи от теб.

Тежки думи. Но неизбежни. Хората биха направили всичко, за да оцелеят.

Шейсет и седем

Майкъл и Гриър срещнаха първите оцелели на север от Розенбърг — трима войници, зашеметени, изгладнели, с празни карабини и пистолети. Казаха, че виралите нападнали гарнизона преди две нощи, помели всичко като торнадо, унищожили автомобили и оборудване, генератора и радиото, изтръгнали покривите на сградите все едно отваряли консерви.

Имаше и други. Едно от момичетата на Дънк с черна коса, изпъстрена с бели кичури, която вървеше боса по пътя с обувки в ръка и обясни, че се е скрила в помпена станция. Двама работници от телеграфната линия. Химик на име Уинч — Майкъл го помнеше от едно време — който седеше край пътя, дълбаеше разсеяно фигури по земята с ножа си и говореше несвързано. Лицето му беше бяло като платно, гащеризонът — изцапан с чужда кръв. Всички се качиха в камиона с вцепенени изражения, без дори да попитат къде отиват.

— Това са най-големите късметлии на света — каза Майкъл, — а дори не го осъзнават.

Гриър гледаше през прозореца; сухите храсти постепенно преминаха в гъстата крайбрежна растителност. Напрежението през последните двайсет и четири часа беше притъпило болката, но сега, сред спокойната обстановка, тя се бе завърнала с пълна сила. Гадеше му се; слюнката му беше гъста и с метален вкус; пикочният му мехур щеше да се пръсне. Когато спряха да вземат жената, Гриър слезе с надеждата да уринира, но успя да пусне само жалка, обагрена в алено тънка струйка.

На юг от Розенбърг завиха на изток към корабоплавателния канал. Пръскаха зад себе си кална вода, а при всяко друсване на камиона по неравния път го пронизваше остра болка. Ужасно му се пиеше вода дори само за да пропъди вкуса в устата си, но когато Майкъл извади манерка изпод седалката си, отпи голяма глътка и му я подаде, Гриър махна с ръка. Майкъл му хвърли поглед с периферното си зрение — Сигурен ли си? — и за миг изглеждаше сякаш знае или поне подозира. Но след като Гриър не отговори, Майкъл постави манерката между коленете си, затвори капачката и сви рамене.

Въздухът и небето се промениха с наближаването на канала.

— За бога, едва се измъкнах оттук — каза жената.

След около осем километра пред очите им се появи пътят през водата. Кръпката и хората му ги чакаха в началото му. Опънали бяха телена мрежа. Когато камионът спря, Кръпката отиде до прозореца от страната на шофьора.

— Не очаквах да се върнете толкова бързо.

— Какво ти каза Лор? — попита Майкъл.

— Само най-лошото. Но засега не сме забелязвали вирали. — Кръпката надзърна вътре. — Виждам, че си водите компания.

— Къде е тя?

— Най-вероятно е в кораба. Ранд каза, че ги подлудява.

Майкъл се обърна към пътниците.

— Вие тримата слизайте — каза той на войниците.

Мъжете се огледаха объркано.

— Какво ще правим? — попита войникът с най-висок ранг, ефрейтор с празен като на крава поглед и бебешки пухкаво лице.

— Не знам — каза сухо Майкъл. — Например да изпълните военния си дълг, като стреляте?

— Казах ти, че нямаме патрони.

— Кръпка?

Кръпката кимна:

— Ще се заема.

— Това е Кръпката — обърна се Майкъл към тримата войници. — Той е новият ви командир.

Мъжете се спогледаха учудено.

— Вие не сте ли престъпници? — попита един.

— Това ли е най-голямата ти грижа в момента?

— Елате — подкани ги Кръпката. — Правете каквото ви казва човекът.

Войниците слязоха, без да спират да се споглеждат. След като Кръпката и хората му отместиха преградата, Майкъл запали двигателя и отпраши по пътя. Ранд ги посрещна при бараката гол до кръста и потен, с мръсен парцал, завързан на главата.

— Какво е положението? — попита Майкъл, докато слизаше от камиона. — Напълнихте ли дока?

— Възникна проблем. Лор намери пробойна в корпуса.

— Къде точно?

— Отдясно на носа.

— Мамка му. — Майкъл посочи към останалите пътници, които стояха скупчени и се оглеждаха озадачено. — Измисли какво да правим с тях.

— Къде ги намери?

— По пътя.

— Това не е ли Уинч? — попита Ранд. Мъжът мърмореше нещо, заровил лице в яката си. — Какво му се е случило?

— Най-вероятно нещо страшно.

Погледът на Ранд потъмня.

— Вярно ли е онова, което разправят за селищата? Всички ли са мъртви?

Майкъл кимна:

— Да, така изглежда.

Гриър ги прекъсна.

— Майкъл, трябват да разположим повече хора на пътя. След няколко часа ще се стъмни.

— Ранд, ще можеш ли да намериш хора?

— Можем да отделим няколко души. Ломбарди и онези другите.

— Вие двамата — обърна се Ранд към работниците от телеграфната линия, — елате с мен. — След това попита жената: — Какво можеш да вършиш?

Тя повдигна красноречиво вежди.

— Освен това.

Тя се замисли.

— Мога да готвя горе-долу.

— Е, и това е нещо. Наета си.

Майкъл слезе по рампата до кораба. На носа шестима мъже висяха на седалки от кран. В другия край на дока мъже с предпазни маски и дебели ръкавици режеха с циркуляр голяма метална плоскост, с която да закърпят пробойната.

Лор слезе от палубата.

— Съжалявам, Майкъл — изкрещя тя заради силния шум. — Знам, че нямаме време.

— Защо, Лор?

— Нима искаш корабът да потъне? Ако не го закърпим, това ще стане. Не аз съм пропуснала пробойните. Би трябвало да ми благодариш.

Забавянето беше истинска катастрофа. Не можеха да напълнят дока, докато не оправеха корпуса, а преди да напълнят дока, нямаше как да пуснат двигателите. Само пълненето щеше да отнеме шест часа.

— Кога ще сте готови? — попита той.

— Трябва да изрежем плоскостите, да свалим старите, да ги поставим, да ги заковем и заварим. Значи най-малко шестнайсет часа.

Нямаше смисъл да я пита дали може да стане по-бързо: не биваше да претупват ремонта. Той се обърна и продължи по-навътре в дока.

— Къде отиваш? — провикна се Лор след него.

— Да режа стомана.

Шейсет и осем

17:30 ч.: Слънцето щеше да залезе след три часа. За момента Питър не можеше да направи нищо повече. Вече не му се спеше, но спря за миг да събере мислите си. На влизане в къщата си спомни за Джок. Не изпитваше големи симпатии към него; все пак за малко да загине заради безочливия младеж. Вероятно пушката щеше да е по-полезна на някой друг. Но Питър осъзнаваше, че инцидентът на покрива е бил повратна точка в живота му, и вярваше, че всеки заслужава втори шанс.

Охраната я нямаше.

Питър взе стъпалата на бегом и нахлу в къщата.

— Ейми?

След миг мълчание чу отговор:

— Тук съм.

Ейми седеше на леглото с лице към вратата и ръце в скута.

— Добре ли си? — попита той.

Тя вдигна глава и се усмихна меланхолично. В стаята се възцари странна тишина — не просто отсъствие на звуци, а нещо по-дълбоко и значимо.

— Да, добре съм. — Тя потупа дюшека. — Седни при мен.

Питър седна.

— Какво има?

Ейми го хвана за ръка, без да го поглежда. Питър усети, че ще му каже нещо важно.

— Докато бях във водата, се пренасях в друг свят. Поне съзнанието ми се пренасяше. Не знам дали мога да ти обясня напълно. Но там бях много щастлива.

Питър осъзна за какво говори.

— В Стопанството.

Ейми го погледна в очите.

— И аз съм ходил там. — Странно, но не се изненада; думите просто чакаха да бъдат изречени.

— Свирех на пиано.

— Да.

— И бяхме заедно.

— Да, само двамата.

Колко приятно бе да го изрече на глас. Да знае, че в крайна сметка не е бил сам в сънищата си, че преживяванията са поне отчасти реални, макар да не знаеше какво точно представлява другата реалност. Знаеше само, че съществува. Той съществуваше. Ейми съществуваше. Стопанството и щастливият им живот там съществуваха.

— Сутринта ме попита защо отидох при теб в Айова — каза Ейми. — Не ти казах цялата истина.

Питър я остави да продължи.

— Когато се трансформираш, запазваш един спомен. Помниш най-съкровения си копнеж. От целия си живот можеш да запазиш само едно. Аз исках да запазя теб.

Плачеше: от крайчетата на миглите ѝ висяха сълзи, малки като капчици роса върху листа.

— Питър, ще направиш ли нещо за мен?

Той кимна.

— Моля те, целуни ме.

Целуна я. Не толкова я целуна, колкото се сля с нея. Времето забави ход, спря и започна да се движи в плавен кръг около тях като вълни, плискащи около кей. Изпита покой. Заляха го емоции. Съзнанието му беше на две места, в този свят и в другия: в света на стопанството, в свят, неподвластен на времето и пространството, който обитаваха само те двамата.

Целувката приключи. Лицата им се намираха на сантиметри едно от друго. Ейми го погали по бузата с вперени в него очи.

— Съжалявам, Питър.

Странно признание. И как само беше вперила очи в него.

— Знам какво планираш — продължи тя. — Ще загинеш.

Всички сили изведнъж го напуснаха. Опита се да каже нещо, но не можа.

— Уморен си.

Когато Питър се отпусна безжизнено, Ейми го хвана.

Положи го на леглото. В другата стая съблече роклята и облече дрехите, които Гриър ѝ беше донесъл: панталон от груб плат с джобове, кожени ботуши, бежова риза с емблемата на Експедиционния корпус и откъснати ръкави. Ухаеха на топло, на човек — мирис на работа, на живот. Предишният собственик на дрехите несъмнено е бил дребен; прилягаха ѝ идеално. На задната веранда войниците спяха дълбоко като бебета, с пъхнати под бузите ръце и безгрижни лица. Ейми внимателно взе пистолета на единия и го пъхна в колана на панталона си.

На улицата цареше тишина, всички се бяха скрили преди атаката. Когато наближи центъра на града, войниците започнаха да я забелязват, но никой не я заговори; мислеха за други работи, какво значение имаше една жена? Пред затвора нямаше охрана. Ейми влезе с твърда крачка през входа.

Вътре имаше трима мъже. Офицерът зад бюрото вдигна очи.

— С какво можем да ви помогнем, колега?

Ключалката изщрака. Алиша вдигна глава. Ейми?

— Здравей, сестро.

Алиша погледна зад гърба ѝ, но там нямаше никого; Ейми беше сама.

— Какво правиш тук?

Ейми се зае да отключва оковите ѝ, след което подаде очилата на Алиша.

— Ще ти обясня по пътя.

В преддверието стражите лежаха заспали на пода. Следвайки указанията на Гриър, Ейми и Алиша минаха по отрупаните с боклуци задни улички и стигнаха до Х-таун. Ейми влезе в схлупена къщурка. Вътре нямаше никакви мебели. В дневната премести окъсана черга, под която имаше капак и стълба, водеща надолу. Един от складовете за търговия на черно, обясни Ейми, макар Алиша вече да се беше досетила. Слязоха в хладно и влажно подземие, което миришеше на гнили плодове.

— Ето там — посочи Ейми.

Зад етажерка с бутилки алкохол се намираше входът на тунел. В другия му край имаше друга стълба, а три метра по-нагоре — метален капак. Ейми завъртя дръжката му и го отвори.

Озоваха се извън града, на сто метра от стената сред малка дъбрава. Воин и още един кон стояха завързани и пасяха безгрижно. Когато Алиша излезе от тунела, Воин вдигна глава: А, ето къде си била. Чудех се кога ще дойдеш.

Мечът и ножовете ѝ висяха от седлото. Алиша преметна ремъците, докато Ейми затрупа капака с листа и клони.

— Ти вземи Воин — каза Алиша и ѝ подаде меча.

Ейми се замисли.

— Добре.

Преметна ножницата с меча върху раменете си и се метна на гърба на Воин. Алиша яхна другия кон — черен жребец, млад, но буен на вид. Следобедното слънце печеше безмилостно.

Потеглиха.

Този път сънят в стопанството беше различен. Питър лежеше в леглото. Слънчеви лъчи проникваха в стаята и караха стените да сияят. Чаршафите бяха студени; събуди го именно студът. Усещаше, че е спал дълго.

Ейми я нямаше до него.

Той я повика. Гласът му звучеше немощно в тъмното. Стана и отиде до прозореца. Ейми стоеше на двора с гръб към къщата. Позата ѝ беше странна; обзе го паника. Тя тръгна напред, загърбила него и общия им живот, а сгряният ѝ от луната силует се смаляваше. Питър не успя да извика, нито да помръдне. Имаше чувството, че изтръгват душата от тялото му. Не ме оставяй, Ейми…

Събуди се изведнъж; сърцето му биеше бясно; целият плуваше в пот. Когато погледът му се избистри, видя лицето на Апгар.

— Господин президент, случи се нещо.

Нямаше нужда да обяснява. Питър веднага разбра. Ейми беше избягала.

IX

Капанът

Реки от кръв се леят по земята,

троянците и техните съюзници умират.

По улиците на града лежат телата

и смъртта без време ги прибира.

Квинт Смирнски

Падането на Троя

Шейсет и девет

Циркулярите замлъкнаха; стоманените плоскости бяха нарязани. През огромната дупка на щирборда се виждаха долните палуби и свързващите ги коридори. Последните слънчеви лъчи блещукаха по водите на каната; прожекторите бяха включени.

Ранд управляваше крана. От дъното на дока Майкъл проследи с поглед как първата плоскост се спусна. Наоколо ехтяха гласове, а Лор даваше нареждания от палубата.

Ранд вдигна плоскостта до необходимата височина. Работници с висящи от коланите бормашини и чукове я придържаха отвън; друга група работници я пое отвътре. Със силно издрънчаване металният лист беше наместен. Майкъл се качи по стълбите на палубата.

— Дотук добре — каза Лор.

Колкото и невероятно да звучеше, се движеха по график. Изминаващите часове сякаш се стичаха през фуния, за да достигнат до този момент. Всяко решение беше критично; нямаше да имат втори шанс.

Лор отиде до перилата и закрещя нареждания в опит да надвика бръмченето на генераторите и бормашините; Майкъл я последва. Първата метална плоскост беше поставена. Оставаха още шест.

— Искаш ли да ти кажа как са го направили?

Лор го изгледа озадачено.

— Как са се самоубили пасажерите.

Не беше възнамерявал да повдига въпроса. Сякаш думите излязоха неволно от устата му; поредната тайна, която искаше да излезе наяве.

— Добре.

— Оставили малко гориво. Затворили вратите и пренасочили изгорелите газове във вентилационната система. Просто заспали.

Лицето на Лор беше безизразно. След миг тя кимна и каза:

— Радвам се, че ми го каза.

— Може би не трябваше.

— Не се извинявай.

Майкъл осъзна защо ѝ каза. Ако се наложеше, и те можеха да постъпят по същия начин.

Седемдесет

Свечеряваше се.

Вестителите хукнаха; от командния пост на стената Питър осъзна хладнокръвно колко слаба е защитата им. Периметър от десет километра, необучени хора, безстрашен враг.

Макар Апгар да не каза нищо, Питър знаеше какво си мисли. Може би Ейми бе заминала с Алиша, за да се предаде; може би в крайна сметка драките нямаше да ги нападнат. Или пък щяха да ги нападнат въпреки всичко. Спомни си съня: Ейми, отдалечаваща се под лунната светлина, без да се обърне назад. Държеше го единствено онова, което предстоеше през следващите няколко часа. Имаше роля и щеше да я изиграе.

Чейс се качи при тях. Питър за малко да не познае началника на кабинета си. Форд носеше офицерска униформа, макар пагоните да бяха отрязани набързо, вероятно от уважение. Държеше пушка и се опитваше да си придаде уверен вид. Оръжието изглеждаше така, сякаш беше висяло години наред над нечия камина. Питър понечи да каже нещо, но замълча. Апгар повдигна скептично вежди, но също не каза нищо.

— Къде е Оливия?

— В президентското укритие — отвърна колебливо Чейс. — Надявам се, че не възразяваш.

Тримата мъже се смълчаха, когато постовете започнаха да се преброяват. Готови бяха за нападението. Сенките из долината се издължаваха. Прекрасна лятна вечер с обагрено в оранжево небе.

Седемдесет и едно

Ейми знаеше, че ще познае мястото, когато стигне до него.

Препускаха на изток. Под копитата на конете се вдигаха облаци прах. В нея се надигаше особено усещане, което се засилваше всеки следващ километър като радиосигнал, който ги зовеше. Воин се движеше мощно и плавно.

Чудесно си се погрижил за приятелката ни, каза му Ейми. Много си смел. Ще те помнят навеки. Чака те безметежно съществуване сред другите от твоя вид.

Той забави темпото. Спряха и слязоха от конете. По муцуната на Воин бе избила пяна от усилието; по тъмните му хълбоци блещукаха капчици пот.

— Тук — каза Ейми.

Алиша кимна; Ейми долови страх у приятелката си. Тя се отдалечи и спря мълчаливо в очакване. Вятърът развя косата ѝ и утихна. Всичко тънеше в пълен покой. Последните минути от деня изтичаха. Сянката ѝ се удължаваше на земята пред нея все повече и повече. Усети мига, в който слънцето се скри зад хълмовете, сякаш с въздишка. Затвори очи и се гмурна в дълбините на езерото; по спокойната повърхност се образуваха вълнички.

Антъни, тук съм.

Мълчание. След миг:

Добре, Ейми. Те са готови и са на твое разположение.

Нощта се спускаше.

Елате при мен, помисли си тя.

Стъмни се.

Седемдесет и две

Наричаха ги дремльовци. Но приживе бяха съвсем различни.

Произхождаха от всички краища на континента, от всички щати и градове. Сиатъл, Вашингтон, Албъкърки, Ню Мексико. Мобил, Алабама. Замърсените блата на Ню Орлиънс, брулените от ветрове равнини на Канзас Сити и ледовитите каньони на Чикаго. Като цяло те представляваха мечтата на всеки статистик — съвършена представителна извадка на населението на Великата северноамериканска империя. Идваха от ферми, малки градчета, безлични предградия и огромни метрополии; имаха различни цветове на кожата и светогледи; живели бяха в каравани, къщи, апартаменти, имения с изглед към морето. В човешката си форма бяха обичали, мразили, страдали, копнели и плакали. Изпитвали бяха болка. Обграждали се бяха с материални предмети. Карали бяха автомобили. Разхождали бяха кучета и бяха люлели деца на люлки, чакали бяха на опашката в магазина. Казвали бяха глупави неща. Пазили бяха тайни, изпитвали бяха желание за отмъщение. Боготворили бяха различни богове или нито един. Будили се бяха през нощта от звука на дъжда. Бяха се извинявали. Бяха присъствали на церемонии. Разказвали бяха за битието си на психолози, свещеници, любовници и непознати в барове. Преживявали бяха толкова неочаквани изненади, че виждаха в тях намеса свише; копнели бяха някой да ги опознае напълно — и за част от тях това желание се бе осъществило.

Наследници на вирала Антъни Картър, Дванайсети от Дванайсетте, те не бяха толкова кръвожадни като събратята си; много хора бяха отбелязвали, че дремльовците утоляваха жаждата си безрадостно, като начин за оцеляване, и именно затова бяха по-лесно за убиване. Дори имаше израз: Муден като дремльо. Това беше вярно, но криеше по-дълбока истина. Те действително не обичаха да убиват невинни хора. Но притежаваха и потисната сила, която човечеството не виждаше. Повече от век те чакаха деня, в който ще получат знак да пуснат на воля тази скрита сила.

Приживе представляваха едно. След това се превърнаха в друго. Сега бяха армия.

Под осеяното със звезди тексаско небе те се надигнаха от запад като стена от шум и прах. Водеха ги двама ездачи. За Алиша усещането беше неочаквано; тя водеше и се оставяше да я водят, беше част от първична сила. За Ейми усещането беше друго — разширяване на съзнанието и сливането на души. В мига, в който Картър ѝ предаде командването, те престанаха да бъдат отделни същества. Превърнаха се в продължение на нейното съзнание и воля: нейния Безброй.

Елате с мен. Елате с мен елате с мен елате с мен…

Пред тях, като светлини на далечен бряг, се появи обсаденият град.

— Пригответе оръжията!

По протежението на стената отекна зареждането на пушки и автомати. И последните слънчеви лъчи се бяха стопили. Цареше мрак.

Не чакаха дълго.

На изток се появи светеща линия. Секунда след секунда тя ставаше все по-дебела и се разпростираше. Над земята като мъгла надвисна усещане за съдбовност — пред лицето ѝ градът изглеждаше нищожно малък.

— Идват!

Ордата се спусна към тях с удивителна скорост. Във въздуха прогърмяха откъслечни изстрели — паникьосани мъже, които не се удържаха да не натиснат спусъка.

Питър вдигна радиото пред устата си.

— Задръжте огъня! Изчакайте да влязат в обсег!

Огромните облаци прах, които виралите оставяха след себе си, скриха звездите. Армията се приближаваше в триъгълна формация.

— Явно няма да има преговори — каза Апгар.

Чуха се още паникьосани изстрели. Виралите настъпваха право към портата; щяха да я разбият на парчета.

— Чакайте малко — каза Апгар, след като погледна през бинокъла си. — Има нещо странно.

— Какво виждаш?

Апгар се поколеба за миг и отвърна:

— Движат се по различен начин. Къси скокове, дълги крачки между тях, както се движат по-старите вирали. — Той свали бинокъла. — Мисля, че това са дремльовци.

Нещо ставаше. Виралите забавяха ход.

От наблюдателницата се разнесе вик:

— Ездачи! На двеста метра!

Пригответе се!

Ейми дръпна юздите на Воин и премина в тръс.

Ще защитаваме този град. Ще пазим портата, мои братя и сестри по кръв.

Силите ѝ се разпростряха като разливаща се течност. Ейми тръгна между тях. Не смееше да покаже страх; смелостта ѝ щеше да им вдъхне кураж. Яздеше с изправен гръб, стиснала здраво юздите на Воин с една ръка и вдигнала другата за благословия като свещеник.

Някога те бяха хора като вас. Но последваха друг, Нула.

Армията не Ейми, разпростряла се на триста метра дължина и сто метра ширина, застана като предпазна бариера покрай северната стена и се обърна с лице към полето. На изток крайчецът на луната се появи над планината.

Не се колебайте, защото те са безмилостни. Избийте ги, братя и сестри, но с милост в сърцата.

Ейми усети погледите на войниците, вперени в нея, усети, че я държаха на мушка. Облаците прах се разсейваха.

Бъдете смели. Покажете им кои сте в действителност.

Спряха с конете пред редицата. Ейми извади пистолета от колана си, подаде го на Алиша и извади меча. Дръжката пасваше удобно в ръката ѝ. Тя завъртя китка и описа кръг с него.

— Прекрасно оръжие, сестро.

— Сама го изковах.

Ейми беше спокойна, изпитваше страх, но също така облекчение, а и любопитство как ще се развият събитията.

— Досега не съм участвала в битка — каза тя. — Какво е усещането?

— Много… хаотично.

Ейми се замисли.

— Всичко се случва много бързо. Ще осъзнаеш какво е станало чак след това. Ще имаш чувството, че се е случило на друг човек.

— Логично звучи. Алиша, ако загина…

— Още нещо.

— Какво?

Алиша я погледна в очите.

— Не бива да говориш така.

На стената цареше бъркотия. Вестители тичаха напред-назад, всички чакаха напрегнато с пръсти върху спусъците, никой не знаеше какво да прави. Защо не стрелят? Това са вирали! И защо стоят с лице в другата посока?

— До всички постове! — извика Питър по радиостанцията. — Не стреляйте! — Той хвърли станцията на Апгар и се обърна към най-близкия вестоносец. — Редник, донеси ми обезопасително въже.

— Питър, не бива да излизаш навън — опита се да го спре Апгар.

— Ейми ще ме защитава. Сам виждаш. Тук са, за да ни пазят.

— Не ме интересува дори да са тук, за да поправят водопровода — загубил си си ума. Не ме карай да използвам физическа сила, защото ще го направя, ако се наложи.

Войникът поглеждаше ту към Питър, ту към генерала.

— Сър, да донеса ли въжето?

— Редник, ако направиш и една крачка, ще те метна от стената — заяви Апгар.

Един от съгледвачите извика:

— Конниците се откъсват!

Питър вдигна очи.

— Накъде отиват?

След кратко съвещание с някого, мъжът посочи на север.

— През полето, сър!

Питър отстъпи назад и вдигна бинокъла си.

— Гунар, виждаш ли това?

— Какво правят? — попита Апгар. — Предават ли се?

Ейми и Алиша спряха конете сред малък облак прах, Ейми вдигна меча. Не беше жест на капитулация, а на предизвикателство.

Щях да играят ролята на примамка.

— Фанинг, чуваш ли ме?

Думите на Ейми заглъхнаха в мрака.

— Ако ме искаш, ела да ме вземеш!

— Да отидем ли по-напред? — попита Алиша.

— В такъв случай може да не успеем да се измъкнем обратно. — Тя отново се провикна: — Чуваш ли ме? Тук съм, проклетнико!

Алиша чакаше. Нямаше отговор. Но след миг:

Браво на теб, Алиша.

Тя притисна длани върху ушите си — безсмислен рефлекс; гласът на Фанинг звучеше в съзнанието ѝ.

Постигна всичко, което исках. Армията ѝ е нищожна, мога да я помета. Ти ми осигури тази възможност.

— Замълчи! Остави ме на мира!

Ейми я гледаше.

— Лиш, какво има? Фанинг ли чуваш?

Усещаш ли ги, Алиша? Тонът на Фанинг беше насмешлив. Разбира се, че усещаш. Винаги си ги усещала. Обикаляше улиците, за да ги броиш. Те са част от теб, както аз съм част от теб.

Тогава Алиша чу звука. Не, не го чу: усети го. Дращене. Откъде идваше?

Тя трябва да дойде при мен съсипана. Това ще е истинското изпитание. Да почувстваш каквото чувствам аз. Да почувстваш каквото чувстваме ние, скъпа Алиша. Да разбереш отчаянието ми. Свят, лишен от надежда, лишен от смисъл.

— Алиша, какво става?

Знам какво сънуваш, Алиша. Обграденият от стени град и звуците на живот в него. Музиката и радостните възгласи на децата. Копнееш да си сред тях, но не можеш да отвориш вратата. Знаеше ли какво те очаква, Алиша?

Гласът му кънтеше по-силно. Пулсът ѝ се ускори; догади ѝ се.

Скъпа, Алиша, няма връщане назад. Усещаш ли ги?

Алиша дойде на себе си и се обърна на седлото. Отвъд армията на Ейми блестяха светлините на града.

Аз съм отвън, помисли си тя. Също като в съня.

— О, боже, не!

Сара едва дишаше.

В мазето имаше натъпкани сто и двайсет души. Запалените свещи и газени лампи хвърляха трептящи сенки. Сара държеше пистолета в скута си с ръка, поставена върху него — спокойно, но в готовност.

Джени и Хана организираха игра на „гърненца“, за да занимават децата. Други играеха с по някоя играчка, която бяха успели да внесат в укритието. Няколко от по-малките плачеха, макар вероятно да не знаеха защо; просто усещаха тревогата на възрастните.

Сара седеше на пода, облегнала гръб на вратата. Металната повърхност беше хладна върху кожата ѝ. Ще удържи ли? Представяше си различни сценарии: как ще прозвучат удари по вратата, всички ще се отдръпнат назад с писъци, един последен трясък и смъртта ще погълне всички им.

Наблюдаваше Джени и Хана. Джени беше уплашена до смърт — емоциите бяха изписани по лицето ѝ — но Хана се владееше. Именно тя беше предложила да играят. Сара познаваше и други хора, които притежаваха големи запаси от вътрешно спокойствие. Хана тичаше около седналите в кръг деца със заговорническа усмивка, гонена от малко момченце. Разбира се, щеше да го остави да я хване; предаде се демонстративно и момченцето се изкикоти радостно, което за миг изпълни Сара със спокойствие. Помнеше колко забавни бяха тези игри с простичка и невинна цел. Като малка беше играла същата игра, а после играеше с Кейт и приятелите ѝ. Но в следващия миг приятният спомен бе помрачен от този за Кейт. Кейт, помисли си тя, къде си? Тялото ти е на леглото в далечния ти дом, но къде е отлетял духът ти? Загубена съм без теб. Загубена.

— Доктор, Уилсън, добре ли сте?

Грейс стоеше пред нея с малкия Карлос на ръце. Сара избърса сълзите си.

— Как е той?

— Бебе е. Не разбира нищо.

Сара ѝ направи място до себе си и Грейс седна на пода.

— Тук на сигурно място ли сме? — попита.

— Да, разбира се.

След кратко мълчание Грейс сви рамене.

— Лъжете, но няма нищо. Просто исках да ме успокоите. — Тя се обърна към Сара. — Вие прехвърлихте правото си на раждане на родителите ми, нали?

— Явно са ти казали.

— Казаха ми само, че го е направила лекарка. Но не видях други доктори жени в болницата и се досетих, че сте вие. Защо го направихте?

Вероятно имаше основателен отговор, но на Сара не ѝ хрумна нищо.

— Просто ми се стори, че е редно да постъпя така.

— Родителите ми бяха добри хора. Преживяхме тежки моменти, но ме обичаха силно. На вечеря винаги казвахме молитва за вас.

Карлос се прозя; скоро щеше да заспи. Сара и Грейс наблюдаваха играта мълчаливо, но изведнъж Грейс надигна глава:

— Какъв е този шум?

— Шести пост. Забелязвам движение.

Питър грабна радиостанцията.

— Повтори!

— Не съм сигурен — кратко мълчание. — Сега като че ли изчезна.

Шести пост се намираше в южния край на язовира.

— Останете в готовност! — извика Апгар.

Питър кресна по станцията:

— Какво виждаш?

Изпращяване, след което гласът отвърна:

— Не, сгрешил съм.

Питър погледна към Чейс.

— Какво има под пост 6?

— Само храсталаци.

— Достатъчно, за да се скрие някой?

— Горе-долу.

— Пост 6, докладвай. Какво виждаш?

— Нищо не виждам, казах ви вече — повтори гласът. — Изглежда, просто се е активирало свлачище.

От покрива на сиропиталището Кейлъб Джаксън не толкова чу звука, колкото го усети: с притеснително неясен произход, сякаш във въздуха жужаха рояци невидими пчели. Той огледа града с бинокъла си. Не забеляза нищо необичайно, но след миг започна да долавя други звуци, идващи от всички посоки. Изпукване от счупена дъска. Трясък от разбито стъкло. Кратко боботене. Хората около него започнаха също да го усещат; разговорите им замлъкнаха, тук-таме се чуха въпроси: Чу ли? Какво става? Кейлъб се взря в мрака с уморени от недоспиване очи. От покрива виждаше ясно Капитолия и централния площад. Болницата се намираше на четири пресечки на изток.

Свали радиостанцията от колана си.

— Холис, чуваш ли ме? — Тъст му пазеше входа на болницата.

— Да.

Нов трясък. Този път се разнесе от вътрешността на града.

— Чу ли това?

— Да.

— Виждаш ли някакво движение?

— Не.

Кейлъб погледна през бинокъла към Капитолия. Двата камиона и дългата маса, на която приемаха новобранците, още стояха на площада. Той отново вдигна радиостанцията.

— Сестро, чувате ли ме?

Сестра Пег чакаше при входа на укритието.

— Да, лейтенант.

— Става нещо, но не съм сигурен какво.

— Благодаря за информацията, лейтенант Джаксън.

Кейлъб закачи радиостанцията на колана си и стисна неволно пушката. Макар да знаеше, че е заредена, провери отново за всеки случай.

Радиостанцията изпращя: Холис.

— Кейлъб.

— Какво?

— Нещо се движи.

Пулсът на Кейлъб се ускори.

— Къде?

— Към северозападния край на площада.

Кейлъб отново вдигна бинокъла. Площадът дойде на фокус озадачаващо бавно.

— Не виждам нищо.

— Само преди секунда беше там.

Кейлъб продължи да оглежда и едновременно с това вдигна радиостанцията, за да се обади в командния щаб.

— Пост 1, обажда се пост 9…

Спря по средата на изречението; зърна нещо с крайчеца на окото си. Премести поглед назад.

Масата на площада беше преобърната; зад нея предницата на единия камион бе вирната във въздуха под ъгъл от четирийсет и пет градуса; задницата беше пропаднала в земята.

Свлачище. При това голямо.

Питър се обърна. Черните силуети на сградите се открояваха на фона на огряното от луната небе.

— Какво има? — попита Чейс.

Кожата му беше настръхнала: Всички нащрек.

— Пропускаме нещо — отвърна той и вдигна ръка. — Чакай малко. Чу ли?

— Какво? — Апгар присви очи и наклони глава настрани. — Да, да, чувам. — Все едно… в стената има плъхове.

— И аз го чувам — потвърди Чейс.

Питър грабна радиостанцията.

— Пост 6, чувате ли ме?

Не последва отговор.

— Пост 6, обадете се.

Сестра Пег влезе в килера. Пушката се намираше на един от горните рафтове, увита в мушама. Принадлежала беше на брат ѝ, мир на праха му; той беше служил в Експедиционния корпус преди години. Сестра Пег помнеше деня, в който войникът бе дошъл в сиропиталището, за да ѝ съобщи за смъртта му и да донесе вещите му. Никой не ги беше прегледал, иначе щяха да задържат пушката. Поне така предположи тогава. Повечето от вещите на брат ѝ бяха безлични предмети и нямаше смисъл да ги пази. Но не и пушката, брат ѝ я беше държал в ръцете си, беше се сражавал с нея. Не беше просто спомен, а подарък, сякаш я бе оставил, за да е тук, когато един ден потрябваше на сестра му.

Сестра Пег подпря стълба на етажерката, свали пушката и я остави на масата, на която месеха хляб. Поддържаше оръжието в изряден вид. Веднъж годишно, през май — месецът, в който бе загинал брат ѝ — тя събличаше расото си, обличаше работнически дрехи и се качваше на автобуса до Оранжевата зона. Носеше пушката в сак. На полето подреждаше консервни кутии за мишени, понякога използваше пъпеши и ябълки или листове хартия, заковани за някое дърво.

Сега занесе заредената пушка в столовата. С годините оръжието ѝ тежеше все повече, но все още се справяше, особено с отката. Това беше много важно за следващите изстрели. Тя зае позиция до капака към укритието, откъдето виждаше ясно коридора и прозорците от двете страни на помещението.

Помисли си, че е добре да каже молитва. Но с пушка в ръце традиционните молитви ѝ се струваха неподходящи. Надяваше се, че Бог ще ѝ помогне, но беше напълно убедена, че Бог предпочита хората да си помагат и сами. Животът представляваше изпитание; от теб зависеше дали ще се справиш с него. Тя вдигна пушката, подпря я на рамо и се прицели.

— Няма да ви дам децата си!

— Приближава конник!

На стената цареше напрежение. Бариерата от вирали се раздели и се образува коридор като предишната нощ. По него с галоп се приближи конник. Всички войници на стената го държаха на мушка. Заповедта да не стрелят беше ясна, но поривът да натиснат спусъците беше силен. Въпреки това конникът продължаваше напред. Ездачът — все още не се виждаше от какъв пол е — крещеше нещо неразбираемо. С едната ръка стискаше юздите, а другата размахваше над главата си. Какво означаваше това? Заплаха? Предаваше ли се?

На платформата на командния щаб Питър разбра какво ще се случи. Новобранците нямаха опит, липсваше им военна подготовка. В мига, в който Алиша стигнеше в обхвата на прожекторите, той нямаше да успее да ги удържи.

— Не стреляйте! — викаше той. Но не можеше да ги спре само с думи.

Алиша навлезе под светлината на прожекторите галопирайки.

— Това е капан!

Питър не разбираше какво има предвид.

Тя дръпна юздите на коня и спря.

— Устроили са ви капан! Вътре са!

От лявата страна на Питър някой извика:

— Това е жената от снощи!

— Тя е вирал.

— Да я застреляме!

Първият куршум прониза Алиша в дясното бедро и счупи бедрената ѝ коса; вторият се заби в белия ѝ дроб. Конят се подплаши и я хвърли, при което тя излетя напред. Единичните изстрели преминаха в залп. Алиша пропълзя зад мъртвото животно сред облак прах. Куршумите улучваха. Усещането беше като поредица от юмручни удари. В лявата ѝ длан зейна дупка. Тазовата ѝ кост се раздроби с експлозия. Още два куршума попаднаха в гърдите ѝ, вторият рикошира от четвъртото ребро и разби втория лумбален прешлен. Опита да се скрие зад поваления кон. От гърдите ѝ шуртеше кръв.

Всичко е изгубено, помисли си тя, когато мракът я обгърна.

По-голямата част от виралите излязоха от четири точки в града: централния площад, югоизточния край на язовира, една голяма дупка от свлачище и площада пред портата. Останалите бяха влезли през кухините под земята и се появиха на по-малки групи из целия град. Изникнаха през разбити подове на къщи; изоставени буренясали парцели, където някога бяха играли деца; по улиците на гъсто населени квартали. Проправили си бяха път с копане и пълзене. Минали бяха през канализацията. Действаха съобразително; търсеха най-слабите места. В продължение на месеци се движеха из естествените и изкуствените проходи под града като напаст от мравки.

Вървете, нареди господарят им. Изпълнете целта си. Подчинете се на командата ми.

На металната пътека на стената Питър нямаше време да се чуди върху предупреждението на Алиша. Сред пукотевицата — много от войниците вече стреляха неконтролируемо и по дремльовците — цялата конструкция се разлюля. Сякаш някой беше дръпнал металната решетка изпод краката му като килим. Догади му се, все едно страдаше от морска болест. Той се огледа, за да види какво става, и в същия момент чу писъците. Последва ново силно разклащане и платформата полетя надолу. Загуби равновесие и падна върху пътеката. Гърмяха пушки, кънтяха писъци. Покрай главата му свистяха куршуми. Портата, извика някой. Отварят портата! Стреляйте! Чу се стенание на огъващ се метал и металната пътека започна да се откачва от стената.

Питър се търкулна към ръба.

Не намери за какво да се хване и не можеше да спре. Покрай него в мрака падаха тела. Когато се изтърколи през ръба, с една ръка напипа гладък метал: подпорна колона. Тялото му се разлюля като махало. Нямаше да успее да се задържи, само забави падането. Под него градът се въртеше, осветен от картечен огън и оглушителни писъци.

— Хванете ръката ми!

Джок. Пъхнал се беше под парапета с протегната към него ръка. Пътеката се беше килнала под ъгъл от четирийсет и пет градуса спрямо земята.

— Хванете се!

Прозвуча поредица от изпуквания: изтръгването на последните болтове от стената. Пръстите на Джок се намираха само на няколко сантиметра, но на Питър му изглеждаха като на километри. Времето сякаш течеше на два потока. В първия кънтяха викове и гърмяха оръжия, във втория Питър сякаш се носеше по бавно течаща река. Ръката му се изплъзваше. Размаха другата в опит да се хване за Джок.

— Изтегли се нагоре!

Питър се изплъзна.

— Държа те!

Джок го сграбчи за китката. Над перилата се появи второ лице: Апгар. Той помогна на Джок и двамата изтеглиха Питър.

Пътеката започна да пада.

Клането започна.

Виралите наводниха града. Спуснаха се върху стената и започнаха да мятат хора надолу. Скачаха от покривите като фойерверки. Нахлуваха през подовете на укритията и избиваха всички. Извличаха обитателите на къщите от килери и изпод легла. Атакуваха портата, която макар и забележително здрава, не можеше да бъде отбранявана отвътре; само трябваше да откъртят закованите напреки железни греди, да дръпнат лоста и да натиснат.

Роякът, който излезе край язовира, също имаше конкретна мисия. През деня с чувствителните си сетива виралите усещаха стъпките на множество хора, отиващи в една и съща посока. Чуваха бръмченето на автомобили и рева на клаксони. Чуха думата „язовир“. Чуха думата „укритие“. Чуха думата „тръби“. Онези, които търсеха начин да проникнат в града през язовира, се озадачиха. Както Чейс беше казал, оттам нямаше как да влязат. Други, като основната атакуваща група, се насочиха към сграда наблизо. Пазеше я малък отряд войници, които умряха бързо и жестоко. Виралите огледаха вътрешността. Пълно беше с тръби. Тръбите означаваха вода; водата означаваше връзка с язовира. Слязоха по стълбите.

Озоваха се в коридор с мокри каменни стени. Други две стълби ги отведоха още по-надълбоко. Наблизо имаше много хора. Тръгнаха към тях.

Стигнаха до метална врата. Първият вирал, водачът, я отвори и се промъкна през нея, останалите го последваха.

В стаята се носеше наситена миризма на човеци. Редица шкафчета, пейка, маса с остатъци от набързо изоставена храна. Табло с шест кръгли крана с размерите на капаци за шахти беше свързано с плетеница от тръби и механизми.

Да, тези, каза Нула.

Водачът хвана първия кран, обозначен с надпис Тръба 1.

Завърти го.

Шест крана. Шест тръби.

Осемстотин предсмъртни вика.

С протегнат напред пистолет Сара отиде бавно до склада и открехна вратата с крак.

— Може да са просто мишки — прошепна Джени.

Отново се чу дращене. Идваше иззад купчините сандъци. Сара остави лампата на пода и хвана пистолета с две ръце. Сандъците бяха подредени на четири редици една върху друга. Един от най-долния ред се раздвижи и разклати другите.

— Сара…

Сандъците паднаха. Сара отскочи назад точно когато виралът изскочи през пода сред дъжд от трески, завъртя се във въздуха и кацна на тавана като хлебарка. Тя стреля напосоки. Виралът изобщо не се притесни от оръжието или просто знаеше, че Сара е твърде стъписана, за да се прицели точно. Патроните свършиха, Сара се обърна, избута Джени през вратата и хукна да бяга.

Алиша лежеше неподвижно в подножието на стената. Дишаше тежко и хрипливо; при всяко вдишване я пробождаше болка. Устата ѝ беше пълна с кръв. Виждаше размазано. Изгубила бе всякаква представа за време. Не знаеше дали я бяха застреляли преди трийсет секунди, или преди един час.

Пред погледа ѝ изникна тъмна фигура: Воин наведе глава към нея. Оставих те само за минута и виж какво стана, сякаш ѝ казваше той. Топлият му дъх погали лицето ѝ.

Доброто ми конче. Тя вдигна окървавена ръка и го погали по муцуната. Прекрасният ми, великолепен Воин, ужасно съжалявам.

— Сестро, какво ти сториха?

Ейми коленичи до нея. Раменете ѝ се разтърсиха от силен плач и тя зарови глава в ръцете си.

— О, не. О, не.

Прожекторите угаснаха. Алиша чуваше гърмежи и викове, но далечни и заглъхващи. Започна да я обгръща милостив мрак. Ейми я държеше за ръка. Имаше чувството, че всичко случило се досега беше пътешествие, което свършваше тук. Настана тишина. Изведнъж я обгърна студ. Започна да губи съзнание.

Не.

Отвори очи. Духаше я вятър — силен и студен — и с него се разнесе боботене като от безконечна гръмотевица. Звукът се усилваше, вятърът вдигаше прах. Земята се разтресе; Воин изцвили, надигна се на задни крака и размаха предните във въздуха.

Армията ѝ е нищожна. Ще я излича.

Алиша вдигна глава и ги видя да прииждат.

Питър, Апгар и Джок тичаха по пътеката, която падаше на части като плочки домино. Никой не изпълняваше заповедта на Питър да отстъпва към сиропиталището; всички бяха изпаднали в паника. Проблемът не беше само в срутващата се конструкция на пътеката, от която падаха войници. Виралите я бяха обсадили. Мятаха някои мъже надолу, а други разкъсваха сред отчаяни писъци. Трети пък ухапваха и оставяха настрани. Също като в новите селища, вирусът на Фанинг предизвикваше изключително бърза трансформация; все по-голяма част от бранителите на Кървил се обръщаха срещу другарите си.

На стотина метра от срутения команден пост Питър, Апгар и Джок се оказаха в безизходица. Зад тях пътеката продължаваше да пада парче по парче; срещу тях прииждаха вирали. Наблизо нямаше нито една стълба.

— По дяволите, мразя да се катеря.

Спуснаха въжетата от пътеката. Джок също не обичаше големи височини; след инцидента на покрива се страхуваше от високото до смърт. Но пък през последните двайсет и четири часа в него беше настъпила промяна. Открай време се смяташе за безволев човек, който се носи по течението. Но откакто се роди синът му, го изпълни неописуема обич и той откри в себе си душевна сила, каквато не бе предполагал, че може да притежава — животът започна да му се струва много по-важен. Така редник Джок Алвадо пропъди страха си, прехвърли се през парапета и се обърна с гръб към бездната; Питър и Апгар последваха примера му.

Скочиха.

Забавиха трийсетметровото падане единствено с размахване на ръце и се стовариха върху утъпканата земя. Питър и Апгар станах бързо, но Джок не успя: глезенът му беше изкълчен или счупен. Питър го вдигна и преметна ръката му през рамото си.

— Леле, много си тежък.

Побягнаха.

Мазето представляваше смъртоносен капан.

Докато Сара тичаше към вратата, зад гърба ѝ отекна свистене като от рязане на метал и в помещението се разнесоха писъци. Носеше на ръце момиченце; взела го беше, без да се замисля. Можеше да носи още деца, ако трябваше, щеше да ги носи всички до едно.

Джени стигна първа до вратата. Зад нея прииждаха останалите и изведнъж я притиснаха към метала. Тя им викаше да се отдръпнат назад, но гласът ѝ едва се чуваше. Децата пищяха пронизително.

Вратата се отвори с трясък; десетки хора се опитваха да минат едновременно през нея. Всички действаха по инстинкт — да избягат, да оцелеят на всяка цена. Някои падаха, тълпата тъпчеше деца. Виралите се стрелкаха из помещението от стена до стена, от жертва на жертва с отвратително задоволство. Един от тях носеше дете в устата си и го размахваше като куче — парцалена кукла. Когато Сара се промъкна през вратата, безлика жена грабна детето от ръцете ѝ и я блъсна на пода в подножието на стълбите. Покрай нея тичаха хора. Сред хаоса изникна познато лице: Грейс с бебето на ръце. Седеше сгушена до стената. Горе се чуваха гърмежи. Сара дръпна Грейс за ръкава. Хвани ме за ръка.

Джени и Хана им махаха от върха на стълбите. Сара повлече Грейс към фоайето. Навън се водеше ожесточена битка. Пищяха деца, майки ги притискаха към себе си, никой не знаеше накъде да тръгне. Няколко души изтичаха в паниката си навън. Виралите се качваха по стълбите след тях.

Прозвуча силен трясък: фасадата на сградата избухна навътре. Разхвърчаха се тухли, стъкла, разцепени дъски. Във фоайето влетя военен камион. Зад волана седеше Холис.

— Качвайте се!

Ейми прегърна Алиша. Армията ѝ умираше; усещаше как душите им я напускат. Не ме разочаровахте, помисли си тя. Аз сгреших. Почивайте в мир, най-накрая сте свободни.

Виралите на Фанинг пробиха редиците. Ейми зарови лице във врата на Алиша. Щеше да стане бързо, за миг. Последната ѝ мисъл беше за Питър.

Имаше чувството, че я напада ято птици; сякаш във въздуха около тях пляскаха милиони криле.

Кейлъб гледаше как градът загива от покрива на сиропиталището.

Чу как пътеките покрай стената се срутват със страховит грохот. Имаше чувството, че наблюдава събитията отдалеч, че не е част от тях. Знаеше обаче, че когато стрелбата започне, това ще се промени. Двайсет и пет души: колко дълго щяха да удържат?

Престрелката затихна, уплашените писъци заглъхнаха. Градът потъваше в призрачна тишина. След миг обаче се разнесе нов звук. Кейлъб вдигна бинокъла. Армейски камион летеше с рев към болницата, съпроводен от две хъмвита. Мъжете по кулите стреляха неуморно, други се целеха в прозорците на кабината. В същото време Кейлъб зърна движение вдясно. От непрогледния мрак изникнаха двама души, които носеха трети.

Апгар.

Баща му.

Явно възнамеряваха да пресрещнат камиона пред входа. Краката на Кейлъб едва докосваха стълбата, докато слизаше. Едно от хъмвитата се отдели от другите автомобили; в покрива му се бяха вкопчили вирали. Преобърна се настрани и се затъркаля като животно, което се опитва да се отърси от рояк стършели. Камионът се движеше прекалено бързо; щеше да се блъсне в болницата. В последната секунда шофьорът завъртя рязко волана наляво и спря с пищящи гуми.

Холис слезе от кабината, Сара от ремаркето. Всички започнаха да прехвърлят деца през вратата. Кейлъб прескочи чувалите с пясък и хукна към баща си и генерала.

— Поеми го — каза баща му.

Кейлъб прихвана ранения мъж през кръста. Осъзна какво ще се случи: щяха да дадат последен отпор при сиропиталището. В трапезарията сестра Пег чакаше до отворения капак на укритието. Държеше пушка. Гледката беше толкова необичайна, че съзнанието на Кейлъб просто я отхвърли.

— Побързайте! — извика тя.

Баща му и Апгар наредиха на мъжете да заемат позиции покрай прозорците. Ръце се протягаха през отвора в пода, за да поемат децата, които слизаха в укритието болезнено бавно на фона на хаоса, който цареше наоколо. Жени пищяха, бебета плачеха. На Кейлъб му замириса на бензин. На пода лежеше преобърната празна туба, друга се търкаляше до вратата на килера. Наличието им се стори също толкова необичайно на Кейлъб, както пушката на сестра Пег. Войници хвърляха маси през прозорците. Други ги трупаха на барикади. Той зае позиция до най-близкия прозорец, насочи пушката си навън и започна да стреля.

Питър Джаксън, последният президент на Тексаската република, не бе очаквал да доживее утрото. Щом пътеката покрай стената започна да пада, той твърдо възнамеряваше да умре. Това бе единственият достоен изход. Ейми си бе отишла, приятелите му бяха загинали, градът беше опустошен и вината беше негова. Позорно би било да оцелее сред рухването на Кървил.

И последните цивилни бяха слезли през капака, но дали вратата щеше да удържи? Ако се съди по последните десет минути, Питър смяташе, че както всичко останало, и това ще свърши зле. Фанинг, неизвестно как, знаеше всичко.

Но трябваше поне да опита. Символиката беше важна, както беше казал Апгар. Виралите се трупаха навън. Докато продължаваше да стреля през прозореца, Питър нареди на войниците да слизат в укритието. Не оставаше нищо друго, освен да защитят себе си. И без това на повечето им бяха свършили патроните. Питър стреля за последно и пушката му изщрака на празно.

— Господин президент, да вървим.

Апгар стоеше зад него.

— Мислех, че вече ме наричаш Питър.

— Говоря сериозно. Трябва веднага да слезете в укритието.

Питър метна един празен пълнител навън. Не разбра дали уцели нещо.

— Оставам тук.

Питър така и не разбра с какво го удари Апгар. С дръжката на пистолет? С крак от счупен стол? Фрасна го по тила, краката му се подкосиха и се стовари на пода.

— Кейлъб — чу се гласът на Апгар, — помогни ми да пренесем баща ти.

Тялото не му се подчиняваше; мислите му приличаха на гладък лед — изплъзваха се. Някой го вдигна, след това отново го поставиха да легне. Странно, но се чувстваше като дете и в съзнанието му изникна спомен, в който беше малко момче, дори не момче, а бебе, което възрастни си предаваха от ръце на ръце. Видя надвесени над себе си лица, размазани, с неразличими черти. Положиха го върху дървена платформа. Най-накрая разпозна едно от лицата: сина му. Кейлъб обаче вече не беше дете, а мъж и изведнъж си смениха ролите. Изглежда, Кейлъб беше бащата, а той синът. Приятна размяна, неизбежна в известен смисъл и Питър се почувства щастлив, че е доживял до този момент.

— Всичко е наред, татко — каза Кейлъб. — В безопасност си.

И тогава светлината угасна.

Апгар затвори капака и чу как се заключва отвътре с изщракване.

— Можеше да отидеш с тях — каза сестра Пег.

— Ти също. — Той се изправи и я погледна. Наоколо цареше спокойствие. — Идеята за бензина беше добра.

— И аз така реших.

— Готова ли си?

Отгоре се чу шум: виралите рушаха покрива. Апгар взе пушка от пода, провери дали е заредена и я хвърли. Сестра Пег извади кибрит от туниката си. Запали клечка и я хвърли. Река от син огън плъзна по пода и се разпростря в няколко посоки.

— Ще тръгваме ли? — попита Апгар.

Тръгнаха бързо по коридора. Помещението се напълни с гъст дим. Спряха при вратата.

— Мисля в крайна сметка да остана — каза сестра Пег.

Апгар я погледна учудено.

— Така ще е най-добре — обясни тя. — Искам да съм… с тях.

Естествено, че щеше да постъпи така. За да ѝ покаже, че разбира, Апгар повдигна брадичката ѝ и я целуна леко по устните.

— О! — промълви монахинята задавено. За пръв път целуваше мъж. — Колко неочаквано.

— Нали не възразяваш?

— Ти винаги си бил прекрасно момче.

— Много мило от твоя страна.

Сестра Пег го хвана за ръце.

— Бог да те пази, Гунар.

— Теб също, сестро.

Апгар тръгна.

Сестра Пег се върна в коридора. В столовата пламъците пълзяха по стените. Тя се разкашля от гъстия пушек и легна върху капака. Времето ѝ в материалния свят изтичаше. Не се страхуваше какво ще стане; знаеше, че любяща ръка ще преведе духа ѝ отвъд. Огънят погълна сградата. Когато димът изпълни дробовете ѝ, пред очите ѝ се явиха лица. Стотици, хиляди лица. Нейните деца. Сега щеше да отиде при тях.

Виралите наблюдаваха сградата отвън. Пламъците играеха по безизразните им лица. Загубиха тази битка; не можеха да преминат огнената бариера. Въпреки това чакаха с надежда. Минаха часове. Сградата продължаваше да гори. Жаравата още тлееше, когато се зазори и лъчи светлина огряха смълчания град.

X

Изход

На война отивам.

Ричард Лъвлейс

На Лукаста, когато заминавам на война

Седемдесет и три

— Гриър.

Той спеше. До съзнанието му достигна глас.

— Лушъс.

Събуди се. Седеше в кабината на цистерната. Кръпката стоеше на отворената врата. През предното стъкло се виждаше мъгливото утро.

— Колко е часът? — попита Гриър. Устата му беше пресъхнала.

— Шест и трийсет.

— Трябваше да ме събудиш.

— Нали това правя.

Гриър слезе от камиона. Морето беше спокойно; ниско над гладката повърхност прелитаха птици.

— Нещо случи ли се, докато спях?

Кръпката сви рамене по обичайния си скован начин.

— Нищо важно. Малко преди изгрев видяхме малка група вирали да се движи надолу по брега.

— Къде?

— В основата на моста.

Гриър се намръщи.

— Това не ти ли се струва важно?

— Не се приближиха насам. Реших, че няма смисъл да те будя.

Гриър се качи в пикапа си и потегли към дока. Лор стоеше с ръце на кръста и гледаше съсредоточено кораба. Привършваха с ремонта.

— Колко още, докато напълним дока? — попита той.

— Три, може би четири часа. — Тя повиши тон. — Ранд, внимавай с веригата!

— Къде е той? — попита Гриър.

— Мисля, че е в бараката.

Намери Майкъл пред радиопредавателя.

— Кървил, обадете се, моля ви. Говори станцията в провлака. — След миг мълчание повтори думите.

— Не отговарят ли? — попита Гриър.

Майкъл поклати глава с разтревожено изражение.

— Забелязали са група вирали близо до моста.

Майкъл се обърна рязко.

— Приближили ли са насам?

— Кръпката твърди, че не са.

Майкъл разтри уморено очи.

— Знаят, че сме тук.

— Така изглежда.

Болтовете бяха нажежени. Питър стоеше на платформата под капака. Все още изпитваше тъпа болка в тила.

— Вече трябва да се е съмнало — каза Сара. — Какво да правим?

Кейлъб и Холис стояха до тях. Питър се вгледа в лицата им; и двамата изглеждаха уморени, нямаха сили да взимат решения. Никой не беше мигвал.

— Предлагам да изчакаме.

Мина около час. Питър дремеше на платформата, когато на капака се почука. Той докосна метала; болтовете бяха изстинали малко. Свали елека си и го уви около ръцете си; Кейлъб последва примера му. Двамата дръпнаха лостовете. През пролуката се процеди дневна светлина и ги блъсна силен мирис на пушек. Покапа вода. Отвориха капака докрай.

Чейс стоеше над тях с кофа в ръце и почерняло от сажди лице. Питър се качи по стълбата, останалите го последваха. От сиропиталището бяха останали само димящи руини. Все още беше ужасно горещо. Зад Чейс имаше група от седмина: трима войници с различен ранг и четирима цивилни, сред които една тийнейджърка и старец на поне седемдесет години. Всички държаха кофи, бяха покрити със сажди, а дрехите им бяха мокри. Разчистили бяха пътека между отломките. Огънят се бе прехвърлил и върху няколко от съседните сгради, които продължаваха да горят в различна степен.

— Радвам се да ви видя, господин президент.

Като всички други оцелели през нощта, Чейс беше извадил късмет. Когато пътеката покрай стената започнала да пада, той не бил на командната платформа, защото отишъл да донесе още муниции. Намирал се на стълбите от западната страна на портата. Тъкмо слязъл по тях, когато конструкцията се срутила. Двама войници го разпознали и го натоварили на джип за президентското укритие, но не стигнали дотам — нападнали ги вирали и изтръгнали шофьора през предното стъкло. Автомобилът се преобърнал и Чейс изхвърчал навън. С празна пушка той хукнал към най-близката сграда — малка дървена къща, използвана от данъчната служба за склад. Сред кутиите безполезни бумаги през следващите два часа към него се присъединили седмината оцелели, които сега стояха до него. Останали там до сутринта и се опитвали да не привличат внимание върху себе си, готови за неизбежния край.

От разсъмване се бяха появили и други оцелели, но съвсем малко на брой. Гледката на толкова трупове беше стъписваща. Долетели бяха лешояди. Децата не биваше да виждат подобно нещо. През нощта Сара преброи хората в укритието — 645 души, предимно жени и деца. Сара слезе отново, за да помогне на Джени да ги изведат.

— Какво е положението в другите укрития? — попита Питър.

— Виралите влезли през пода — отвърна мрачно Чейс.

— Оливия?

Чейс поклати глава.

— Много съжалявам, Форд.

Чейс поклати немощно глава. Все още не можеше да повярва.

— Тръбите?

— Наводнени са. Не знам как са го направили, но са ги наводнили.

На Питър му се зави свят.

— Питър? — Чейс го стисна за лакътя; изведнъж той се оказа по-силният от двамата.

— Никакви оцелели ли няма? — попита президентът.

Чейс поклати глава отрицателно.

— Има и още нещо, което трябва да видиш.

Апгар — жив, но на косъм от смъртта. Лежеше на земята до преобърнато хъмви. Автомобилът затискаше краката му, но това не беше най-лошото; върху отпусната на гърдите му ръка имаше отпечатък от зъби. Засега лежеше на сянка, но слънцето скоро щеше да се премести.

Питър коленичи до него.

— Гунар, чуваш ли ме?

Той отвори очи едва-едва.

— Здравей, Питър — в гласа му не се долавяше никаква емоция освен лека изненада.

— Не мърдай.

— Никъде няма да ходя. — Краката му бяха напълно смачкани, но като че ли не изпитваше болка. Той махна немощно с ръка. — Можеш ли да повярваш?

— Някой има ли вода?

Кейлъб му подаде почти празна манерка. Питър повдигна главата на Апгар и поднесе манерката към устните му. Запита се защо още не се е трансформирал. Разбира се, промените отнемаха различно време за различните хора. Апгар отпи няколко малки глътки и се отпусна назад.

— Вярно е онова, което разправят. Усещаш го отвътре. — Той си пое дълбоко въздух. — Колко са оцелелите?

Питър поклати глава.

— Неколцина.

— Не обвинявай себе си.

— Гунар…

— Приеми това, което ще ти кажа, като последния ми официален съвет. Направи всичко по силите си. Време е да изведеш хората оттук. — Генералът облиза устни и отново вдигна разкървавената си ръка. — Първо обаче се погрижи за мен. Не искам хората да ме виждат в това състояние.

Питър се обърна и огледа групата: Чейс, Холис, Кейлъб, няколко войници. Всички се взираха с празни погледи. Той самият беше вцепенен; станалото му се струваше нереално.

— Някой да ми даде оръжие.

Холис извади нож. Питър го взе. За момент се усъмни, че ще има сили да направи нужното. Той клекна до Апгар, скрил ножа зад гърба си, за да не го види.

— За мен беше чест да работя при вас, господин президент.

През сълзи Питър задавено извиси глас и изрече думи, които никой не беше изричал от двайсет години.

— Този мъж е войник от Експедиционния! Време е да поеме по последния си път! Три пъти ура за генерал Гунар Апгар!

— Ураааа!

Апгар си пое дълбоко въздух и издиша бавно. По лицето му се разля спокойствие.

— Благодаря ти, Питър. Готов съм.

Питър стисна здраво ножа.

Питър гледаше трупа на Апгар. Умря бързо, почти незабележимо. Изпъшка, когато ножът го прободе, с широко отворени очи.

— Донесете ми одеяло.

Всички мълчаха.

— По дяволите, какво ви става? Ти… — Той посочи към един от войниците. — Как се казваш, редник?

Мъжът изглеждаше зашеметен.

— Сър?

— Името ли не си знаеш? Слабоумен ли си?

Войникът преглътна нервно.

— Казвам се Верон, сър.

— Подготви погребението му. Всички да се съберат на плаца след трийсет минути. Искам погребение с военни почести, ясно ли е?

След това огледа останалите.

— Проблем ли има, редник?

— Татко… — Кейлъб сграбчи баща си за лакътя и го накара да го погледне. — Знам, че ти е мъчно. Той беше твой приятел. Аз ще намеря одеяло.

По лицето на Питър се стичаха сълзи; челюстта му трепереше яростно.

— Няма да го оставим на лешоядите.

— Има твърде много трупове. Нямаме време.

Питър го отблъсна.

— Този човек е герой. Заради него сме живи.

Кейлъб каза с премерен тон:

— Знам, татко, всички го осъзнаваме. Но генералът беше прав. Трябва да помислим какво ще правим.

— Ще ти кажа какво ще направим. Ще го погребем…

— Господин президент.

Питър се обърна: Джок. Някой беше превързал глезена му и му беше намерил чифт патерици. Изглеждаше задъхан и потен.

— Какво има пък сега?

Джок се колебаеше.

— По дяволите, изплюй камъчето!

— Изглежда… навън има оцелели.

Едната част на портата беше разбита и висеше на пантата си; другата половина лежеше на земята на стотина метра от стената. Когато се приближиха, Питър остана със странното впечатление, че през нощта е валял сняг. Фин бял прах покриваше всичко. След миг разбра какво представлява. Мъртвата армия на Картър; под слънчевите лъчи костите им се разграждаха.

Ейми седеше до стената, свила колене до гърдите си, взряна в полето. Покрита с пепел, тя приличаше на призрак от детска приказка. На метър-два от нея, до трупа на Воин, лежеше Алиша. Гърлото на коня беше срязано. По раните му бяха накацали мухи.

Питър отиде с бърза крачка при нея. Ейми вдигна глава.

— Той не ни уби — промълви тя замаяно. — Защо не ни уби?

Питър почти не я забеляза; вниманието му беше насочено към Алиша.

— Ти си знаела! — Той хвана Алиша за ръката и рязко я обърна по гръб. — Знаела си от самото начало!

— Питър, престани! — извика Ейми.

Той падна на колене пред Алиша и я стисна за гърлото. Очите му блестяха от гняв.

— Той ми беше приятел!

Към виковете на Ейми се присъединиха и други, но Питър не им обърна внимание. От гърлото на Алиша излезе хриплив звук; устните ѝ посиняваха. Присвила бе очи на утринната светлина. Погледите им се срещнаха. Питър видя в очите ѝ не страх, а фаталистично примирение. Хайде, убий ме, сякаш му казваше тя. Всичко правехме заедно, защо не и това? Той напипа трахеята ѝ и натисна. Отзад го сграбчиха ръце. Дърпаха го за раменете, опитваха се да откопчат пръстите му от гърлото ѝ.

— Той ми беше приятел, а ти го уби! Уби целия град! — Можеше да ѝ прекърши гръкляна само с едно натискане. — Предателка! Признай си, че си знаела!

Мощна сила го дръпна назад. Той падна по гръб в прахта. Холис.

— Питър, успокой се.

Холис застана между него и Алиша, която кашляше. Ейми стоеше на колене до нея и държеше главата ѝ в скута си.

— Всички я чухме — каза Холис. — Опита се да ни предупреди.

Лицето на Питър пламтеше; ръцете му бяха свити в юмруци; целият се тресеше от гняв.

— Тя ни излъга.

— Разбирам, че си ядосан. Но не е знаела.

Питър се огледа. Всички бяха вперили изумено очи в него. Кейлъб. Чейс. Джок, подпрян на патериците си. Старецът, който, неясно защо, все още държеше кофа в ръце.

— Ще я оставиш ли на мира? — попита Холис.

Питър преглътна. Пелената на гнева започна да се разсейва. След миг той кимна.

— Добре тогава — рече Холис и помогна на Питър да се изправи. Кашлицата на Алиша се беше успокоила. — Кейлъб, отиди да доведеш Сара.

Ейми стоя плътно до Алиша, докато Сара пристигне. При вида на Алиша се стъписа.

— Шегувате ли се? — В тона ѝ нямаше и следа от съчувствие.

— Моля те, Сара — каза Ейми през сълзи.

— Нима очаквате да ѝ помогна? — Сара погледна към другите. — Да върви по дяволите.

Холис я хвана за раменете и я накара да го погледне.

— Тя не ни е враг, Сара. Моля те, повярвай ми. А и ще ни е нужна.

— За какво.

— За да ни помогне да се измъкнем оттук. Не само на нас, но и на Пим, Тео и момичетата.

Сара въздъхна и се отдръпна от съпруга си. Клекна до Алиша, огледа я набързо и вдигна глава.

— Не искам публика. Ейми, ти можеш да останеш. Вие ми направете място.

Групата отстъпи назад, а Кейлъб дръпна Питър настрани.

— Татко, добре ли си?

Питър не знаеше какво да отговори. Гневът му се беше стопил, но не и съмненията. Той погледна зад гърба на сина си. Сара движеше ръце по гърдите и корема на Алиша и натискаше леко.

— Да.

— Всички ще те разберат.

Кейлъб не каза нищо повече. След няколко минути Сара стана и дойде при тях.

— Има много счупвания — тонът ѝ беше безразличен; просто си вършеше работата. — Не мога да преценя колко точно наранявания има, но в нейния случай оздравяването протича различно. Няколко от огнестрелните рани вече са се затворили, но не знам какво става с вътрешните органи. Гръбнакът ѝ е счупен и открих още шест фрактури.

— Ще оживее ли? — попита Ейми.

— Друг човек вече щеше да е мъртъв. Мога да зашия раните и да наместя счупената кост на крака. Трябва да го обездвижим. Иначе… нямам представа.

Кейлъб и Чейс пристигнаха с носилка и отнесоха Алиша в града. Всички оцелели се бяха събрали при портата. Джени и Хана разнасяха кофи с вода и гребяха с черпаци. Тук-там се чуваше плач или се водеха тихи разговори.

— Сега какво? — попита Кейлъб.

Питър гледаше безучастно. Из въздуха се носеше пепел. Пожарите се разпростираха от сграда на сграда; щяха да изпепелят всичко чак до реката. Онези части от града, които не бяха засегнати от огъня, щяха да се рушат в продължение на десетилетия. Дъждовете и ветровете щяха да се погрижат за тях. Питър виждаше как Кървил ще се превърне в поредния град от руини. Изведнъж го блъсна простичката мисъл, че градът е унищожен. Почувства се напълно сломен.

— Кейлъб?

— Да, татко?

Питър се обърна. Синът му и останалите оцелели чакаха нареждания.

— Трябват ни автомобили. Автобуси, камиони, каквото намерим. И бензин. Холис, отиди с него. Форд, как сме с тока?

— Нищо не работи.

— В казармата има резервен генератор. Виж дали ще успееш да го пуснеш. Ще трябва да се свържем с Майкъл и да му съобщим, че идваме. Сара, ти отговаряш за хората. Ще ни трябва вода и храна за днес. Но никой да не се отдалечава. Никакво търсене на близки и събиране на багаж.

— Няма ли поне да изпратим група да огледа за оцелели? — попита Ейми.

— Вземи двама мъже и един джип. Започнете от другата страна на реката. Не ходете в сенчести райони и не влизайте в сградите.

— Искам да помогна — обади се Джок.

— Добре, но не се бавете. Имате един час. Качвайте само ранените. Всеки, който може да ходи, ще дойде сам дотук.

— А ако намерим заразени, които още не са се трансформирали? — попита Кейлъб.

— От тях зависи. Предложете им да ги избавите от мъките. Ако откажат, оставете ги където са. Няма никакво значение — Питър замълча за миг. — Ясно ли е?

Всички кимнаха.

— Значи приключихме тук. След един час тръгваме.

Седемдесет и четири

Бяха 764 на брой. Мръсни, изтощени, уплашени, объркани. Пътуваха с шест автобуса по трима на седалка; четири камиона, пълни с хора; осем пикапа, военни и цивилни, с ремаркета пълни с провизии — вода, храна, бензин. Разполагаха със съвсем малко оръжия и почти никакви муниции. Децата бяха 532 на брой, 309 от тях под шест години. 122 майки с деца под три години, от които 19 жени с новородени бебета. От останалите 110 души 68 бяха мъже, а 42 жени — всички на различна възраст. Трийсет и двама бяха войници. Девет бяха на повече от шейсет години; най-възрастната — вдовица, прекарала нощта в къщата си, мърморейки, че цялата шумотевица навън е някаква глупост — беше на осемдесет и две. Сред тях имаше механици, електротехници, медицински сестри, тъкачи, магазинери, фермери, ковачи, един оръжейник и един обущар.

Един от пътниците беше доктор Браян Елакуа. Прекалено пиян, за да разбере нарежданията да се скрие в язовира, нощта го завари да се чуди къде са се дянали всички. Прекара двайсет и четирите часа, откакто пристигна в Кървил, като се напи до несвяст в изоставената къща, в която някога живееше — истинско чудо беше, че изобщо я намери — и се събуди сред смущаваща тишина през нощта. Излезе, за да търси още алкохол, и се озова на площада точно когато започна престрелката. Беше ужасно пиян и дезориентиран. Зачуди се защо се стреля и реши да отиде в болницата. Там може би някой щеше да му каже какво става. Пред болницата обстановката беше също толкова озадачаваща: и тук се стреляше, кънтяха писъци, бръмчаха автомобили. Елакуа залегна. Нямаше представа какво става. Изведнъж се запита притеснено къде е жена му. Вярно, че я ненавиждаше, но беше свикнал да е наблизо. Къде се беше дянала?

Всички тези въпроси се изпариха от главата му, когато прозвуча шокиращ трясък и той падна на земята. В болницата се заби камион. Той стана и тръгна с олюляване напред. Помисли си, че вероятно има ранени, които се нуждаят от помощ. „Качвайте се!“, викаше шофьорът на камиона. Елакуа изкачи стълбите и го посрещнала гледка, която пияният му мозък не можеше да проумее. Преддверието на болницата беше пълно с пищящи жени и деца. Войниците ги товареха в ремаркето, като в същото време стреляха над главите им към стълбището. В блъсканицата зърна познато лице. Сара Уилсън? Имаше чувството, че я беше виждал наскоро, макар да не помнеше точно къде. Във всеки случай му се стори добра идеята да се качи в камиона. Проправи си път през тълпата. В краката му се мотаеха деца. Шофьорът на камиона запали двигателя. Елакуа вече беше стигнал до ремаркето. Почти нямаше място. Освен това трябваше да вдигне крак върху бронята, за да се качи — действие, което изискваше сериозна координация.

— Помощ — изстена той.

Някой му подаде милостиво ръка и го изтегли в ремаркето. Камионът потегли и той политна напред. Сред ужасяващото друсане и мъглата на объркването Браян Елакуа получи прозрение: беше живял недостойно. Не беше нарочно, опитвал се бе да е достоен човек, но с годините се бе отклонил далеч от правия път. Ако оцелея, помисли си той, повече няма да близна алкохол.

Ето така шестнайсет часа по-късно Браян Елакуа се озова в автобус с 87 жени и деца, потънал в екзистенциалната депресия на невъобразим махмурлук. Все още бе ранна утрин, обагрена в мека златиста светлина. Той гледаше през прозореца заедно с много други как градът се смалява и изчезва от поглед. Не знаеше къде отиват. Говореше се, че някакъв кораб ще ги отведе на безопасно място, но му бе трудно да го повярва. Защо именно той, безполезният пияница, беше оцелял? До него на седалката седеше момиченце с рижава коса, вързана на опашка с панделка. На четири-пет години беше, облечено с дебела вълнена рокля; краката му бяха боси и мръсни, осеяни с драскотини. Притискаше към гърдите си дрипава плюшена играчка с формата на животно — мечка или куче. Гледаше право напред.

— Къде са родителите ти, миличка? — попита Елакуа. — Защо си сама?

— Защото са мъртви — отвърна детето с равен тон, без да го погледне. — Всички са мъртви.

В този миг Браян Елакуа зарови лице в ръцете си и се разплака.

Зад волана на първия автобус, Кейлъб гледаше часовника. Наближаваше пладне; пътуваха от четири часа. Пим и Тео седяха зад него с момичетата. Оставаше му половин резервоар бензин; щяха да спрат в Розенбърг, където ги чакаше цистерна от провлака, за да заредят. В автобуса цареше тишина; никой не говореше. Повечето деца спяха, унесени от движението.

Отминали бяха последните селища, когато радиостанцията изпращя:

— До всички автобуси. Спрете. Имаме авария.

Кейлъб спря и слезе от автобуса. Баща му, Чейс и Ейми слязоха от първото хъмви в колоната. Четвъртият автобус пушеше, а от радиатора му течеше вода.

Холис, покачен върху бронята, махаше над двигателя с парцал.

— Мисля, че е водната помпа.

— Можеш ли да я поправиш? — попита Питър. — Не бива да се бавим.

Холис скочи на земята.

— Невъзможно. Автобусите са много стари. Изненадвам се, че изобщо издържаха дотук.

— Така и така сме спрели, да заведем децата до тоалетна — предложи Сара.

Питър направи нетърпелив жест. Всяка минута забавяне можеше да се окаже фатална.

— Внимавайте за змии. Само това ни трябва в момента.

Заведоха децата в колона до високата трева край пътя — момиченцата от едната страна на автобуса, момченцата от другата. Конвоят беше готов да потегли отново след двайсет минути. Духаше горещ тексаски вятър. Беше 13:30 часът и слънцето напичаше безмилостно.

Готови бяха да напълнят дока с вода. Майкъл, Лор и Ранд се намираха в една от шестте помпени станции, готови да отвъртят крановете. Гриър и Кръпката пътуваха за Розенбърг с последната цистерна.

— Не е ли редно да кажем нещо? — обърна се Лор към Майкъл.

— Какво например? „Сезам, отвори се!“?

Крановете не бяха завъртани от седемнайсет години. Майкъл пъхна железен лост между пречките на един от тях; Лор държеше чук. Майкъл и Ранд натиснаха лоста с цялата си тежест.

— Удряй!

Лор замахна с чука, но той се плъзна по лоста.

— За бога! — Майкъл стисна устни. Лицето му беше почервеняло от напъване. — Удари здраво!

Лор заудря с всички сили, но кранът не помръдваше.

— Лоша работа — рече Ранд.

— Нека опитам аз — предложи Лор.

— Какво значение има? — Но след като Лор го изгледа, Майкъл отстъпи настрани. — Както искаш.

Лор не махна лоста, а се опита да завърти крана с ръце.

— Няма да стане така — отбеляза Ранд.

Лор не му обърна внимание. Разтвори крака на широчината на раменете си. Мускулите на ръцете ѝ изпъкнаха.

— Безсмислено е — каза Майкъл. — Трябва да намерим друг начин.

И в този миг като по чудо кранът започна да се върти. Чуха движението — през преградата започна да се просмуква вода. Кранът рязко се развъртя. Морската вода започна да нахлува в дока. Лор се отдръпна и вдигна победоносно ръка.

— Явно ние сме го разхлабили — смотолеви Ранд.

Тя им се усмихна насмешливо.

Моментът наближаваше.

Армията му бе разбита. Картър усети как дремльовците го напускат: уплашен вик, пронизваща болка и накрая покой. Душите им преминаха през него като вятър, водовъртеж от спомени, и се стопиха.

Изпълни последните си задачи за деня с мрачно усещане. Под облачното небе той окоси ливадата, заключи вратата с катинар и се обърна да огледа двора. Безупречно косената трева. Ниските храсти, обрамчващи пътеките. Дърветата и цветята, които се разстилаха като цветен килим. Сутринта до портата се беше появил миниатюрен декоративен клен. Госпожа Ууд открай време искаше такова дръвче. Картър пренесе саксията в ъгъла на двора и посади дръвчето. Клоните му бяха елегантни като женски ръце. Имаше чувството, че с посаждането на дървото работата му тук приключва — това беше последният му дар за двора, за който се бе грижил толкова дълго.

Избърса чело. Пръскачките се включиха. В къщата момичетата се смееха. На Картър му се искаше да ги види, да поговори с тях. Представи си как играят на двора, подхвърлят си топка. Децата имаха нужда да прекарват повече време на чист въздух.

Надяваше се да не мирише много. Подуши се под мишниците и реши, че положението не е чак толкова зле. Огледа се в прозореца на кухнята. Отдавна не го беше правил. Струваше му се, че не се е променил особено, че лицето му е напълно обикновено, като на всеки друг.

За пръв път от цял век Картър отвори портата и излезе.

Въздухът тук не бе по-различен; очакваше точно обратното. Наоколо се носеха обичайните градски шумове, но самата улица беше тиха. Отиде в началото на алеята, за да изчака, и си повя с шапката.

По това време на деня всичко се променяше. Птиците, насекомите, червеите в тревата — всички те го усещаха. Из клоните на дърветата жужаха жътварки.

Седемдесет и пет

17:00 ч.: Гриър и Кръпката чакаха в кабината на цистерната от два часа. Кръпката четеше списание — по-скоро го разглеждаше. Заглавието му беше „Нешънъл джиографик за деца“ и страниците му се късаха от подвързията, когато ги прелистеше. Той побутна Гриър по рамото и му показа снимка.

— Как мислиш, островът дали ще изглежда така?

Снимката беше на джунгла: месести зелени листа, пъстроцветни птици, виещи се навсякъде лиани. Гриър беше твърде напрегнат, за да я разгледа подробно.

— Не знам. Може би.

— Дали там има хора?

Гриър погледна на север през бинокъла си.

— Съмнявам се.

— Ако има, дано са дружелюбни. Иначе какъв е смисълът?

Минаха още петнайсет минути.

— Дали да не отидем да ги потърсим? — попита Кръпката.

— Чакай, май ги виждам.

В далечината се вдигаше облак прах. Постепенно конвоят се приближи. Гриър и Кръпката слязоха от цистерната, когато първият автомобил от колоната спря.

— Защо се забавихте? — обърна се Гриър към Питър.

— Два от автобусите се повредиха. Пробит радиатор и счупена ос.

Заредиха всички превозни средства с изключение на два малки пикапа, които си носеха допълнителни туби с бензин. Гриър организира една група да налива бензина в туби и друга да зарежда автобусите. Позволиха на децата да слязат, но без да се отдалечават.

— Колко време ще отнеме? — попита Чейс.

Отне повече от час. Сенките започнаха да се удължават. Оставаха им още осемдесет километра, но те щяха да са най-тежки. Автобусите нямаше да могат да развият повече от трийсет километра в час по неравния път.

Конвоят потегли отново.

Докът се пълнеше от седем часа. Всичко беше готово — акумулаторите бяха заредени, помпите работеха, двигателите чакаха да бъдат запалени. Корабът беше вързан с вериги, за да не отплава. Майкъл седеше с Лор в лоцманската кабина. Нивото на водата вече достигаше метър над ватерлинията — в допустими граници, но въпреки това тревожно.

— Не издържам вече — каза Лор.

Тя крачеше нервно из тясната кабина. Майкъл попита по микрофона:

— Ранд, какво е положението долу?

Ранд обикаляше долните палуби и проверяваше спойките.

— Засега всичко изглежда наред. Не открих течове.

Нивото на водата продължаваше да се повишава; морето обгръщаше корпуса в студена прегръдка. Но корабът не помръдваше.

— Рояци, ще се побъркам — изстена Лор.

— Досега не съм те чувал да използваш този израз — отбеляза Майкъл.

— Вече разбирам смисъла му.

Майкъл вдигна ръка; усетил беше нещо. Съсредоточи се. Отново го усети: едва доловимо потреперване на корпуса. Погледна към Лор; и тя го беше усетила. Корабът се движеше. Палубата изскърца силно под краката им.

— Готово! — извика Лор.

Бергенсфиорд започна да се надига във водата.

В края на улицата колата зави влудяващо бавно. Картър излезе на платното и застана на пътя ѝ. Не вдигна ръка; не ѝ даде никакъв знак да спре. Колата спря пред краката му. Шофьорката отвори прозореца. Лъхна го студен въздух и мирис на кожени седалки.

— Господин Картър?

— Радвам се да ви видя, госпожо Ууд.

Облечена беше с тенис екипа. Лъскавите кутии на задната седалка, бебешкото столче с плюшените играчки, слънчевите очила, вдигнати на челото ѝ: всичко изглеждаше като в деня, в който се запознаха.

— Изглеждате добре — каза той.

Тя се вгледа с присвити очи в лицето му, сякаш се опитваше да прочете много дребен текст.

— Ти ме спря.

— Да, госпожо.

— Не разбирам. Защо го направи?

— Бихте ли паркирали на алеята? Трябва да поговорим.

Тя се огледа объркано.

— Не се тревожете — успокои я той.

Госпожа Ууд неохотно зави по алеята и изключи двигателя. Картър отново отиде до прозореца. Рейчъл гледаше през предното стъкло с ръце върху волана, сякаш се страхуваше да се обърне към него.

— Мисля, че не бива да спирам — каза тя.

— Не се притеснявайте.

В гласа ѝ се прокрадна паника.

— Не е редно. Не бива да го правя.

Картър отвори вратата.

— Елате да видите градината, госпожо Ууд. Поддържах я в изрядно състояние.

— Трябва да карам колата. Това е моята задача.

— Тази сутрин посадих един от онези декоративни кленове, които толкова харесвате. Елате да видите колко е хубав.

Тя замълча за момент.

— Клен ли?

— Да, госпожо.

Рейчъл кимна колебливо.

— Знаех си, че в онзи ъгъл най ще приляга декоративен клен. Нали се сещаш за кое място говоря?

— Разбира се.

Тя се обърна и го погледна с присвити сини очи.

— Винаги мислиш за мен, нали, Картър? Винаги намираш подходящите думи. Не съм имала по-добър приятел от теб.

— О, вероятно грешите.

— Да, имам приятели. Рейчъл Ууд има много приятели. Но никой не ме разбира като теб. — Тя го погледна благо. — Страшна комбина сме ние двамата, а?

— И аз така мисля, госпожо Ууд.

— Помолих те да ме наричаш Рейчъл.

По лицето ѝ се изписа изражение, сякаш току-що бе осъзнала нещо.

— Рейчъл и Антъни! Като герои от филм сме.

Картър ѝ подаде ръка.

— Ела с мен, Рейчъл. Всичко ще е наред, ще видиш.

Рейчъл пое ръката му и слезе от колата. Спря пред отворената врата и си пое дълбоко въздух.

— Мирише прекрасно — каза тя. — На какво?

— Вероятно на току-що скосената морава.

— Разбира се. Спомних си. — Тя се усмихна доволно. — Откога не съм помирисвала прясно окосена трева? Изобщо откога не съм усещала миризми.

— Градината те чака. Там всичко ухае прекрасно.

Рейчъл го остави да я поведе напред. Сенките се издължаваха; скоро щеше да се свечери. Когато стигнаха до портата, тя спря.

— Знаеш ли как ме караш да се чувствам, Антъни? Отдавна търся подходящите думи.

— Как?

— Караш ме да се чувствам видима. Все едно преди да те срещна, бях невидима. Налудничаво ли ти се струва? Вероятно.

— Не — отвърна Картър.

— Мисля, че го усетих още онази сутрин под надлеза. Помниш ли? — Рейчъл се взря замислено в празното пространство. — Всички надуваха клаксоните и викаха, а ти седеше с табела: „Гладен съм. Помогнете, ако можете. Бог да ви благослови“. Помислих си, че си важен, че не седиш там случайно. Помислих си, че е било писано пътищата ни да се пресекат.

Картър отвори портата и влязоха в двора. Тя още го държеше подръка, все едно бяха младоженци в църква. Рейчъл пристъпваше тържествено; сякаш всяка стъпка изискваше сила на волята.

— Колко е красиво, Антъни!

Спряха при басейна. Водата беше синя и гладка като огледало. Около тях градината тънеше в цветове и живот.

— Не мога да повярвам на очите си. Колко ли си се трудил.

— Не беше проблем. Имах и помощник.

Рейчъл го погледна.

— Нима? Кой?

— Една приятелка на име Ейми.

Рейчъл се замисли и вдигна пръст към устните си.

— Мисля, че неотдавна се запознах с една Ейми. Качих я в колата. Ей толкова висока, с черна коса?

Картър кимна.

— Много мило момиче. И каква прекрасна кожа имаше. — По лицето ѝ се разля усмивка. — Какво е това?

Погледът ѝ беше спрял върху розовите цветя. Тя пусна ръката му и отиде до лехите. Картър я последва.

— Прекрасни са, Антъни! — възкликна тя и коленичи.

Картър беше посадил два вида: едните тъмнорозови, а другите по-светли, със зелени жилки и извити стебла.

— Може ли да си откъсна?

— Ако желаеш. Посадих ги за теб.

Рейчъл избра едно тъмнорозово цвете и го откъсна. Вдигна го и го помириса.

— Това цвете се нарича Cosmos bipinatus. Знаеш ли какво означава „Космос“? — попита тя.

— Не.

— Идва от гръцки. Означава „вселена в равновесие“. Странно, нямам представа откъде знам това. Вероятно сме го учили в училище. — След миг мълчание добави: — Хейли ги обожава. — Взираше се в цветето, сякаш беше талисман или ключ за врата, която все не успяваше да отвори.

— Вярно е — отвърна Картър.

— Закичва ги в косата си. И в косата на сестра си.

— Госпожица Райли е сладка като буболечка.

Вечерта се спускаше над клоните на дърветата. Рейчъл вдигна лице към небето.

— Имам толкова много спомени, Антъни, че понякога не мога да ги подредя.

— Ще си спомниш — увери я той.

— Помня басейна.

Започваше се. Картър клекна до нея.

— Онази сутрин. Всичко беше ужасно. Студено. — Рейчъл въздъхна печално. — Чувствах се невероятно тъжна. Все едно потъвах в безбрежен черен океан, а ти беше до мен. Не се виждаше бряг, нямаше надежда. С теб бяхме сами в тъмната вода и знаех добре, че така ще си останем навеки.

Рейчъл замълча, потънала в тежкия спомен. Захладня; уличните лампи светнаха, а светлината им, отразена в ниските облаци, обливаше всичко с меко сияние.

— Тогава те видях. Тук, на двора, с Хейли. Просто… Показваше ѝ нещо. Май беше жаба. Непрекъснато ѝ показваше разни интересни неща, за да я развеселиш. — Тя поклати бавно глава. — Знаех, че си ти. Убедена бях. Но видях друг.

Тя се взираше в земята с празен поглед. Сега щеше да си спомни всичко, болката, ужаса от онзи ден.

— Видях Смъртта, Антъни.

Картър не я прекъсна.

— Знам, че звучи налудничаво. А ти се държеше толкова добре с всички ни. Но когато те видях с Хейли, си помислих: „Смъртта е дошла. На прага ми е и се кани да отведе дъщеря ми. Но несъмнено греши. Трябва да отведе мен. Аз трябва да умра“.

Денят вървеше към своя край. Стъмваше се. Рейчъл вдигна лице и го погледна умолително с насълзени очи.

— Затова го направих, Антъни. Знам, не беше честно от моя страна. Постъпката ми е непростима. Но това беше причината.

Рейчъл се разплака. Картър я прегърна и тя се отпусна в обятията му. Топлата ѝ кожа ухаеше приятно; долавяше се нотка на парфюм. Колко дребна беше, а той самият не беше висок. Все едно беше мъничко птиченце.

В къщата момичетата се смееха.

— О, боже, оставих ги сами — изплака Рейчъл. — Как можах да ги оставя? Миличките ми. Миличките ми момиченца.

— Тихо — каза Картър. — Време е да се освободиш от старите тегоби.

Стояха прегърнати дълго. Нощта се бе спуснала окончателно; въздухът беше влажен от роса и неподвижен. Момиченцата в къщата тананикаха мелодия без думи, подобна на чуруликане.

— Чакат те — каза Картър.

Рейчъл поклати глава върху гърдите му.

— Не мога да ги погледна в очите. Нямам сили.

— Прояви смелост, Рейчъл. Бъди смела заради децата си.

Тя му позволи да я вдигне от земята и се вкопчи в лакътя му с две ръце. Картър я поведе с бавни крачки покрай басейна към задната врата. В къщата беше тъмно. Незнайно защо, Картър не се изненада. Това просто бе една от особеностите на този свят.

Спряха пред вратата. От къщата долетя смях и скърцане на пружини: децата скачаха по леглата.

— Няма ли да отвориш? — попита Рейчъл.

Картър мълчеше. Рейчъл се вгледа внимателно в лицето му и изражението ѝ се промени. Разбра, че трябва да влезе сама.

— Така трябва — обясни ѝ Картър. — Върви при тях и ги поздрави от мен. Кажи им, че мисля за тях всеки ден.

Рейчъл погледна несигурно към бравата. Вътре момичетата се смееха радостно.

— Господин Картър…

— Антъни.

Тя го погали по бузата. Отново плачеше; очите на Картър също бяха насълзени. Когато го целуна, усети не само меките ѝ устни и топлия ѝ дъх, но и смесените им солени сълзи, от които лъхаше печал.

— Бог да те благослови, Антъни.

И още преди топлината на целувката да изчезне напълно, Рейчъл отвори вратата и влезе в къщата.

Седемдесет и шест

2:30 ч.: Почти се беше стъмнило, а конвоят пъплеше едва-едва.

Движеха се по крайбрежието покрай ниски храсти, по неравен, осеян с дупки път. Чейс караше съсредоточено, стиснал здраво волана и вперил поглед напред. Ейми седеше отзад.

Питър се обади по радиостанцията на Гриър, който караше цистерната в края на колоната.

— Още колко остава?

— Десет километра.

Десет километра с трийсет километра в час. Слънцето почти напълно се беше скрило.

— След малко би трябвало да видим моста — добави Гриър. — Провлакът се намира южно от него.

— Трябва да побързаме — заяви Питър.

Увеличиха скоростта на петдесет и пет километра в час. Питър се обърна назад, за да се увери, че останалата част от конвоя не изостава. Настигаха ги. Кабината на хъмвито се освети, когато първият автобус в колоната пусна фаровете.

— Да увелича ли още скоростта? — попита Чейс.

— Не засега.

Минаха през голяма дупка и автомобилът подскочи с трясък.

— Автобусите ще се разпаднат — каза Чейс.

На хоризонта пред тях се появи светлина: луната. Тя изгря над източния хоризонт, пламтяща и кръгла. В мига, в който зърнаха силуета на моста в далечината, Питър отново вдигна радиостанцията.

— Шофьори, виждате ли нещо обезпокоително?

Всички отговориха отрицателно.

През прозореца на лоцманската кабина Майкъл и Лор наблюдаваха шлюзовете на дигата. Левият се беше отворил без проблем, но десният не успя. Спрял беше под ъгъл от 150 градуса спрямо дока. От два часа се опитваха да го отворят докрай.

— Повече нищо не мога да измисля — каза по радиостанцията Ранд от кея. — Явно няма да успеем да приберем преградата повече.

— Ще успеем ли да минем? — попита Лор. Вратата тежеше четирийсет тона.

Майкъл нямаше представа.

— Ранд, слез в машинното, трябваш ми.

— Съжалявам, Майкъл.

— Няма защо. Направи каквото можа. — Той закачи радиостанцията на таблото. — Мамка му!

Лампичките на таблото угаснаха.

На четирийсет и пет километра на изток същата лятна луна беше изгряла над Шеврон Маринър. Оранжевата ѝ светлина огряваше палубата и блещукаше над мръсната вода в лагуната.

Капакът отхвърча нагоре с гръм като от експлозия и се издигна във въздуха, сякаш по своя воля. Полетя в нощното небе и като човек, потънал в мисли, спря за момент във връхната точка от полета. За миг застина, сякаш притежаваше магически сили, неподвластни на гравитацията. Но след това полетя надолу и цопна във водата.

След него се появи Картър. Той се приземи с тупване на палубата и клекна; подпря се с ръка, сякаш се готвеше за атака. Подуши въздуха, ухаещ на свобода. Бризът погали тялото му. От всички страни го заляха гледки и звуци. Погледна към луната. С необикновено острото си зрение забеляза и най-дребните детайли по повърхността ѝ — кратерите и каньоните, възвишенията и падините — почти триизмерно. Почувства кръглата ѝ форма, каменистата ѝ повърхност — сякаш си стискаха ръце.

Време бе да потегля.

Качи се на покрива на офис сградата. Високо над наводнения град Картър огледа сградите и подобните на фиорди канали между тях. Състави си маршрут, видя го свръхестествено ясно. Сто метра до първия покрив, още петдесет до втория, двеста до третия, но той беше с петнайсет метра по-нисък и съответно щеше да се наложи да промени скоростта си с…

Отиде до единия края на покрива. Най-важното беше да се засили достатъчно и да отскочи в точния момент. Приклекна.

Десет дълги крачки и полетя. Издигна се на фона на огряното от луната небе като комета. Приземи се на първия покрив; остана му предостатъчно място. Претърколи се, засили се отново и скочи.

Събирал бе сили цяло столетие.

В ремаркето на третия камион в колоната, сред другите ранени, Алиша лежеше завързана с дебели ремъци за носилката през раменете, кръста и коленете; четвърти ремък минаваше през челото ѝ. Десният ѝ крак беше шиниран от глезена до хълбока; едната ѝ ръка, дясната, беше завързана за гърдите ѝ. Цялата беше в бинтове, шевове и превръзки.

Тялото ѝ се възстановяваше бързо. Но процесът беше сложен и несъвършен заради многобройните наранявания и особено заради раздробената бедрена кост. Тялото ѝ на вирал бе способно на много подвизи, но не можеше да подреди пъзел. Можеше да се каже, че Алиша Донадио още диша само по навик — заради решимостта си да довършва докрай всичко, с което се захване. Но всякакво желание за действие се беше изпарило. Всеки изминал час на друсане по неравния път ѝ се струваше като наказание и доказателство, че Питър беше прав. Предателка. Знаела си. Ти ги уби.

Сара седеше на една от пейките до нея. Алиша осъзнаваше, че Сара я мрази; виждаше ненавистта в очите ѝ, в начина, по който избягваше погледа ѝ, докато преглеждаше раните, мереше температурата и пулса и наливаше отвратителната отвара в устата ѝ, за да намали болката и да я държи упоена. На Алиша ѝ се искаше да каже нещо на жената, чиято омраза напълно заслужаваше. Съжалявам за Кейт. Или: Няма нищо, аз самата изпитвам достатъчно силна омраза към себе си. Но ако проговореше, само щеше да влоши нещата. По-добре да си мълчи.

Освен това вече нямаше значение; Алиша спеше и сънуваше. В съня си се намираше на лодка, а докъдето ѝ стигаше погледът, се виждаше само вода. Морето беше спокойно, обгърнато от мъгла. Хоризонтът не се виждаше. Тя гребеше. Единствените звуци бяха скърцането на греблата и плясъкът им във водата. Водата беше гъста и малко лепкава. Накъде отиваше? Защо не се страхуваше от водата? Чувстваше се като у дома си. Гребеше със стегнати, ефективни движения, без да пилее сили. Никога не беше гребала, но ѝ се удаваше с лекота, сякаш благодарение на мускулна памет.

Греблата разделяха елегантно тъмната вода. Усети, че нещо се движи под повърхността — зърна огромен силует. Като че ли я следваше, поддържаше минимална дистанция. Присъствието му не ѝ се стори опасно; приличаше по-скоро на нормална част от околната среда, която нямаше да я изненада, ако се беше замислила предварително.

— Лодката ти е много малка — каза Ейми, седнала на носа. От лицето и косата ѝ се стичаше вода. — Знаеш, че не можем да заминем.

Алиша се озадачи от думите.

— Къде не можем да заминем?

— Носим вируса — отвърна Ейми с равен тон. — Трябва да останем тук.

— Не разбирам за какво говориш.

Силуетът във водата започна да обикаля около лодката и да я клати.

— Напротив, знаеш. Ние сме сестри, нали? Сестри по кръв.

Лодката се разклати още по-силно. Алиша извади греблата от водата и се хвана за планшира. Сърцето ѝ се смрази; в устата си усети вкус на жлъчка. Защо не бе предвидила опасността? Намираха се в открити води с мъничка лодка. Тя се издигна над водата върху огромно синьо туловище, от което се стичаше вода.

— Знаеш кой е това — каза Ейми безпристрастно.

Кит. Намираха се върху главата на грамаден, грозен кит. Издигаха се все по-нависоко. Само с едно плясване на огромната си опашка щеше да ги прати във водата, да се стовари върху тях и да разбие лодката на парчета. Обзе я истински съдбовен ужас. Ейми въздъхна отегчено.

— Толкова ми омръзна от него — каза тя.

Алиша се опита да изпищи, но писъкът спря в гърлото ѝ. Издигаха се, морето се отдалечаваше под тях, китът се изправяше…

Събуди се изведнъж. Примигна и се опита да фокусира картината. Беше нощ. Лежеше в ремаркето на камиона, който друсаше силно. Сара се надвеси над нея.

— Лиш, какво има?

Алиша отвърна завалено:

— Те… идват.

От края на конвоя се чуха изстрели.

Мамка му. Мамка му. Мамка му. Майкъл слезе по стълбите от лоцманската кабина, като прескачаше по три наведнъж, прекоси на бегом палубата и едновременно крещеше по радиостанцията:

— Ранд, ела веднага!

Стигна до пътеката към машинното отделение, хвана се за колоната на стълбището и се спусна надолу. Двигателите бяха замлъкнали. Не работеха. Ранд се появи над него.

— Какво стана?

— Захранването прекъсна.

От радиостанцията се разнесе гласът на Лор:

— Майкъл, тук горе чуваме изстрели.

— Моля?

— Изстрели, Майкъл. В момента гледам надолу по провлака. От сушата се приближават светлини.

— Фарове или вирали?

— Не съм сигурна.

Трябваше да открие къде е повредата. Отиде при електрическото табло и прехвърли диагностиката към резервния генератор. Лампичките светнаха.

— Ранд? — провикна се Майкъл. — Какво виждаш?

Ранд стоеше пред контролния пулт в другия край на помещението и следеше датчиците.

— Изглежда, помпите са се задръстили.

— Това няма да прекъсне захранването! Погледни по-нататък по веригата!

След кратко мълчание Ранд зави:

— Открих проблема. В единия компресор няма налягане. Явно това е спряло цялата система.

Лор се обади:

— Майкъл, какво става при вас?

Майкъл си сложи колана с инструменти и подхвърли радиостанцията на другия мъж.

— Ти говори с нея.

— И какво да ѝ кажа? — попита объркано Ранд.

— Кажи ѝ да има готовност да пусне витлата директно от лоцманската кабина.

— Не трябва ли да изчакаме налягането да се изравни? Може да гръмне някой колектор.

— Просто стой при таблото и когато ти кажа, включи системата обратно към основното захранване.

— Майкъл, обади се — настоя Лор. — Положението е сериозно.

— Сега — каза Майкъл на Ранд и се спусна назад, включи фенера си, легна по гръб и се пъхна под компресора.

Тази проклетия ще ми вземе здравето, помисли си той.

Конвоят навлезе в провлака със сто километра в час. Автобусите подскачаха по неравния път. Цистерната, последна в колоната, изоставаше. Виралите приближаваха. Фаровете осветиха бариерата от бодлива тел.

Питър извика по радиостанцията:

— Не спирайте!

Минаха право през бариерата. Чейс скочи на спирачките и отби встрани, а останалите автомобили в колоната префучаха на косъм от хъмвито. Питър, Чейс и Ейми слязоха.

Къде беше цистерната?

Видяха я в началото на пътя през водата да се носи към тях със светещи фарове и ревящ двигател, като ракета на забавен кадър. След като взе завоя, започна да ускорява. Два вирала се бяха вкопчили в покрива на кабината. Чейс вдигна пушка и се прицели.

— Чейс, недей — предупреди го Питър. — Ако уцелиш резервоара, камионът ще се взриви.

— Тихо, ще се справя.

Изсвистя куршум. Единият от виралите падна. Форд се прицелваше във втория, когато той скочи върху предния капак.

— Мамка му!

От кабината прогърмяха два бързи залпа; прозорецът се разби на парченца. Спирачките изпищяха. Виралът падна по гръб на земята и предните колела го прегазиха.

Цистерната изведнъж се завъртя и започна да се пързаля; кабината ѝ се озова под прав ъгъл спрямо пътя, а задните колела докоснаха водата. Задницата изгуби скорост и кабината полетя в другата посока. Намираше се на по-малко от сто метра. Питър виждаше как Гриър се опитва да овладее волана, но усилията му бяха напразни; камионът се носеше по инерция.

Прекатури се на една страна. Цистерната се откачи от кабината и я блъсна отзад с трясък на метал и стъкло. След като се пързаля с пронизително свистене още известно време, камионът спря под ъгъл от четирийсет и пет градуса спрямо пътя.

Питър хукна към него, а Чейс и Ейми го последваха. От цистерната шуртеше бензин; от шасито излизаше черен пушек. Виралите приближаваха в провлака; щяха да пристигнат след секунди. Кръпката беше мъртъв, главата му беше смазана отзад; тялото му — проснато върху таблото. Гриър лежеше върху него, подгизнал от кръв. Негова ли беше, или на Кръпката? Гледаше нагоре.

— Лушъс, скрий очи.

Питър и Чейс разбиха с ритници предното стъкло. Ейми влезе вътре и хвана Гриър за раменете. Питър го хвана за краката.

— Добре съм — промълви Гриър, сякаш се извиняваше. Изнесоха го тъкмо преди първите пламъци да обхванат кабината.

Чейс и Питър го подхванаха от двете страни и всички хукнаха да бягат.

Пътниците се бяха събрали при тесния трап и се блъскаха, за да минат. Паникьосани писъци раздираха въздуха. Мъже се опитваха да откачат веригите, които държаха кораба. Много от децата изглеждаха зашеметени и пристъпваха на дока като стадо овце под дъжда.

Пим и момичетата вече бяха на кораба. В горния край на трапа Сара помагаше на най-малките деца да се качат; Холис и Кейлъб бяха най-отзад и подканваха децата да побързат. Един мъж се опита да изблъска Холис. Кейлъб го сграбчи и го хвърли на земята.

— Ще си чакаш реда.

Нямаше да успеят, мислеше си Кейлъб. Много хора се опитваха да се покачат по веригите. Една жена се изпусна и падна с вик във водата. Изплува за миг, размаха ръце и отново потъна: явно не умееше да плува.

Къде бяха баща му и останалите?

От пътя през водата се чу експлозия; всички се обърнаха. В небето се издигаше огнена топка.

Майкъл се опитваше да установи откъде идва тихото съскане на въздух. Запази спокойствие, каза си той. Проверявай всичко, едно по едно.

— Откри ли го? — попита Ранд.

— Не ми помагаш.

Нямаше смисъл. Течът беше твърде малък; явно изпускаше от часове.

— Донеси ми сапун, разтворен във вода — нареди той на Ранд. — И четка.

— Откъде да ги намеря?

— Не ме интересува! Измисли нещо.

Ранд излезе тичешком от машинното отделение.

Ударната вълна го блъсна и ги събори на земята. Покрай главите им се разхвърчаха отломки: гуми, части от двигателя, остри като нож метални парчета. Обгърна ги топлина и Питър чу вик, трясък на метал и разбито стъкло.

Лежеше с лице в калта, зашеметен. От лявата му страна имаше неподвижна парцалива фигура. Чейс. От дрехите и косата му се издигаше пушек. Питър пропълзя до него; очите на Чейс бяха изцъклени. Повдигна главата му и усети нещо мокро. Обърна го на една страна.

Черепът на Чейс беше разбит.

Хъмвито гореше. Задушлив дим изпълваше въздуха. Питър се задави. С всяко вдишване пушекът полепваше под дробовете му.

— Ейми, къде си? — Той тръгна с олюляване към хъмвито. — Ейми, отговори ми!

— Тук съм!

Ейми издърпваше Гриър от водата. Двамата се проснаха на брега, целите покрити с кал.

— Къде е Чейс? — По лицето и ръцете ѝ имаше розови следи от изгаряне.

— Мъртъв е — отвърна Питър и се обърна към Гриър: — Можеш ли да ходиш?

Гриър се държеше за главата. Вдигна очи и се огледа, после попита:

— Къде е Кръпката?

Горящата цистерна щеше да спре виралите за известно време, но щом огънят угаснеше, ордата щеше да нахлуе. Те тримата нямаше с какво да се отбраняват, като се изключи мечът на Ейми, който все още беше в ножницата на гърба ѝ.

Заслепи ги бяла светлина; към тях идваше пикап. Питър засенчи очи. Колата спря.

— Качвайте се — каза Кейлъб.

Алиша виждаше само небето. Небето и тила на мъж. Усети, че наоколо има много хора. Носилката ѝ се клатеше, чуваха се гласове, плач, суматоха.

Оставете ме. Тялото ѝ беше в окаяно състояние. Аз съм една от тях. Мястото ми не е при вас.

Стъпките на мъжете отекнаха по трапа.

— Оставете я там — каза някой.

Носачите оставиха носилката на палубата и си тръгнаха. До нея седеше жена, притиснала до гърдите си вързоп. Мърмореше си нещо; някаква повтаряща се фраза, която Алиша не разбра, но имаше напевния ритъм на молитва.

— Хей — каза Алиша.

Само една сричка, а имаше чувството, че повдига пиано. Жената не ѝ обърна внимание.

— Хей — повтори тя.

Жената вдигна глава. Вързопът се оказа бебе. Жената го стискаше здраво, все едно се страхуваше, че някой може всеки момент да ѝ го вземе.

— Помогни… ми.

Жената сбърчи чело.

— Защо? — Тя отново сведе лице към бебето. — О, боже, защо не тръгваме още?

— Моля те… чуй ме.

— Защо говориш с мен? Дори не те познавам. Не те познавам.

— Аз съм… Алиша.

— Виждала ли си съпруга ми? Само преди миг беше тук. Някой да е виждал съпруга ми?

Алиша осъзна, че трябва да привлече вниманието ѝ.

— Как… се казва?

— Моля?

— Как се казва… бебето?

Жената я изгледа, сякаш никой досега не ѝ бе задавал този въпрос.

— Кажи… ми… името ѝ.

Жената изплака.

— Момче е. Казва се Карлос.

Жената продължи да плаче. Алиша изчака. Наоколо цареше хаос, но имаше чувството, че с непознатата млада жена са сами.

Роуз, скъпа Роуз. Не успях да ти дам живот, помисли си Алиша.

— Ще ми… помогнеш ли?

Жената избърса нос с ръкава си.

— Как да ти помогна? — попита тя отчаяно. — Нищо не мога да направя.

Алиша облиза устни; езикът ѝ бе сух и натежал. Щеше да я боли много; трябваше да пази силите си.

— Отвържи… ремъците.

Картър се движеше със скокове към провлака. По конусовидните покриви на цистерни. По покривите на сградите. По извисяващите се отломки на индустриална Америка. Движеше се бързо, неуморно, като мощен двигател.

Видя пред себе си силуета на моста. Полетя нагоре и се хвана за парче стърчащ метал точно под потрошеното шосе на моста. Залюля се, оттласна се и скочи отново. Този път се хвана за метална верига, засили се и се метна на перилата.

Пред очите му се разкри хаотична сцена. Корабът и тълпата, която се опитваше да се качи на него; пикапът, движещ се бясно по пътя през водата; барикадата от пламъци и ордата от вирали зад нея. Картър килна глава, за да изчисли траекторията; трябваше да се качи по-нависоко.

Изкачи се на върха на едната кула. Водата сияеше под моста като стъкло; като огромно огледало за луната. Почувства несигурност, дори мъничко страх, но ги пропъди. Усъмнеше ли се дори за миг, щеше да падне. Трябваше да е напълно концентриран, за да прелети на толкова голямо разстояние. Да изпълни скока с душата си, да се слее с пространството.

Приклекна. Насъбралата се в корема му енергия се разпростря към крайниците.

Ейми, идвам.

От лоцманската кабина Лор наблюдаваше ордата вирали с бинокъл. Спрели пред горящата барикада, те приличаха на линия пулсираща светлина, която се простираше далеч назад и се разливаше по сушата.

Лор вдигна радиостанцията пред устата си.

— Не искам да те пришпорвам, Майкъл, но трябва незабавно да поправиш повредата!

— Опитвам се!

Нещо ставаше с ордата; виралите се олюляваха като вълна, но в същото време сякаш се готвеха за атака. Движението започна отзад и премина напред, като набираше скорост по пътя си към пламъците. Горящият камион лежеше напряко на пътя. Какво ставаше?

Началото на колоната се заби в горящата цистерна като стенобойно оръдие. В небето изригнаха огън и дим. Цистерната се помести. Горящи вирали падаха във водата, изблъскани от настъпваща зад тях орда.

Лор погледна надолу през перилата. Веригите, с които корабът беше завързан, бяха откачени; десетки хора пляскаха безпомощно във водата. Поне сто, включително деца, още чакаха на дока. Чуваха се паникьосани викове: „Махай се от пътя ми!“, „Вземете дъщеря ми!“, „Моля ви, умолявам ви!“.

— Холис! — провикна се тя.

Холис вдигна глава. Лор посочи към провлака. Веднага осъзна грешката си. Хората на дока също се обърнаха. Тълпата започна да се блъска още по-яростно. Биеха се, падаха, тъпчеха други хора. От центъра на мелето прозвуча изстрел. Холис се спусна напред, с размахани като на плувец ръце, и проправи пътека в блъсканицата. Прогърмяха още изстрели; тълпата се разпръсна и разкри мъж с пистолет и два трупа на земята. Мъжът стоеше вцепенено, сякаш не можеше да повярва какво е сторил, но след миг се обърна и хукна нагоре по трапа. Твърде късно: не направи и пет крачки, преди Холис да го настигне. Хвана го за яката, дръпна го назад, вдигна го над главата си — мъжът размахваше ръце и крака като преобърната костенурка — и го метна във водата.

Лор грабна радиостанцията:

— Майкъл, тук положението става напечено!

Появиха се мехурчета. Ранд подаде на Майкъл еднометров маркуч и кутия с грес. Майкъл махна стария маркуч, смаза краищата на новия и го постави. Ранд се върна при контролния пулт.

— Превключвай! — провикна се Майкъл.

Лампите примигваха; апаратурата забръмча. Налягането се повиши.

— Готово! — извика Ранд.

Майкъл се измъкна от пролуката. Ранд му подхвърли радиостанцията.

— Лор.

Всичко угасна отново.

Провали се. Армията ѝ бе загинала. С цялото си сърце Ейми искаше да се качи на кораба и повече да не се връща тук. Но нямаше как да замине нито с този кораб, нито с друг. Щеше да го изпрати с поглед от дока.

Искаше ми се да изживеем живота си заедно, Питър, помисли си тя. Съжалявам. Ужасно съжалявам.

Кейлъб караше с бясна скорост на изток, а Питър, Ейми и Гриър седяха в ремаркето. Светлините на дока се приближаваха; Ейми се обърна и видя как горящата цистерна се помества. Първите вирали минаха през освободената пролука. Горяха. Тръгнаха напред с олюляване. Приличаха на факли с човешки размери. Пролуката се разширяваше и накрая зейна като отворена врата.

Ейми се обърна към прозореца на кабината.

— Кейлъб.

Той погледна в огледалото за обратно виждане.

— Видях ги!

Кейлъб натисна педала за газта докрай и Ейми падна назад. Удари глава в металния под на ремаркето и я прониза болка. Легнала по гръб с лице към небето, тя видя звезди. Стотици, хиляди звезди, а една от тях падаше. Ставаше все по-голям и Ейми се досети какво представлява.

— Антъни.

Картър улучи целта; камионът профуча и той се приземи зад него на пътя, претърколи се презглава и се изправи. Виралите тичаха към него. Той застана на пътя им.

Братя, сестри.

Усети объркването им. Кое беше това странно създание, което изникна изведнъж пред тях?

Аз съм Картър, Дванайсети от Дванайсетте. Убийте ме, ако можете.

— Какво, по дяволите, стана?

— Не знам!

Радиото изпращя: Лор.

— Майкъл, трябва да потегляме веднага!

Ранд проверяваше трескаво датчиците.

— Проблемът не е в компресора — трябва да е в електрическата система.

Майкъл стоеше пред таблото безпомощно. Чувстваше се победен. Корабът му, Бергенсфиорд, отказваше да съдейства. Отчаянието прерасна в гняв; гневът прерасна в ярост. Той удари с юмрук метала.

— Проклет кораб! Безсърдечно копеле! Защо ми причиняваш това?

С гневни сълзи в очите той грабна един гаечен ключ и започна да обсипва с удари таблото.

— Посветих… ти… живота… си!

Разнесе се боботене като от пастта на див звяр. Лампите светнаха; датчиците заработиха.

— Майкъл — попита Ранд, — как успя?

— Работи! — извика Лор.

Бръмченето се усили. Ранд извика заради силния шум:

— Налягането е стабилно! Осем хиляди оборота в минута! Дванайсет! Двайсет! Трийсет и пет!

Майкъл грабна радиостанцията от пода.

— Екипаж, по местата!

Бергенсфиорд потегли с оглушително стенание.

Стигнаха до товарната площадка. Ейми скочи от пикапа в движение.

— Ейми, чакай!

Но тя вече тичаше към пътя.

— Кейлъб, вземи Лушъс и се качвайте на кораба.

Синът му го погледна изумено.

— Върви! — нареди му Питър. — Не ни чакай!

Хукна след Ейми. Тичаше с всички сили и започна да стопява разстоянието между тях. Пет метра, четири метра, три метра. С един последен напън се спусна напред и я сграбчи през кръста, при което и двамата се търкулнаха на земята.

— Пусни ме! — Ейми се надигна на колене и се опита да се отскубне.

— Трябва да се качваме на кораба!

— Те ще го убият! — каза Ейми през сълзи.

Картър приклекна. Размърда пръсти с блещукащи нокти. Стъпи здраво на земята. Синкавата лунна светлина го обгръщаше като ореол.

Ейми протегна ръка напред и изпищя:

— Антъни!

Картър атакува.

Оставаха им още двеста и петдесет метра.

Водата около витлата бушуваше. От дока се чуха викове:

— Тръгват без нас!

Последните пътници се хвърлиха върху трапа, който застърга по кея със задвижването на кораба.

Пим стоеше на палубата и гледаше сцената, разиграваща се пред очите ѝ сред тишина. Долният край на трапа наближаваше края на кея, скоро щеше да падне във водата. Къде беше съпругът ѝ? Видя го. Слизаше тичешком по стълбите на кея и влачеше Лушъс. Пим започна да прави трескави жестове на хората наоколо: Това е съпругът ми! Спрете кораба!

Но, естествено, никой не я разбра.

На трапа беше пълно с хора, задържали се между перилата, които се промъкваха на палубата по един и по двама. Пим започна да стене. В първия момент не осъзна какво прави. Звукът излезе от гърлото ѝ по своя воля, както преди двайсет и една години, когато ви в обятията на Сара като умиращо животно. Звукът се усили и започна да добива непозната за Пим Джаксън форма: думи!

— Кееей… лъб! Бъъързооо!

Краят на трапа стигна до издатък в края на кея, спря и започна да се завърта около оста си. Металът се изкривяваше, хвърчаха гайки. Кейлъб и Гриър бяха само на няколко крачки. Пим махаше и крещеше думи, които не чуваше, но усещаше с всяка фибра на тялото си.

Трапът започна да се чупи.

Хора падаха във водата, някои с примирено мълчание, други с жалостни викове. В долния край Кейлъб беше проврял една ръка през перилата, а с другата държеше Гриър, който от своя страна бе стъпил на най-долното стъпало. Бергенсфиорд набираше скорост и оставяше след себе си диря от кипяща вода. Когато кърмата достигна до падналите във водата хора, водовъртежът около витлата ги повлече надолу.

Майкъл тичаше с всички сили към горната палуба. Блъсна вратата и излезе на открито. Носът тъкмо минаваше през отвора в дигата.

Нямаше да успеят да минат. Невъзможно беше.

Той се качи по стъпалата към лоцманската кабина, като взимаше по три наведнъж и нахълта вътре.

— Лор…

Тя гледаше през предното стъкло.

— Знам!

— Завърти го малко!

— Мислиш ли, че не опитах?

Пролуката между стената и дясната страна на кораба се стесняваше. Двайсет метра. Десет. Пет.

— Божичко! — промълви Лор.

Питър и Ейми тичаха по дока.

Корабът заминаваше. От кърмата се разнесоха гърмежи, над главите им прелетяха куршуми; виралите пристигаха.

Разнесе се силен трясък.

Едната страна на Бергенсфиорд се блъсна в дигата и продължи напред по инерция с оглушително стържене. Корпусът потрепери, но не забави ход.

Огромното стоманено чудовище се отдалечаваше безсърдечно. След няколко минути щеше да излезе в морето. Нямаше как да се качат на борда. Питър видя нещо да виси отстрани: трапът, който все още бе закачен за кораба в горния си край. По него се катереха двама души.

Кейлъб и Гриър.

Синът му се държеше с една ръка за перилата, викаше към тях и сочеше към края на кея. Корабът беше подместил преградата на дигата и сега тя се намираше под прав ъгъл спрямо движещия се корпус. Когато трапът минеше покрай шлюза, разстоянието между тях щеше да е съвсем малко и можеше да се прескочи.

Но Ейми вече не беше до него; Питър беше сам. Той се обърна и я видя на трийсетина метра зад себе си с гръб към него.

— Ейми, ела!

— Приготви се да скочиш! — извика Кейлъб.

Виралите стигнаха до далечния край на кея. Ейми извади меча си и извика през рамо на Питър:

— Качвай се на кораба!

— Какви ги вършиш? Идвай!

Изведнъж Питър разбра: Ейми нямаше намерение да заминава.

И тогава видя момичето.

Клечеше зад гигантска макара, далеч от него. Рижава коса, вързана с панделка, драскотини по лицето, плюшена играчка в тънките ѝ ръчички.

Ейми също я видя.

Тя прибра меча и се спусна напред. Виралите прииждаха по дока. Момиченцето стоеше, вцепенено от ужас. Ейми го вдигна под мишница и побягна. Със свободната си ръка тя помаха на Питър.

— Качвай се! Ще трябва да ни хванеш!

Питър хукна към шлюза. Долният край на трапа се намираше на десет метра и приближаваше. Кейлъб извика:

— Сега!

Питър скочи.

За миг му се стори, че е подранил и че ще падне в бурната вода. Но тогава ръката му стигна до парапета. Той се изтегли нагоре, стъпи и се обърна. Ейми се приближаваше. Трапът вече ги задминаваше; нямаше да успее. Питър протегна ръка, а Ейми се засили и скочи.

Не помнеше момента, в който хвана ръката ѝ. Помнеше, само че я бе хванал.

Излязоха от дока. Майкъл изтича до перилата. Видя дълбока вдлъбнатина, дълга поне петнайсет метра, за щастие, високо над ватерлинията. Погледна към брега. На сто метра зад тях, в края на кея ордата вирали ги гледаше печално как се отдалечават.

— Помощ! — гласът дойде откъм кърмата.

— Някой е паднал!

Майкъл хукна нататък. Жена с бебе на ръце сочеше към водата.

— Не предполагах, че ще скочи.

— Кой? Кой беше?

— Жената на носилката. Едва ходеше. Каза, че името ѝ е Алиша.

Огледа се и зърна навито на руло въже. Натисна копчето на радиостанцията.

— Лор, спри витлата.

— Моля!

— Спри ги!

Докато говореше, Майкъл се върза през кръста с въжето и тикна радиостанцията в ръката на жената, която го гледаше объркано.

— Къде отивате? — попита тя.

Майкъл прекрачи перилата. Далеч под него водата бушуваше. Спри ги, помисли си той. За бога, Лор, спри витлата.

Скочи.

С изпънати крака и вдигнати ръце Майкъл се заби във водата като копие; водовъртежът веднага го повлече надолу. Удари се в тинестото дъно и тръгна по него. Солта щипеше очите му; не виждаше нищо, дори ръцете си.

И се блъсна право в Алиша.

Двамата се прекатуриха и се повлякоха по дъното. Той я хвана за колана, притегли я към себе си и я прегърна през кръста.

Въжето се опъна и го дръпна рязко; Майкъл имаше чувството, че го е прерязало надве. Стиснал здраво Алиша, той се оттласна от дъното под ъгъл от четирийсет и пет градуса. Намираше се във водата вече от трийсет секунди и отчаяно искаше да си поеме въздух. Виталата бяха спрели, но нямаше значение. Корабът се движеше напред по инерция и ги дърпаше след себе си. Ако скоро не стигнеха до повърхността, щяха да се удавят.

Изведнъж се разнесе пронизителен звук: витлата се задвижиха. Не! И тогава Майкъл разбра какво става: Лор бе дала на заден ход. Въжето се отпусна. Поде ги нова сила и ги запрати напред към въртящите се витла.

Щяха да ги разкъсат на парчета.

Майкъл погледна нагоре. Високо над главата му сияеше повърхността. Откъде идваше тази загадъчна, примамлива светлина? Бръмченето на витлата внезапно секна; сега осъзна какво е целяла Лор. Направила бе така, че въжето да се отпусне достатъчно, за да успеят да изплуват. Майкъл започна да рита с крака. Алиша, не се предавай. Помогни ми. Иначе ще загинем. Но не се получи; продължиха да потъват като камъни. Светлината безмилостно се отдалечаваше.

Въжето отново се опъна. Някой ги дърпаше.

Когато изплуваха на повърхността, Майкъл отвори широко уста и вдиша дълбоко. Намираха се от дясната страна на извисяващия се корпус; светлината, която беше видял, се оказа пълната луна.

— Не се тревожи, извадих те — каза Майкъл. Алиша кашляше в обятията му; отгоре се спускаше спасителна лодка. — Всичко е наред. Всичко е наред.

Седемдесет и седем

Навсякъде имаше звезди.

Картър лежеше по гръб, окървавен и смазан. Имаше чувството, че някои от крайниците му липсват. Не изпитваше болка, но тялото не го слушаше.

Братя, сестри.

Стояха в кръг около него. Изпитваше единствено обич към тях. Корабът бе заминал. Изпитваше силна любов към всичко; ако можеше, би приел целия свят в сърцето си. В края на пътя лунната светлина блещукаше върху водната повърхност и образуваше сияен път, по който да потегли.

Нека преди да умра, отново се почувствам човек.

Картър запълзя. Виралите отстъпиха назад и му направиха път. Проявяваха уважение към него, сякаш бяха ученици или войници, приемащи меча на победен враг. Картър прекоси пътя и протегна лява ръка — с нея докосна морето. Водата беше приятно студена, богата на сол и ухаеща на пръст. В нея плуваха милиарди живи организми; Картър щеше да се присъедини към тях.

Братя, сестри, благодаря ви.

Гмурна се във водата.

XI

Градът на огледалата

Нося веригата, която си изковах приживе…

Направих я брънка по брънка и метър по метър;

опасах се с нея по собствена воля.[4]

Чарлз Дикенс

Коледна песен

Седемдесет и осем

Призори в открито море.

Бергенсфиорд стоеше на котва, за да си починат двигателите. Небето беше прихлупено, водата неподвижна, а в далечината над Мексиканския залив валеше дъжд. Повечето пасажери спяха на палубата, налягали където сварят. Намираха се на сто и шейсет километра от сушата.

Ейми и Питър стояха на носа на кораба. Мислите ѝ бяха объркани. Антъни беше мъртъв. Тя беше последната надежда.

Момиченцето се казваше Ребека. Майка ѝ загинала при атаката, а баща ѝ починал преди няколко години. Ейми все още усещаше топлината и тежестта на вкопчилото се в нея по време на скока дете. Струваше ѝ се, че това усещане никога няма да я напусне. В онзи момент бе видяла на кея не само Ребека, но и себе си като малка, когато беше също толкова самичка, изоставена и чакаща някой да я спаси.

Десетина минути никой от двамата не проговори. Питър също се взираше замислено в морето, в светлото утринно море, изпълнено с покой.

Тишината наруши Ейми.

— Трябва да говориш с нея.

В малките часове на нощта взеха решение; Ейми и Алиша не можеха да заминат с тях. Ако оцелелите искаха да си изградят нов живот, трябваше да заличат всички спомени за преживения ужас. Сега най-важното бе другите да се съгласят.

— Тя не е виновна, Питър.

Питър я погледна, но не каза нищо.

— Ти също не си виновен — добави Ейми.

С цялото си сърце искаше той да ѝ повярва, но знаеше, че е невъзможно.

— Трябва да се помириш с нея, Питър. Заради двама ви.

Слънцето изгряваше зад пелената от облаци; сивкавото небе се сливаше с хоризонта. Дъждът обаче не приближаваше. Майкъл ги увери, че няма да ги застигне буря; той разбираше от тези неща.

— Е, явно нямам друг избор — въздъхна Питър.

Той слезе в спалнята на екипажа. Въздухът във вътрешността на кораба миришеше на мокър метал и ръжда. Повечето от хората на Майкъл хъркаха по койките. Използваха спирането, за да си починат, преди да потеглят отново.

Алиша лежеше на долно легло в края на помещението. Питър придърпа стол и се покашля.

Тя не го поглеждаше.

— Кажи първото, което ти хрумне.

Питър не бе съвсем сигурен какво иска да ѝ каже. Извинявай, че се опитах да те удуша. Или: Какво си въобразяваше? А може би: Върви по дяволите.

— Дойдох, за да ти предложа примирие.

— Примирие — повтори Алиша. — Прилича ми на нещо, което би хрумнало на Ейми.

— Опита се да се самоубиеш, Лиш.

— И щях да успея, ако Майкъл не беше решил да се прави на герой. Само да ми падне в ръцете.

— Да не си помисли, че водата ще те трансформира?

— Ще се успокоиш ли, ако отговоря с „да“? — Тя въздъхна. — За съжаление, е невъзможно. Фанинг беше пределно ясен по въпроса. Възнамерявах, напълно съзнателно, да се самоубия.

— Не мога да повярвам.

— Питър, какво искаш? Ако си дошъл да ме съжаляваш, по-добре си върви.

— Не съм дошъл за това.

— Тоест трябвам ти за нещо.

Той кимна.

— Да.

— И при дадените обстоятелства е най-добре да се помирим? Не бива да допускаме разделение сред редиците?

— В общи линии.

Алиша обърна бавно глава към него.

— Знаеш ли какво си мислех, докато ме душеше?

— Ще разбера, ако благоволиш да ми кажеш.

— Мислех си: „Ако ще умра така, то се радвам, че ще го направи старият ми приятел Питър“.

Изрече думите без горчивина; просто излагаше факт.

— Не бях прав — каза Питър. — Не заслужаваше да умреш по този начин. Не разбирам отношенията ти с Фанинг. Честно казано, никога няма да ги разбера. Но постъпих недостойно.

Алиша премисли внимателно думите си, след което сви рамене.

— Добре де, издъни се. Ще приема това за извинение.

— Не се и съмнявам.

Алиша му хвърли предупредителен поглед.

— Мога да те заведа там. Но хвърляш живота си на вятъра.

— Не съм съгласен.

Алиша понечи да се разсмее, но се закашля. Затвори очи от болка. Питър я изчака да се успокои.

— Лиш, добре ли си?

Бузите ѝ се зачервиха; по устните ѝ имаше слюнка.

— Да ти изглеждам добре?

— Като цяло май си по-добре.

Алиша поклати глава като майка, отчаяна от детето си.

— Не се променяш, Питър. Познавам те от петдесет години и си все същият. Може би затова не мога да ти се сърдя дълго.

— Ще го приема за комплимент. — Той стана. — Имаш ли нужда от нещо, преди да тръгнем?

— Ново тяло. Това е доста очукано.

— Освен това.

Алиша се замисли за миг и се усмихна.

— Не знам… може би вкусен заек?

Питър намери сина си на палубата, седнал върху дървен сандък, да наблюдава последните приготовления на Майкъл.

— Може ли? — попита Питър.

Кейлъб му направи място.

— Къде е Пим?

— Спи. — Синът му се обърна и го изгледа сурово. — Обясни ми, ако обичаш.

— Не знам дали мога.

— Тогава защо? Вече няма значение.

— Един ден хората ще се завърнат. Ако Фанинг е още жив, всичко ще започне отначало.

— Правиш го заради нея.

Питър онемя от изненада.

— О, не се преструвай. Знам от години.

Питър не знаеше какво да каже. В крайна сметка му оставаше единствено да си признае.

— Добре, прав си.

— Разбира се, че съм прав!

— Остави ме да довърша. Решението ми е свързано отчасти с Ейми, но тя не е единствената причина. Най-добрият начин да ти обясня е да ти дам за пример една случка с баща ти. В Колонията имахме традиция, наречена даване на Милост. Когато виралите ухапеха някого, негов роднина го чакаше на стената всяка вечер. Приготвяхме клетка с агне в нея като примамка. Чакахме седем нощи и ако ухапаният се прибереше, задължение на неговия роднина бе да го убие. Обикновено задачата се възлагаше на най-близкия роднина от мъжки пол, затова когато баща ти изчезна, аз трябваше да го чакам на стената.

Кейлъб го гледаше съсредоточено.

— На колко години беше?

— На двайсет или двайсет и една. Още дете.

— Но той не се е върнал. Отведен бил в Рая.

— Да, но аз не знаех. Седем нощи, Кейлъб. Това е много време, в което да мислиш как ще убиеш човек, особено собствения си брат. В началото се чудех дали изобщо ще мога да го направя. Родителите ни бяха починали и Тео беше едничкото останало ми на света. Но нощ след нощ започнах да осъзнавам нещо. Има по-лоша съдба от тази да го убия — да оставя друг да го убие. Ако бях на негово място, нямаше да искам друг да сложи край на живота ми. Повярвай ми, не исках да го правя, но му дължах поне това. Аз трябваше да поема тази отговорност. — Питър остави Кейлъб да помисли върху думите му. — И сега е така, синко. Не знам защо трябва да го направя точно аз. Не мога да отговоря на този въпрос. Но няма значение. Ти трябва да се погрижиш за Пим и децата. На този свят си, за да ги браниш до последен дъх. Това е твоята задача. Трябва да ми позволиш да изпълня своята.

На борда на Наутилус Майкъл даваше нареждания на екипажа, който приготвяше лодката за пускане на вода. Щяха да я вдигнат чрез система от макари от мястото ѝ и да я спуснат от кораба. Щом достигнеше водата, щяха да отрежат въжетата, да вдигнат мачтата и да потеглят към Ню Йорк.

— Той ще те убие — каза Кейлъб.

Питър мълчеше.

— Дори да успееш, Ейми не може да замине. Сам го каза.

— Вярно е.

— Тогава какво.

— Тогава ще доживея живота си. Точно както ти ще изживееш своя. — Когато синът му не каза нищо, той сложи ръка на рамото му. — Трябва да го приемеш, синко.

— Не е лесно.

— Знам.

Кейлъб вдигна лице към небето, преглътна и рече:

— Когато бях малък, приятелите ми непрекъснато говореха за теб. Някои от нещата, които казваха, бяха истина, други — пълни глупости. Интересното беше, че ми ставаше жал за теб. Радвах се на вниманието, разбира се, но освен това знаех, че не обичаш хората да говорят по този начин за теб. Не разбирах защо. Та кой не би искал да е голяма клечка, да е герой? И един ден осъзнах защо. Заради мен. Избрал си да се грижиш за мен и всичко друго останало на втори план. Не те е било грижа дали обществото ще забрави за теб.

— Точно така.

— Извадих невероятен късмет. Когато започна работа при Санчез, си помислих, че всичко ще се промени, но грешах. А сега искаш от мен да те оставя да заминеш. Не мога. Но те разбирам.

Известно време седяха смълчани. Около тях пасажерите се събуждаха. Примигваха озадачено на непознатата морска светлина. Онова, което преживяхме, наистина ли се случи? Наистина ли сме на кораба? Вероятно са много объркани от спокойната обстановка, помисли си Питър. Започнаха да се разнасят гласове — предимно на деца, за които страшната нощ неочаквано бе отворила път към нов живот. Заспали бяха в един свят, а се събудиха в друг, напълно различен. Докато ги слушаше, го заляха спомени.

Майкъл дойде при тях. Той погледна крадешком към Питър, за да прецени ситуацията, след което се обърна към него. С помръдващи нервно в джобовете ръце каза тихо, с почти извинителен тон:

— Натоварихме всичко. Готови сме.

Питър кимна:

— Добре. — Не понечи обаче да стане.

— Искаш ли… да съобщя на останалите?

— Да, благодаря ти.

Майкъл се отдалечи. Питър се обърна към сина си.

— Кейлъб…

— Всичко е наред. — Той стана от сандъка сковано, все едно бе ранен. — Ще доведа Пим и децата.

Всички се събраха около Наутилус. Лор и Ранд управляваха макарата, с която пренесоха Алиша, завързана за носилката, на лодката. Майкъл и Питър я занесоха в малката каюта, след което се качиха при изпращачите: Кейлъб и семейството му; Сара и Холис; Гриър, който се беше възстановил достатъчно, за да излезе на палубата, макар да стоеше нестабилно, с превързана глава, подпрял се с една ръка върху Наутилус. Всички пасажери бяха вперили погледи в тях; историята се бе разчула. Часът беше 8:30.

Започнаха сбогуванията. Ейми прегърна Лушъс и двамата си казаха тихо нещо, което другите не чуха. След това Сара и Холис, който изглеждаше най-смазан от всички, прегърнаха Ейми.

Спокойствието на Сара, разбира се, беше привидно. Тя не отиде при Майкъл; нямаше сили да се сбогува с него. Накрая той отиде при нея.

— Проклет да си, Майкъл — каза тя съкрушено. — Защо непрекъснато ме измъчваш така?

— Това е талантът ми.

Тя го прегърна. От очите ѝ се търкулнаха сълзи.

— Излъгах те, Майкъл. Нито за миг не изгубих вяра в теб.

Той се обърна към Лор.

— Е, май сме готови да тръгваме.

— Нямаше никакво намерение да заминеш с нас, нали?

Майкъл не отговори.

— О, по дяволите — продължи Лор. — Подозирах от самото начало.

— Грижи се за кораба ми — рече той. — Разчитам на теб.

Лор го погали по бузата и го целуна нежно.

— Пази се, Майкъл.

Той се качи на борда на Наутилус. В подножието на стълбата Питър стисна ръка на Гриър, после на Холис и прегърна силно Сара. Вече се беше сбогувал с Пим и децата. Остави сина си за накрая. Кейлъб стоеше настрани. Едва сдържаше сълзите си. Изведнъж Питър изпита усещането, че отива на сигурна смърт. В същото време изпита и силна гордост. Отгледал бе силен мъж. Кейлъб. Неговото момче. Питър го прегърна. Не го държа дълго, иначе нямаше да има сили да го пусне. Децата правят живота ни пълноценен, помисли си той, без тях сме за никъде, не оставяме следа на този свят. След няколко секунди отстъпи назад.

— Обичам те, сине. Много се гордея с теб.

Питър се качи по стълбата и застана на палубата при останалите. Ранд и Лор завъртяха макарата, вдигнаха лодката, преместиха я встрани през перилата на кораба и я спуснаха във водата.

— Добре, задръжте така! — провикна се отдолу Майкъл.

Прерязаха въжетата. Питър и Ейми закачиха веригите, а Майкъл опъна въжетата, с които се вдигаше мачтата. Лодката се отдалечаваше от Бергенсфиорд. Когато всичко беше готово, Майкъл започна да върти макарата. Мачтата се издигна; той я застопори и развърза платното. Вече се намираха на петдесет метра от Бергенсфиорд. Подухваше топъл ветрец. Двигателите на големия кораб забръмчаха. Разнесе се дрънчене на вериги. Котвата на кораба се издигна от водата с пръски. Всички пътници се бяха стекли при перилата, за да гледат; някои им помахаха.

— Готови сме — каза Майкъл.

Вдигнаха основното платно. То увисна, но Майкъл завъртя румпела по посока на вятъра. С плющене платното се опъна.

— Ще вдигнем кливера, когато се отдалечим.

Лодката се понесе с изненадваща за Питър скорост. Носът пореше плавно водата. Бергенсфиорд започна да се смалява на фона на лазурното небе.

Постепенно се отдалечаваха и изведнъж големият кораб се скри от поглед: останаха сами.

Седемдесет и девет

Борден дневник на Наутилус

Ден 4: 27°95′N, 83°99′W. Вятър: югоизточен 10-15, пориви до 20.

Ясно небе. Морско течение 1-1,5 м.

След три дни слаб вятър най-накрая се движим по-бързо, със скорост 6-8 възела. Морската болест на Питър премина. След като три дни повръща, днес заяви, че е гладен. Лиш спи много и почти не говори. Всички се тревожим за нея.

Ден 6: 26°15′N, 79°43′W. Вятър: югоизточен 5-10, променлив.

Разкъсана облачност. Морско течение 0,3-0,6 м.

Заобиколихме полуостров Флорида и се насочихме на север. Оттук излизаме в открити води и се насочваме към бреговете на Северна Каролина. През нощта имаше гъста облачна покривка, но не валя. Лиш все още е много слаба. Ейми най-накрая я убеди да хапне и с Питър теглихме чоп. Той спечели, макар че дали може да го наречем победа зависи от гледната точка. Малко се притесних дали ще успея да изпълня инструкциите на Сара, а и никак не ме бива с игли, тъй че Ейми се зае. Половин литър. Ще видим дали ще свърши работа.

Ден 9: 31°87′N, 75°25′W. Вятър: югоизточен 15-20, пориви до 30.

Ясно небе. Морско течение 1,5-2 м.

Ужасна нощ. Бурята се разрази преди изгрев — силен вятър, високи вълни, вали като из ведро. Цяла нощ не спахме. Вятърът ни отклони далеч от курса, системата за автоматично насочване се повреди. В лодката има вода, но корпусът изглежда непокътнат. Пътуваме със спуснати наполовина платна, много е задушно.

Ден 12: 36°75′N, 74°33′W. Вятър: североизточен 5-10.

Разкъсана облачност. Морско течение 0,6-1 м.

Решихме да се отправим на запад към брега. Всички са изтощени и се нуждаят от почивка. Добрата новина е, че Лиш се чувства по-добре. Гърбът още я боли и не може да се навежда. Дойде моят ред да дам кръв. На Лиш ѝ беше много смешно: „Стегни се, Верига. Трябва да се храня. Може би от твоята кръв ще поумнея“.

Ден 13: 36°56′N, 76°27′W. Вятър: североизточен 3-5.

Морско течение 0,3-0,6 м.

Пуснахме котва в устието на река Джеймс. Наоколо е пълно с невероятни отломки — огромни военни кораби, танкери, дори една подводница.

Лиш е в по-добро настроение. По залез ме помоли да я изведа на палубата.

Нощта беше прекрасна. Небето беше осеяно със звезди.

Ден 15: 38°03′N, 74°50′W. Вятър: слаб и променлив.

Морско течение 0,6-1 м.

Движим се със скорост 6 възела. Всички го усещаме — приближаваме.

Ден 17: 39°63′N, 75°52′W. Вятър: югоизточен 5-10.

Морско течение 1-1,5 м.

Утре пристигаме в Ню Йорк.

Осемдесет

Четиримата седяха в кабината по здрач. Пуснаха котва край дълъг песъчлив бряг. Южната част на Стейтън Айлънд, някога гъсто населен, а сега превзет от буйна растителност.

— Всички сме съгласни, нали? — Питър огледа групата. — Майкъл?

Майкъл седеше при румпела и си играеше с джобно ножче. Лицето му беше обрулено от вятъра и загоряло от слънцето; през русата му брада проблясваха бели зъби.

— Вече ти казах. Щом планът е такъв, ще се придържам към него.

Питър се обърна към Алиша:

— Това е последният ти шанс да си кажеш мнението.

— Дори да кажа, че планът е ужасен, ти няма да ме послушаш.

— Съжалявам, но няма да се измъкнеш така лесно.

Алиша го изгледа предпазливо.

— Той няма да се предаде. Не му е присъщо.

— Затова трябва да си в тунела с Майкъл.

— Трябва да съм на гарата с теб.

Питър я погледна предупредително.

— Сама каза, че не можеш да го убиеш. Та ти едва ходиш. Знам, че си ядосана, но трябва да преглътнеш личните си чувства и да оставиш ние с Ейми да се заемем с него. Само ще ни забавиш, а и трябва да пазиш Майкъл. Виралите на Фанинг няма да те нападнат. Ще му осигуриш прикритие.

Питър виждаше, че думите му са я засегнали. Алиша извърна лице, след което отново го погледна с присвити очи.

— Нали ти е ясно, че той знае къде сме. Дълбоко се съмнявам да му е убягнало. Отидете ли в гарата, ще паднете право в ръцете му.

— Това е целта.

— А ако се провалите?

— Тогава всички ще умрем и Фанинг ще спечели. Ако имаш по-добра идея, моля те, сподели я. Ти го познаваш най-добре.

— Не е честно.

— Знам.

След кратко мълчание Алиша въздъхна примирено.

— Добре де, нищо не ми хрумва. Ти печелиш.

Питър погледна към Ейми. За двете седмици в морето косата ѝ беше пораснала малко и смекчаваше чертите ѝ.

— Всичко зависи от това какво иска Фанинг — каза тя.

— Тоест какво иска от теб.

— Може би просто иска да ме убие, а в такъв случай няма да го спра. Но ми се струва, че след всички усилия, които положи да ме доведе тук, това е малко вероятно.

— Какво иска тогава?

— Не знам — отвърна Ейми. — Но съм съгласна с Лиш. Иска да докаже нещо. Най-важната ни задача е да се уверим, че е на гарата. Трябва да го задържим там. Не бива да чакаме Майкъл. Трябва да сме там, когато водата нахлуе.

— Значи си съгласна с плана?

Ейми кимна.

— Да, смятам, че така имаме най-големи шансове.

Алиша беше начертала карта на улиците и сградите, както и подземните тунели и входовете към тях. Обясни им и как изглежда всичко, посочи им къде пътят им ще препречат гората или срутени постройки, къде морето настъпваше в южната част на острова.

— Около гарата има ли сенчести места, на които да се скрият виралите? — попита Питър.

Алиша се замисли.

— Да, доста са. По обед слънцето огрява на много места, но околните сгради са високи по шейсет-седемдесет етажа. Не сте виждали подобно нещо. На улиците е мрачно през по-голямата част от деня — Алиша отново посочи към картата. — Най-удачно е да влезете през западния вход на гарата.

— Защо?

— На две пресечки на запад има недовършена сграда, висока само петдесет и два етажа. Най-важното е, че последните трийсет са само арматура. Около нея винаги е слънчево, дори в късния следобед. Вижда се от гарата — има външен асансьор и строителен кран. Прекарвах много време горе.

— На крана ли?

Алиша сви рамене.

— Да.

Тя не даде повече обяснения и Питър реши да не я притиска. Той посочи към друга точка на картата, разположена на една пресечка източно от сградата.

— Какво е това?

— Крайслер Билдинг. Най-високата сграда наоколо, почти осемдесет етажа е. На върха си има лъскава метална кула. Отблясва силно на слънцето и в някои часове на деня разпръсква много светлина.

Свечери се; температурата се понижи, въздухът беше влажен. Когато всички се смълчаха, Питър осъзна, че разговорът е приключил. След по-малко от осем часа щяха да вдигнат платна и да изминат останалото разстояние до Манхатън, където ги чакаше решителната битка. Малко вероятно беше да се измъкнат живи.

— Аз ще поема вахтата — каза Майкъл.

Питър го погледна.

— Мястото ми се струва безопасно. Нужно ли е?

— Дъното е много песъчливо. Последното, което ни трябва, е котвата да се откачи.

— Аз ще ти правя компания — предложи Лиш.

Майкъл се усмихна.

— Не възразявам. — След това се обърна към Питър. — Не се притеснявай, свикнал съм да будувам по цяла нощ. Вървете да се наспите.

Нощта се спусна над морето.

Всичко беше притихнало, чуваше се единствено плискането на вълните около кораба. Питър и Ейми лежаха сгушени на единственото легло в каютата. Тя беше положила глава върху гърдите му. Нощта бе топла, но в каютата беше хладно, почти студено заради водата, обгръщаща корпуса.

— Разкажи ми за Стопанството — помоли Ейми.

На Питър му трябваше момент да се разсъни; заради равномерното поклащане на лодката и топлата им прегръдка беше започнал да се унася.

— Не знам как да го опиша. Не приличаше на нормален сън, всичко изглеждаше по-реално. Все едно всяка нощ се пренасях на друго място, където водех друг живот.

— Като… в друг свят. Истински, но различен от нашия.

Питър кимна.

— Невинаги помнех подробности. По-скоро помнех усещането. Но помня и конкретни неща — къщата, реката. Обикновени дни. Мелодиите, които ти свиреше на пианото. Можех да ги слушам до безкрай. Пълни бяха с живот. И ти ли се чувстваше по същия начин?

— Да, така мисля.

— Но не си сигурна.

Ейми се поколеба.

— Случи ми се само веднъж, докато бях във водата. Свирех на пианото, а ти стоеше зад мен. Толкова лесно беше, сякаш открай време знаех мелодиите и най-накрая имах възможност да ги изсвиря.

— Какво стана после? — попита Питър.

— Не помня. Събудих се на палубата и ти беше до мен.

— Според теб какво означава това?

Ейми се замисли.

— Не знам. Но за пръв път в живота си изпитвах истинско щастие.

— Обичам те — каза Питър.

— Аз също те обичам.

Тя се притисна в него; Питър я прегърна по-силно. Хвана я за лявата ръка, вдигна я на гърдите си и преплете пръсти в нейните.

— Майкъл е прав — каза Ейми. — Трябва да се наспим.

— Добре.

След малко дишането на Питър стана равномерно като плискащи в брега вълни. Ейми затвори очи, макар да знаеше, че няма смисъл. Лежа будна с часове.

На палубата на Наутилус Майкъл гледаше звездите.

Никога не му омръзваха. През многобройните нощи, които бе прекарал в открито море, те бяха единственият му спътник. Предпочиташе ги пред луната, която му се струваше прекалено пряма и жадна за внимание; звездите поддържаха дистанция, която им придаваше загадъчност. Знаеше какво представляват всъщност — огнени топки от водород и хелий. Знаеше имената на много от тях, както и имената на съзвездията, които образуваха: полезна информация за самотен мореплавател в нощта.

Безброят им би трябвало да го изпълва с усещането, че е малък и незначителен, но върху него звездите имаха точно обратното въздействие; той се чувстваше самотен най-силно през деня. Понякога душата му страдаше заради усещането, че се е отдръпнал прекалено много от близките си хора. Но тогава падаше нощта и разкриваше съкровището си — звездите, в крайна сметка, не изчезваха през деня, просто не се виждаха — и самотата изчезваше, заменена от усещане, че вселената не е студена и безразлична, а всичко в нея е свързано помежду си чрез невидими нишки, включително той самият. По тези нишки пулсираха не само болка и огорчение, но и щастие и радост. И Майкъл Фишър — Веригата, първокласен инженер нефтохимик, началник на търговията — изпитваше тези чувства най-силно, когато гледаше звездите.

Мислеше за много неща. За дните в Убежището. За слепия Елтън и стаичката му в електростанцията. За парливата миризма в рафинерията, където намери пътя си в живота. Мислеше за Сара, която обичаше, и за Лор, която също обичаше, за последния път, когато бе видял Кейт, за детинското ѝ въодушевление, когато ѝ разказа историята за кита. Миналото се състоеше от поредица отдавна отминали дни. Вероятно дните му на този свят отиваха към своя край. Може би след смъртта имаше друг живот, но по този въпрос звездите мълчаха. Поне Гриър беше на това мнение.

Майкъл знаеше, че приятелят му умира. Гриър се опитваше да го скрие и се справяше успешно, но Майкъл бе разбрал. Никой нищо не му беше казвал; просто познаваше Гриър добре. Времето му изтичаше — както рано или късно изтичаше времето на всеки човек.

Мислеше, разбира се, и за кораба си, за Бергенсфиорд. Той вече би трябвало да се намира край бреговете на Бразилия и да пътува на юг под същото осеяно със звезди небе.

— Колко е красиво — каза Алиша.

Тя лежеше срещу него на пейката, завита с одеяло, и също се взираше в небето, а звездната светлина се отразяваше в очите ѝ.

— Помня първия път, когато видях звездите — каза тя. — Случи се през нощта, когато Полковника ме остави извън Стената. Струваха ми се много страшни. — Тя посочи към южния хоризонт. — Онази звезда защо е толкова ярка?

— Това всъщност не е звезда, а планетата Марс.

— По какво позна?

— Вижда се почти през цялото лято. Ако се вгледаш, ще видиш, че има червен оттенък. Всъщност представлява голям ръждивочервен камък.

— А онази там? — Алиша посочи над главите им.

— Арктур.

Майкъл не виждаше лицето ѝ в тъмното, но предположи, че е озарено от любопитство.

— Колко далеч се намира?

— Доста близо е в сравнение с другите звезди. На около трийсет и седем светлинни години. За толкова време светлината пътува дотам. Светлината, която виждаме в момента, е тръгнала от Арктур, когато ние с теб сме били деца. Тъй че, когато погледнеш към небето, виждаш миналото. Миналото на всяка отделна звезда.

Алиша се засмя тихичко.

— Мозъкът ми ще експлодира от сложните ти обяснения. Помня как като малки ти все ми обясняваше разни неща. Или поне се опитваше.

— Голям всезнайко бях. Просто се опитвах да те впечатля.

— Покажи ми и други звезди — подкани го тя.

Майкъл започна да сочи към небето. Полярната звезда и Голямата мечка. Антарес и синкавата Вега, както и съседите им — малките звездни купове в съзвездието Делфин. Млечния път, простиращ се от хоризонт до хоризонт и разделящ небето на две като облак светлина. Разказа ѝ всичко, за което се сети, а тя не изгуби интерес нито за миг. Когато Майкъл приключи, Алиша каза:

— Студено ми е.

Тя му направи място и Майкъл седна зад нея и обгърна кръста ѝ с крака. Уви одеялото около двама им и се потопи в топлината ѝ.

— Не говорихме за случката на кораба — каза Алиша.

— Не се чувствай длъжна.

— Дължа ти обяснение.

— Не е вярно.

— Защо ме спаси, Майкъл?

— Не се замислих. Действах импулсивно.

— Не отговори на въпроса ми.

Майкъл сви рамене и каза:

— Не ми се нрави близките ми хора да правят опити за самоубийство. Преживях го веднъж. Приемам го като лична обида.

Думите му стъписаха Алиша.

— Извинявай. Трябваше да се досетя…

— Не се извинявай. Просто повече не прави така. Не съм особено добър плувец.

Възцари се тишина, но не неловка. Точно обратното: приятна тишина между двама души с общо минало. Характерните нощни шумове сякаш я правеха още по-осезаема: плискането на водата покрай лодката; пукането на опънатите въжета; скърцането на веригата на котвата.

— Защо кръсти лодката Наутилус! — попита Алиша, облегнала глава върху гърдите му.

— Спомних си името от книга, която бях чел като малък. Стори ми се подходящо.

— Да, много е хубаво — каза Алиша и добави тихо: — Онова, което каза в килията.

— Че те обичам — Майкъл не се срамуваше, това бе самата истина. — Просто исках да знаеш. Омръзна ми от тайни. Не се притеснявай, не е нужно да казваш нищо.

— Но искам.

— Едно „благодаря“ е достатъчно.

— По-сложно е.

— Не, не е.

Алиша хвана едната му ръка и притисна дланта си в неговата.

— Благодаря ти, Майкъл.

— Няма защо.

Спускаше се мъгла и всяка повърхност по кораба бе осеяна с капчици. В далечината вълните плискаха върху песъчливия бряг.

— Боже, с теб се препираме цял живот — каза тя.

— Вярно е.

— Вече… нямам сили за това. — Тя придърпа ръката му по-стегнато около кръста си. — Докато бях в Ню Йорк, често мислех за теб.

Майкъл се засмя тихо.

— За мен е истинска чест.

— И би трябвало. Ти мислиш ли за родителите си?

Макар и неочакван, въпросът не го смути.

— От време на време. Но те умряха много отдавна.

— Аз почти не помня моите родители. Бях много малка, когато умряха. Имам само откъслечни спомени. Майка ми имаше сребърна четка за коса, старинна. Мисля, че преди това е била на баба ми. Идваше да ме вижда в Убежището и ми решеше косата с нея.

Майкъл се замисли.

— Да, и аз смътно си спомням.

— Нима?

— Слагаше те на табуретка в спалнята до големия прозорец. Помня, че си тананикаше.

— Ха! — възкликна Алиша. — Не подозирах, че някой ми е обръщал толкова внимание.

Смълчаха се за миг. Още преди тя да изрече думите, Майкъл разбра, че ще му каже нещо важно.

— Нещо… ми се случи в Айова. Един мъж ме изнасили, един от пазачите. Забременях.

Майкъл я остави да продължи.

— Родих момиченце. Не знам дали заради трансформацията на организма ми, или по друга причина, но тя умря.

Когато Алиша замълча, Майкъл каза:

— Разкажи ми за нея.

— Кръстих я Роуз. Имаше прекрасна червена косица. След като я погребах, останах за известно време близо до гроба ѝ. Две години. Мислех, че така ще облекча болката. Но се оказа, че греша.

Изведнъж Майкъл се почувства по-близък с Алиша, отколкото с което и да било друго човешко същество през целия си живот. Колкото и болезнен да беше разказът ѝ, фактът, че му се доверяваше, беше безценен дар.

— Надявам се, нямаш нищо против, че ти разказах това.

— Много се радвам, че го направи.

— Не си тук, защото се притесняваш за котвата, нали?

— Не.

— Много мило от твоя страна да ги оставиш насаме — Алиша вдигна глава. — Нощта е прекрасна.

— Да.

— Не просто прекрасна, а съвършена — каза тя и стисна ръката му.

Осемдесет и едно

Време е за приказка.

На света се ражда момиченце. То е само, а с течение на времето познава и приятелство, и предателство. Това момиче е натоварено с тежко бреме. Скита из пустошта, съкрушено от скръб и измъчвано от сънища. Няма минало, а само дълго неясно бъдеще; прилича на затворник с неизвестна присъда, когото никой никога не е посещавал в самотната килия. Подобна съдба би прекършила всеки друг, но това момиче не се отчайва; то се надява, че не е само. Това е мисията му, ролята, отредена му от жестоката съдба. То е последната надежда на тази земя.

И тогава става чудо: явява ѝ се град, светъл, обграден със стена град на хълм. Някой е чул молитвите ѝ! Като фар в тъмата, този град е част от изпълнено пророчество. Ключът пасва в ключалката; вратата се отваря широко. Зад стените тя открива чудна раса от мъже и жени, които също като нея са оцелели. В очите на това безмълвно дете най-прозорливите сред тях виждат отговор на най-важните въпроси; също като нея, те разбират с облекчение, че не са сами.

Поемат на пътешествие. Мрачната истина за света се разкрива. Момичето пораства и извежда спътниците си до победа. То разпръсва искрици надежда по цялата земя; надежда за нов живот. Но не знае, че това е само илюзия, кратка почивка. Никога няма да са в безопасност; триумфът ѝ е повърхностен. Дълбоко под повърхността се крие черно ядро. Плътната му тежест е невероятна; то е по-старо от самото време. То е част от тъмнината, предшестваща сътворението, когато безформената вселена съществувала в състояние на хаос.

Момичето се колебае. Става нерешително, дори изпитва страх. Допуснало е най-фаталната от всички грешки. Привързало се е към живота. Дръзнало е, крайно неразумно, да се влюби. Започва да поставя под съмнение съдбата. Нима е просто кукла на конци в ръцете на безумец? Роб или господар е на съдбата? Нима трябва да обърне гръб на всички хора, които обича? А тази любов, която изпитва, отражение на някакво по-висше предопределение ли е? Романтична любов, братска любов, любовта на родител към дете — те огледало на Бог ли са, или горчива жлъч в бушуващ космос, която не означава нищо?

Ако питате мен: в живота ми имаше време, когато пропъдих всякакви съмнения и вдъхнах уханието на райското цвете. Какъв сладък аромат! Какъв балсам за наранената ми душа! Фактът, че скъпата ми Лиз умираше, не помрачи радостта ми; Лиз бе дошла при мен като ангел, за да ми разкрие смисъла на живота. Открай време се опитвах да разнищя градивните частици на живота, но го правех грубо, без да осъзная истинския си мотив. Взирах се в най-малките организми и процеси в природата, търсех божествения отпечатък. А намерих доказателството не през окуляра на микроскоп, а в лицето на стройната умираща жена и в докосването на топлата ѝ ръка над масата в нюйоркско кафене. Започнах да гледам на безкрайната самота — също като теб, Ейми — не като на изгнание или затвор, а като на изпитание, което бях преминал. Някой ме обичаше! Мен, Тимъти Фанинг от Мърси, Охайо! Обичаше ме жена, обичаше ме Бог — велик, благосклонен Бог, който бе отсъдил, че заслужавам да бъда обичан. Не бях на този свят напразно! И не просто бях обичан; потеглях към рая. Към синьото Егейско море, където някога бяха живели богове и герои; бялата варосана къща, до която се стига по стълби; скромното легло и домашно изтъканите завивки; глъчката на селото и терасата с изглед към малинови дъбрави и морето отвъд тях; меката бяла светлина на безметежни сутрини. Представях си ясно всичко това. Лиз щеше да си отиде от този свят в обятията ми и да премине в отвъдния, който вече бях убеден, че съществува, след като най-накрая бях познал любовта.

Няма и час след като тялото ѝ изстинеше в прегръдката ми, аз щяха да я последвам. И това бе част от плана ми. Щях да изпия последните хапчета, онези, които пазех за себе си, и да я последвам във вечността на неуязвимата вселена. Решимостта ми беше непоклатима. Не изпитвах и капчица съмнение. И така, в уречения час аз застанах под часовника и зачаках пристигането на моя ангел. В куфара ми инструментите за пренасянето ни в отвъдното спяха непробудно. Как да знам, че това е предзнаменование за по-масова разруха — че забързаните пътници около мен не подозират, че сред тях се намира принцът на смъртта.

Три пъти се родих, три пъти бях предаден. Ще получа удовлетворение.

Ейми, ти дръзна да обичаш, както някога дръзнах аз. Ти си символът на надеждата, а аз съм неин заклет враг. Аз съм гласът, ръката, безмилостният пратеник на истината. И двамата бяхме създадени от безумец; изпод неговите ръце пътищата ни се разделиха като пътеки в тъмна гора. Винаги е било така, още откакто природата създала първите живи организми.

Идвате при мен; нямам търпение. Знам, че той е с теб, Ейми. Та как иначе? Мъжът, който те направи човек, няма да те изостави.

Ела при мен, Ейми. Ела при мен, Питър.

Ела при мен, ела при мен, ела при мен.

Осемдесет и две

Великият град се извисяваше като видение над морето; като замък, като свещена реликва. Спиращи дъха руини с невъобразими размери. Утринното слънце блещукаше по фасадите на небостъргачите и рикошираше от стъклото като куршуми.

Питър застана до Ейми на носа. Тя изглеждаше неестествено спокойна; излъчваше дълбока сила. С всяка следваща минута градът се извисяваше все по-внушително.

— Мили боже, огромен е! — възкликна Питър.

Ейми кимна, макар това да не бе всичко. Градът лъхаше на Фанинг. Присъствието му приличаше на едва доловимо бръмчене, което бе чувала цял живот, но сега се усилваше. То сякаш тегнеше над града.

Решиха да влязат от запад. Плаваха в безветрието по река Хъдсън и търсеха място, на което да акостират. Не биваше да изпускат и минутка дневна светлина, трябваше да действат бързо. Отливът ги буташе назад като мощна невидима ръка.

— Майкъл…

Той дърпаше въжетата и въртеше румпела в опит да улови и най-слабия повей на вятъра.

— Знам.

Реката беше черна като мастило; силата ѝ бе невъобразима. Преваляше пладне. На моменти времето сякаш спираше.

— Невъзможно е — каза Майкъл.

Намериха подходящо за спиране място чак към четири следобед. От юг прииждаха облаци; въздухът миришеше на гнило. Оставаха четири-пет часа дневна светлина. Майкъл извади от кабината раницата с експлозиви, макара с дълъг кабел, детонатор и дървена кутия с бутало. Обясни, че макар да изглеждат примитивно, са най-подходящи за целите им. Най-простичките неща бяха най-надеждни, а щяха да разполагат само с един шанс. Всички се въоръжиха и обсъдиха плана за последно.

— Не се заблуждавайте — каза Алиша. — Островът е смъртоносен капан. Стъмни ли се, с нас е свършено.

Слязоха от лодката. Намираха се в Уест Сайд около Двайсета улица. Пътят беше задръстен от ръждясали скелети на коли; прозорци с изпочупени стъкла зееха като входове за пещери. Тук пътищата им се разделяха — Майкъл и Лиш поемаха на юг към Астро Плейс, а Питър и Ейми към Гранд Сентръл. Майкъл беше направил на Алиша патерица от гребло.

— Шейсет минути — каза Питър. — Успех.

Разделиха се безмълвно, без да се сбогуват.

Питър и Ейми вървяха на север по Пето авеню. Пресечка след пресечка градският център се издигаше вертикално, а тесните пространства между сградите лъкатушеха като фиорди. На места асфалтът беше пробит от корените на дървета, на други беше пропаднал и образувал дупки с размери от няколко метра до трапове, пресичащи цялата улица. Там Ейми и Питър бяха принудени да заобикалят внимателно по краищата. Питър разпозна някои от забележителностите: Емпайър Стейт Билдинг, зашеметяващо висока, като царствен пръст, сочещ към небето; Крайслер Билдинг със заобления си метален връх; обвитата в лиани библиотека с вход, пред който на пост стояха два лъва върху пиедестали. На ъгъла на Пето авеню с Четирийсет и втора улица зърнаха недовършената сграда, за която им беше казала Алиша. Голите трегери на последните етажи червенееха в резултат от десетилетията бавно окисление. Външен асансьор водеше до покрива; още десет-петнайсет етажа над него се издигаше кранът с хоризонтална греда, разположена успоредно на западната фасада.

До момента нямаше и следа от виралите на Фанинг — нито изпражнения, нито трупове на животни, никакви шумове из околните сгради. С изключение на гълъбите, градът тънеше в мъртвешка тишина. И двамата носеха по една полуавтоматична пушка и по един пистолет; Ейми носеше и меча си. Предложила бе да го върне на Алиша, но тя отказа категорично с думите: „Питър е прав. На мен не ми трябва. Просто отсечи главата на проклетника с него“.

Приближиха се до Гранд Сентръл от запад. В сравнение със съседните сгради, гарата имаше скромни размери, сгушена като сърце в гърдите на града. Слънчевата светлина достигаше до улиците наоколо, на нивото на втория етаж гарата беше обрамчена от надлез, по който цареше мрак.

Ейми погледна часовника си: оставаха двайсет минути.

— Трябва да огледаме онази врата — каза тя.

Рисковано беше, но Питър се съгласи. Ако се движеха предпазливо и гледаха нагоре, щяха да забележат дали под надлеза има вирали, преди да са се приближили прекалено много.

По-късно Питър осъзна, че Фанинг е очаквал да направят точно това: да гледат нагоре. Въпреки предупрежденията на Алиша да не подценяват врага. Въпреки че навсякъде по улицата подозрително пълзяха лиани или фактът, че с всяка следваща стъпка влажният мирис на септичен канал се усилваше. Въпреки тихото шумолене, което мислеха, че е пъпленето на плъхове, но не беше. Нужен бе само миг невнимание. Пристъпиха предпазливо под надлеза, вперили погледи към празния таван.

Питър и Ейми дори не видяха откъде изникнаха виралите.

Номерата на улиците намаляваха. Няколко от тях бяха непроходими, задръстени с растителност и боклуци, други бяха празни, забравени от времето. В някои от сградите растяха дървета. По пътя им ята стреснати гълъби хвръкваха в небето и политаха към облаците.

На ъгъла на Осемнайсета улица и Бродуей спряха да си починат. Алиша се задъхваше, по лицето ѝ беше избила пот.

— Колко още? — попита Майкъл.

Тя се изкашля.

— Единайсет пресечки.

— Мога да отида и сам.

— В никакъв случай.

Патерицата беше прекалено нестабилна; изхвърлиха я и продължиха, като Майкъл придържаше Алиша от едната страна. На рамото ѝ висеше пушка. Стъпваше тежко, по-скоро подскачаше, отколкото ходеше. От време на време изпъшкваше тихичко. Личеше си, че се опитва да прикрие колко я боли. Стигнаха до навес от ковано желязо, побелял от птичи курешки. Мирисът на морето се беше усилил.

— Пристигнахме — каза Алиша.

Майкъл извади от раницата си фенер и запали фитила. Докато слизаха по стълбите, усети едва доловимо движение по земята. Спря и вдигна фенера. Навсякъде имаше плъхове, цели пълчища мърдаха покрай стените.

— Гадост — каза той.

Стигнаха до тунела. Над релсите върху тухлени колони се издигаше сводестият покрив. На облицованата с плочки стена със златни букви пишеше Астор Плейс.

— Сега накъде? — Майкъл се озърна в тъмното.

— На юг. Нататък.

Майкъл скочи върху релсите. Алиша му подаде пушката и той ѝ помогна да слезе. Навътре в тунела стана по-студено. Шляпаха във вода. Майкъл броеше колко крачки правят. На стотната зърна движение: от шлюза шуртеше струйка вода. Той притисна ръка върху дебелия метал. От другата страна имаше тонове морска вода, които чакаха да избухнат като оръдие.

— Колко време имаме? — попита Алиша, облегната на стената, докато оглеждаше тунела над дулото на пушката.

Изразходвали бяха четирийсет и пет от шейсетте минути. Майкъл свали раницата и извади материалите. Алиша държеше под око края на тунела. Майкъл уви заедно жиците на детонаторите и отряза кабел от макарата. Трудно щеше да е да опази всичко сухо; фитилът в никакъв случай не биваше да се мокри. Прибра динамита в раницата и се огледа къде да я закачи. Никъде не видя подходящо място.

— Ето там — посочи Алиша.

От стената до преградата стърчеше дълъг ръждясал болт. Майкъл закачи раницата на него, подаде детонатора на Алиша и започна да развива кабела от макарата.

— Да вървим.

Върнаха се до станция Астор Плейс и се качиха на перона. Без да спират да развиват кабела, се изкачиха по стълбите до първата площадка. От улицата се процеждаше приглушена светлина. Майкъл коленичи, остави кутията с буталото на пода, скъса кабела със зъби и пъхна по една жичка в двата отвора на капака. Алиша седеше на стъпалото под него, вдигнала очила на челото и насочила пушката в мрака. Под мишниците ѝ и на гърдите по ризата ѝ имаше петна от пот; стискаше зъби от болка. Когато завъртя гайките, Майкъл я погледна.

— Готово — каза той.

Оставаха десет минути.

Ейми в тъмното: първо усети остра болка в основата на черепа. След това усети, че я влачат. Не можеше да си събере мислите. Къде се намираше? Какво стана? Кой я дърпаше? В съзнанието ѝ изникнаха откъслечни образи: шумящ телевизор; едри снежинки, спускащи се от тъмносиньо небе; градината на Картър, окъпана в цветове; бурно черно море. Опита се да каже нещо, но от устата ѝ не излезе звук. Хрумна ѝ да окаже съпротива, но не успя да помръдне ръце; тялото не ѝ се подчиняваше.

Първо усети, а после видя приглушена светлина и в следващия миг всичко се промени: начина, по който въздухът докосваше кожата ѝ, начина, по който чуваше звуците, пространствената ѝ ориентация. Миришеше различно, като просторно помещение с нотка на органична материя.

— Оставете я там, ако обичате.

Гласът — небрежен, дори леко отегчен — прозвуча някъде отпред. Пуснаха китките ѝ; заби нос в пода. В главата ѝ избухна ослепителна болка.

— Внимателно, за бога!

Започна да губи съзнание, но след малко, като черна вълна, връщаща се към брега, дойде на себе си. В устата си усети кръв; прехапала си беше езика. Подът беше студен под бузата ѝ. Каква беше тази светлина? А звукът? Тихо шумолене, не от гласове, а от безброй дишащи тела. Зърна лица. Лица и ръце, обгърнати от мъгла. Каза си: Вгледай се, Ейми. Съсредоточи се и погледни.

Нямаше смисъл.

Обкръжена беше от вирали. Онези от първия ред клечаха само на метър-два от нея и съскаха, преглъщаха жадно, размахваха ритмично изкривени пръсти, сякаш свиреха на невидимо пиано. Лош знак, но това не беше най-страшното. Зад тях имаше стотици други. Покриваха стените. Гледаха я от балкони като зрители на състезание. Заели бяха всеки ъгъл и пролука, накацали бяха по всяка възможна повърхност. Ейми имаше чувството, че се намира в змийско гнездо.

— Всичко мина като по вода — продължи насмешливо гласът. — Дори съм малко учуден. Тревожех се, че ентусиазмът ще ги провали. Характерно е за тях.

Тялото и умът ѝ още не ѝ се подчиняваха. Сякаш възприемаше всичко със забавяне. Чуваше гласове от всички посоки, все едно говореше самият въздух, който се стелеше върху нея като масло и лепнеше по гърлото ѝ.

— Глупаво ли ще прозвучи да кажа, че отдавна чакам да се запознаем лично? Но това е самата истина. От деня, в който Джонас ми каза за теб, се чудя: кога ще се срещнем? Кога ще дойде Ейми при мен? Моята Ейми.

Защо я наричаше така? Зърна небето. Не, не беше небето, а таванът високо над нея, осеян със звезди и златисти фигури.

— Да знаеш само колко гузен се чувстваше. „Боже, Тим, та тя е дете. Дори няма фамилно име. Тя е просто момиче от никъде.“

Звездите са наобратно, помисли си Ейми. Сякаш някой гледаше небето отгоре или отразено в огледало. Усети как умът ѝ се спира върху тази мисъл и в същото време в главата ѝ започнаха да се заформят нови идеи. Сякаш току-що събудило се от сън, съзнанието ѝ възприемаше по-ясно обстановката; изплуваха спомени: Питър прелита и се блъсва в голямо стъкло.

Разнесе се кискане.

— Не е много смешно, като се има предвид, че загинаха няколко милиарда души. Но Джонас изнесе страхотно представление. Сбъркал си беше професията. Трябваше да стане актьор.

Фанинг, помисли си Ейми.

Гласът принадлежеше на Фанинг.

И тогава си спомни всичко.

— Чаках дълго, Ейми — въздъхна тежко той. — Все се надявах, че моята Лиз ще пристигне със следващия влак. Знаеш ли какво е чувството? Как би могла? Никой не би могъл.

Ейми се изправи на четири крака. Намираше се в западния край на залата. Отдясно имаше гишета за билети с решетки като на затвор; отляво бяха тъмните входове за пероните. През покритите прозорци зад гърба ѝ и отдясно проникваше слаба светлина. На трийсетина метра пред нея имаше павилион, увенчан с часовник. До него стоеше мъж. Обикновен на вид мъж с черен костюм. Стоеше в профил, с изправен гръб и вдигната брадичка, пъхнал небрежно лява ръка в джоба на сакото си. Гледаше към тъмната паст на тунелите.

— Колко самотна и уплашена се е чувствала накрая. Не е имало кой да ѝ каже утешителна дума, да я докосне нежно.

Фанинг не поглеждаше към Ейми. Около нея виралите се виеха, вибрираха и съскаха. Имаше чувството, че ги спира единствено тънка невидима бариера.

— „Сутрин, следобед и вечер, отмервам времето си капка по капка.“ Цитат от Т. С. Елиът, в случай че се чудиш. Старо, но безценно. Когато става въпрос за екзистенциална умора, той е неотразим.

Къде беше Питър? Дали виралите го бяха убили? А Майкъл и Алиша? Спомни си за водата. За времето. Колко ли време беше минало? Но не намери отговор. Ейми се озърна крадешком за нещо, което да ѝ послужи като оръжие. Но не намери нищо, само виралите, обърнатото небе и разтуптяното си сърце.

— Имах книгите, мислите си. Спомените си. Но все някога и това омръзва. — Фанинг замълча и след това каза по-директно: — Виж тази гара, Ейми. Представи си как е изглеждала някога. Забързаните хора. Уговорките. Тайните срещи. Вечеря с приятели. Кипеше от живот. Единственото, което никога не ни стига, е времето. Време за работа. Време за хранене. Време за сън. Време да обичаме и да бъдем обичани, преди да дойде време да умрем. — Той сви рамене. — Увлякох се. Дошла си да ме убиеш, нали?

Най-накрая се обърна с лице към нея. В дясната си ръка държеше меча ѝ.

— Нека само уточня, че не ти се сърдя. Au contraire, mon amie. Това е на френски, между другото. Лиз твърдеше, че всеки човек с богата обща култура трябва да знае френски. На мен чуждите езици не ми се удаваха, но ако имаш да убиваш цял век време, развиваш какви ли не интереси. Някакви предпочитания? Италиански, руски, немски, холандски, гръцки? Какво ще кажеш за латински? Може да говорим и на норвежки, ако желаеш.

Не отговаряй, каза разумът на Ейми. Използвай мълчанието, защото с друго не разполагаш.

Отново я сграбчиха ръце: едър мъжки и малко по-дребна женска с редки кичури бяла коса по иначе гладкия череп. Хванаха я за лактите и я повлякоха напред по пода, след което я пуснаха безцеремонно.

— Казах ви да пипате по-нежно, мамка му!

Фанинг се извисяваше над нея като буреносен облак — аурата му на весела самоувереност бе заменена от сподавена ярост.

— Ти — той посочи с меча към едрия мъжки. — Ела тук.

В очите на създанието проблесна колебание — или просто ѝ се привиждаше? Виралът падна на колене пред Фанинг и сведе покорно глава.

Фанинг повиши тон и се обърна към всички:

— Чувате ли ме добре? Не разбирате ли какво ви казвам? Тази жена е наша гостенка, а не куфар, който да влачите по земята! Отнасяйте се към нея с уважение!

Когато Фанинг вдигна меча, Ейми скри глава с ръце. Чу се изсвистяване, стъргане и нещо тежко тупна на пода. Някаква течност я оплиска по бузата и я блъсна миризма на гнило, сякаш се бе отворила врата към стая пълна с трупове.

— О, за бога!

Виралът още стоеше на колене, а обезглавеният му торс се бе килнал напред. От прерязания врат шуртеше ритмично черна течност и се разливаше на локва върху пода. Фанинг гледаше отвратено панталона си. Ейми забеляза, че костюмът му е износен и прогнил. Висеше на тялото му като на закачалка.

— Това петно няма да се изпере — изстена той. — Цапат като животни. И как вонят само. Ужасно е.

Пълен абсурд. Не беше очаквала подобно нещо. Не бе очаквала настроението му да се променя така неочаквано. Мъжът пред нея изглеждаше почти жалък.

Фанинг се усмихна глуповато и каза:

— Хайде, нека ти помогна да станеш.

Вдигнаха я на крака. Той пристъпи напред, извади носна кърпа от джоба си, разтвори я с тържествено тръсване и избърса кръвта от лицето ѝ. Очите му ѝ се струваха едновременно съвсем наблизо и много надалеч, странно увеличени, все едно ги гледаше през телескоп. По бузите и брадичката му имаше набола прошарена брада; зъбите му бяха сиви и развалени. Тананикаше си фалшиво, докато бършеше лицето ѝ, след това направи крачка назад, присви устни, сбърчи чело, огледа я и кимна.

— Така е много по-добре. — Взира се в нея притеснително дълго и заяви: — В теб има нещо много привлекателно. Някаква невинност. Очарователна дълбочина.

— Къде е Питър?

Фанинг я изгледа драматично.

— Тя говори! Започвах да се чудя дали не си няма. Не се тревожи за приятеля си. Вероятно е попаднал в задръстване. Не се обиждай, но мисля, че си приличаме, Ейми. Като се замислиш, преживяванията ни са много сходни. Но първо ми кажи къде е приятелката ти Алиша? Този огромен нож ми подсказва, че е някъде наблизо.

Ейми мълчеше.

— Нищо ли няма да споделиш? Както желаеш. Знаеш ли какво представляваш, Ейми? Аз мислих много по въпроса.

Нека говори, каза си тя. Нужно ѝ беше именно време. Нека пилее минутите.

— Ти си… извинение.

Фанинг млъкна. Виралите я държаха здраво. Той се запъти към входовете на тунелите, спря пред тях и отново се вгледа в тъмнината.

— Дълго време исках да те убия. „Искам“ може би не е точната дума. Не си виновна за трансформацията си, както и аз не съм виновен за моята. Не ти желаех злото. Ти беше просто символ на човека, когото мразех най-силно. — Той завъртя меча в ръка. — Представяш ли се, Ейми, какъв безумец? Той наистина вярваше, че може да поправи грешките си, че може да изкупи престъпленията си. Но това бе невъзможно след всичко, което причини на Лиз, на мен, на теб. Другата жена не означаваше нищо за мен. Тя просто седеше в бара и търсеше компания за самотната нощ. Дълбоко съжалявам за случилото се с нея.

Ейми продължаваше да мълчи.

— Мислех, че ще я забравя. Но сега осъзнавам, че през онази нощ прозрях истината. Не заради жената, а заради детето. Момиченцето в детското креватче. Знаеш ли, че все още усещам мириса ѝ, Ейми? Сладникавият свещен мирис на бебе. Малките ѝ пръстчета, гладката ѝ кожа. Целият живот се четеше в очите ѝ. Всички сме такива в началото. Ти, аз, всички. Изпълнени с любов и надежда. Виждах, че ми има доверие. Майка ѝ лежеше мъртва на пода в кухнята, но този мъж се бе отзовал на плача ѝ. Може би щях да я нахраня? Да ѝ сменя пелената? Или пък да ѝ прочета приказка. Нямаше представа какво бях сторил. Изпитах дълбоко съжаление към нея. Съжалявах я, задето изобщо се е родила. Трябваше да я убия още тогава. Щеше да е проява на милост.

Той се смълча за малко, след което продължи:

— По изражението ти виждам, че си отвратена. Повярвай ми, понякога сам се отвращавам от себе си. Но истината е, че няма благосклонен Бог, който да ни пази. Това е най-голямата заблуда. А ако съществува, то той е невероятно жесток да ни заблуждава, че го е грижа за нас. В сравнение с него съм душичка. Що за Бог би позволил майката на това бебе да умре по този начин? Що за Бог би допуснал Лиз да е напълно сама накрая, да не чуе нито една мила дума, да няма ръка, която да държи, докато напуска този свят? Ще ти кажа що за Бог, Ейми. Онзи, който ме създаде — Фанинг отново се обърна към нея. — Приятелите ти на кораба ще се върнат. Не се изненадвай, знам всичко. Може би няма да е скоро. Но един ден ще се върнат. От любопитство. Такава е човешката природа. Дотогава целият град ще се е превърнал в прах, но аз ще съм тук и ще ги чакам.

Алиша, Майкъл, побързайте, помисли си тя.

— Чудиш се какво искам. Отговорът е съвсем прост: искам да те спася. Искам да бъда твой учител. Да те накарам да прозреш истината. — Изражението му стана по-мрачно. — Дръжте я здраво, ако обичате.

Времето изтече. Майкъл погледна към Алиша.

— Готова ли си?

Тя кимна.

— Запуши си ушите.

Майкъл натисна буталото.

— Какво става, Верига?

Той издърпа буталото и го натисна отново. Нищо. Извади едната жичка, докосна я до контакта и натисна буталото за трети път. Изскочи искра.

Имаше ток; проблемът беше в другия край.

— Стой тук.

Извади втората жица, взе кутията с буталото и фенера и слезе на бегом по стълбите.

Хватката на виралите се стегна рязко. Очите ѝ се насълзиха; пред погледа ѝ играеха звездички.

— Доведете го, моля.

Питър.

Двама вирали го довлякоха от тунелите. Тялото му висеше отпуснато, а обувките му се влачеха по пода.

— Това е единственият начин, Ейми. Щеше ми се да има друг вариант, но просто няма.

Ейми едва мислеше. И най-малкото движение предизвикваше истинска агония. Имаше чувството, че костите на предмишниците ѝ ще се раздробят, ако виралите я стиснеха още малко по-силно.

— Ето го и него.

Виралите държаха Питър за раменете. По лицето му се стичаше кръв. Фанинг пристъпи напред с вдигнат меч. Дъхът на Ейми спря. Мъжът постави острието под брадичката на Питър болезнено бавно и повдигна главата му нагоре.

— Привързана си към този мъж, нали?

Питър вдигна очи към Ейми, но като че ли не можеше да я фокусира. Устните му мърдаха, но от устата му излезе само хрипливо стенание.

— Отговори на въпроса.

— Да — каза тя.

— Толкова го обичаш, че си готова на всичко, за да го спасиш.

Завъртя ѝ се свят. Колко жестоко бе да я пречупи толкова бързо.

— Искам да чуя думите, Ейми.

Тя каза задавено, свела примирено глава:

— Да, бих направила всичко, за да го спася. Моля те, просто го пусни да си върви.

Фанинг можеше да му пререже гърлото само с едно потрепване на китката. Питър стоеше със затворени очи, готов да умре. Или пък милостиво бе изпаднал в безсъзнание.

— Ще ти покажа нещо интересно, което открих — каза Фанинг. — На Джонас страшно щеше да му хареса.

Той направи нещо странно: започна да се съблича. Първо свали сакото, сгъна го и го остави на пода заедно с меча, след това разкопча ризата, под която се показаха мускулести гърди, обсипани с фини бели косми.

— Трябва да призная, че е голямо облекчение най-накрая да съблека тези дрехи. — Той коленичи да развърже обувките си. — Да се освободя от тези окови.

Обувки, чорапи, панталон. Въздухът около него затрептя като мараня над пустинен път. Той вдигна глава към тавана; по кожата му избиха капчици пот. Облиза бавно устни, завъртя рамене и врат с притворени очи.

— Боже, колко е приятно.

С изпукване Фанинг изви гръб и изстена доволно. Косата му падаше на кичури; по лицето и гърдите му пулсираше синя паяжина от изпъкнали вени. Отвори уста и разкри острите си зъби. Свиваше и разгъваше пръсти, от които се показаха дълги жълтеникави нокти.

— Не е ли… прекрасно?

Майкъл стигна до тунела. Алиша викаше зад него. Изведнъж отвсякъде изникнаха плъхове и запъплиха като вълна в краката му.

Ръждясалият болт беше паднал; раницата лежеше във водата. Фитилите бяха мокри и безполезни.

— Мамка му!

Погледът му попадна върху малко електрическо табло вдясно от шлюза. Пълчища плъхове се тълпяха около краката му и се търкаха гнусно в глезените му. Майкъл отвори вратата на таблото с отвертка и го освети с фенера.

— Назад!

Алиша стоеше на няколко метра зад него. На десетина метра вирал клечеше на пода на тунела, а втори висеше от тавана и клатеше извитата си глава. От устата му висеше дългата опашка на плъх.

— Махайте се!

Във вътрешността на таблото имаше плетеница от жици, свързани с прекъсвач. Ако разполагах с един час, щях да се справя без проблем.

— Верига, тези двамата изглеждат гладни. Дано си намерил повредата.

Боже, колко мразеше този прякор. Започна да разплита жиците в опит да открие къде е началото и къде — краят им.

— Пристигат още!

Майкъл погледна през рамо. Стените на тунела сияеха в зелено. Чуваше се шумолене като подмятащи се по улица сухи листа.

— Мислех, че с виралите сте приятели!

Алиша стреля по съществото на тавана. Ръката ѝ обаче трепна, виралът се отдръпна назад и скочи на пода.

— Не са дошли за мен!

Майкъл отряза парче кабел, оголи жицата и я пъхна в кутията с буталото. Отново огледа таблото. Трябваше да отгатне коя беше правилната жица. Тази ли? Не, онази.

Зад него прогърмяха изстрели.

— Не се шегувам, Майкъл, имаме десет секунди!

С четири бързи завъртания Майкъл уви краищата на двете жици. Алиша приближаваше заднешком към него, без да спира да стреля. Гърмежите отекваха оглушително в тунела. Мили боже, писнало му беше от догадки, трескава работа в тъмното, от повредени клапани, прекъснати електрически вериги и счупени релета — писнало му бе нищо да не работи като хората.

— Нужна ми е помощ! — извика Алиша.

Тя хвърли празната пушка настрани и извади два ножа от колана си. Майкъл я хвана през кръста и я придърпа към себе си.

Тунелът гъмжеше от вирали и плъхове.

Отстъпиха назад, когато първият вирал се спусна към тях. Майкъл извади пистолет и стреля два пъти; първият куршум профуча над рамото на вирала, но вторият го уцели в лявото око. Съществото изпищя и се стовари на земята. Вървяха заднешком към преградата, Майкъл стреляше с една ръка, а с другата влачеше Алиша. Имаше петнайсет куршума в пистолета и още два пълнителя в джоба си, но нямаше как да ги извади.

Пистолетът изщрака празен.

— Мамка му, Майкъл!

Значи това беше краят. Колко бързо, но в същото време бавно настъпваше. Не вярваме истински, че ще дойде, но преди да се усетим, си отиваме, помисли си Майкъл. Всичко, което сме постигнали в живота си, угасва за един миг. Той хвърли пистолета и притисна Алиша към себе си. Постави ръка върху буталото.

— Затвори очи.

Трансформацията завърши.

Фанинг бе вдигнал лице нагоре със затворени очи и стиснати устни. От гърдите му се откъсна силна облекчена въздишка. Ейми не бе виждала подобно същество — приличаше на Фанинг, но не беше нито човек, нито вирал. Представляваше смесица от двете — нов биологичен вид. Носът му наподобяваше муцуна на гризач, заострените му уши се издължаваха назад. Косата му беше опадала и на нейно място бе поникнал розовеещ мъх. Зъбите му не се бяха променили, но устата му се бе разширила в подобие на усмивка, а в ъгълчетата се подаваха острите му зъби. Крайниците му изглеждаха деликатни; показалците на двете ръце се издължаваха и завършваха с извити остри върхове.

Приличаше на гигантски прилеп без криле.

Съществото пристъпи към Ейми. Впери очи в нея и тя не посмя да извърне поглед. Скована бе от страх. Фанинг вдигна дясната си ръка. Между пръстите си имаше прозрачна мембрана. Посегна с остър показалец към лицето ѝ. Ейми затвори инстинктивно очи. Усети натиска върху бузата си, не толкова силен, че да пусне кръв, но зловещ. Болезнено бавно нокътят се спусна по извивките на лицето ѝ. Сякаш Фанинг вкусваше плътта ѝ с пръст.

— Колко хубаво е най-накрая да разкрия истината.

Гласът му също се бе променил; притежаваше загадъчна, писклива нотка. Около него се носеше миризма на животни. На дребни гризачи.

— Отвори очи, Ейми.

Фанинг стоеше до Питър, когото виралите държаха изправен.

— Този мъж е твоето проклятие, както Лиз беше моето. Любовта ни поробва, Ейми. Тя е сцената, на която се разиграва трагичната драма на човешкия ни живот. Това е урокът, който искам да ти дам.

С тези думи Фанинг отвори широко уста, повдигна главата на Питър с пръст — с бащинска нежност — и впи зъби във врата му.

Токът на буталото не бе достатъчен, за да отвори шлюза докрай, но все пак през образувалия се отвор шурна вода. След секунда тунелът приличаше на бушуваща река. Майкъл се опита да стане, но водата го блъсна и повлече него и Алиша по течението.

Изхвърчаха от тунела в метростанцията като изстреляни с топ. Наоколо беше тъмно, единствената светлина се процеждаше откъм стълбището, покрай което прехвърчаха за миг. Устата и носът на Майкъл се напълниха с отвратителна на вкус вода — помисли си, че сигурно това е вкусът на плъхове — и малко го задави. Минаваха покрай перона. Той стисна Алиша за китката, протегна свободната си ръка и направи отчаян опит да сграбчи ръба на платформата. Докосна я с пръсти, но се изплъзна.

Отминаха станцията. Нивото на водата се повишаваше бързо; скоро щеше да ги залее. Следващата станция по линията беше Четиринайсета улица — намираше се прекалено далеч. Отпред зърнаха светлина. Когато наближиха, стана ясно, че влиза през отвор в покрива на тунела.

— Има стълба! — извика Алиша, преди водата отново да залее главата ѝ.

— Какво?

Алиша отново подаде глава; едва дишаше.

— На стената има стълба! — посочи тя.

Приближаваха се към стълбата с бясна скорост. Алиша успя да се хване първа. Майкъл се завъртя около тялото ѝ, но успя да протегне ръка и да я промуши до лакътя през пречката. Стълбата водеше до метална решетка, през която струеше дневна светлина.

— Ще се справиш ли? — попита Майкъл.

Бурното течение ги блъскаше. Лиш поклати глава.

— Поне опитай, по дяволите!

Силите я бяха напуснали окончателно.

— Не мога.

Щеше да се наложи да я изтегли. Майкъл се набра и се качи на стълбата. Решетката също представляваше проблем. Ако не успееха да я отворят, щяха да се удавят. Той вдигна ръка и натисна. Решетката не помръдна. Започна да я блъска силно с длан. На четвъртия удар капакът се помести.

Той го избута настрани, покатери се навън и легна по корем върху асфалта. Повишаващото се ниво на водата бе вдигнало Алиша до средата на стълбата. Светлината падаше върху лицето ѝ като ореол.

Той протегна ръка.

— Хвани се…

Но преди да довърши мисълта си, през отвора изригна гейзер вода и го отпрати в другия край на улицата.

Срутването на шлюза южно от станция Астор Плейс — един от седемте, които пазеха тунелите на метрото в Манхатън от алчния Атлантически океан — бе първото от поредица събития, които никой, включително Майкъл, не беше предвидил. След като преградата падна, водата нахлу в тунела със силата на десетки локомотиви. Помиташе всичко по пътя си през подземията на Долен Манхатън. На осем пресечки северно от Астор Плейс, на Четиринайсета улица потокът се разклони. Основната част продължи с грохот право на север под Лексингтън авеню към Гранд Сентръл, а другият поток пое на изток по тунела под Бродуей към дигата при Таймс Скуеър, която също се срути и наводни тунелите на юг от Четирийсет и втора улица между Бродуей и Осмо авеню и отвори цял Уест Сайд за морето.

И това беше само началото.

След себе си водата оставяше разруха. Капаци на шахти хвърчаха във въздуха. Отходни канали избухваха с трясък. Цели улици се нагъваха и срутваха. Под земята бе започнала верижна реакция. Бушуващият океан настъпваше неумолимо в желанието си да погълне целия остров, който, пустеещ от век, бе прогнил из основи.

Майкъл се свести на ъгъла на Десета улица и Четвърто авеню с тревожното чувство, че земята вече не се подчинява на законите на гравитацията. Всичко наоколо летеше хаотично. Той примигна и изчака замайването да отмине, но нищо не се промени. От шахтата извираше висок гейзер, чиито пръски хвърляха пъстроцветни дъги над наводнената улица. Майкъл зяпаше слисано, без да може да проумее какво се случва, и в същото време започна да забелязва други неща, които изискваха належащо внимание, само да успееше да събере мислите си. Улицата потъваше — или сградите наоколо се издигаха нагоре. От фасадите летяха отломки.

Я чакай малко.

Сградата пред очите му — средно висока постройка с тъмни стъкла — правеше нещо странно. Сякаш… дишаше. Сякаш беше бебе, поемащо първите си глътки въздух. Сякаш тази безлична постройка, една от хилядите на острова, се бе пробудила след десетилетия дълбок сън. По огледалната ѝ стена се появиха пукнатини. Майкъл седна и се подпря на ръце. Под него асфалтът се движеше обезпокоително.

Разхвърчаха се стъкла.

Майкъл се претърколи, легна по корем и скри глава, върху която се изсипаха милиони стъклени парченца. По улицата около него падаха по-големи късове. Той закрещя с цяло гърло възклицания от ужас и ругатни. Стъклата щяха да го накълцат на парченца. Нямаше да остане дори какво да погребат, не че имаше кой да го погребе. Стъклата продължаваха да се сипят около него. За втори път през деня Майкъл зачака да умре.

Но не умря.

Надигна глава. Слънцето се бе скрило. Тялото му беше покрито с блещукащи стъкълца, полепнали по ръцете, дланите, косата и дрехите му. Духаше силен вятър. От небето като че ли валеше сняг. Не, не беше сняг, а хартии. Една страница кацна бавно в ръцете му. На нея пишеше „От: Отдел «Човешки ресурси». До: Всички служители. Относно: Годишни бонуси“. Чудатите думи го хипнотизираха. Приличаха на шифър. В непонятното им значение се криеше цял изгубен свят.

Изведнъж листът изхвръкна от ръцете му, подет от порива на вятъра. Смрачаваше се. Отляво се чу силно бучене. С всяка следваща секунда се усилваше заедно с вятъра. Той се обърна в посоката, от която идваше шумът.

Към него връхлиташе сиво чудовище.

Той скочи на крака. Зави му се свят; краката му тежаха.

Въпреки това хукна да бяга с всички сили.

Майкъл не видя първата рухнала сграда. По това време средната част на Манхатън вече се рушеше от няколко минути. От южния край на Сентръл Парк по посока на Уошингтън Скуеър големи и малки здания се сриваха едно след друго. Някои се срутваха отвесно върху основите си като затворници, повалени при разстрел. Други биваха повлечени от съседни сгради и падаха като плочки за домино. Някои, като големия стъклен небостъргач на Петдесет и пета улица и Бродуей, като че ли падаха единствено от съпричастие: Щом съседите ми си отиват, защо да не ги последвам и аз? Процесът приличаше на бързо разпространяващи се метастази; разливаха се от улица на улица като от орган на орган; шуртяха по авенютата като кръвта във вени, обгръщаха със смъртоносните си пръсти металните кости на града. Облаци от прах превземаха небесата като зловещи ракови образувания.

Над Манхатън се спусна неестествена тъма.

Под гара Гранд Сентръл водата пристигна от две посоки: откъм тунела на метрото под Лексингтън авеню, а след няколко секунди връхлетя вълната от линията под Четирийсет и втора улица. Потоците се срещнаха и, като приближаващо брега цунами, силата им се увеличи стократно и изригна нагоре по стълбите.

— Неблагодарна кучка! — извика Фанинг. — Какво направи?

Не успя да каже нищо повече; водата нахлу и ги помете. След миг цялата зала се наводни. Ейми потъна и се замята, загубила ориентация. Нивото достигна два метра и продължаваше да се покачва. Пръскаха се стъкла, падаха предмети. Ейми изплува на повърхността тъкмо когато високите прозорци се разбиха навътре; течението я понесе и отново я потопи. Тя махаше безпомощно с ръце в опит да се хване за нещо. Покрай нея премина тялото на вирал. Женската с бялата коса. В бушуващата вода Ейми зърна очите ѝ, изпълнени със страх и объркване. След миг виралът потъна и се скри от поглед.

Ейми заплува към стълбите за балкона. Блъсна се в нещо — призля ѝ от болка — но успя да се задържи за перилата с дясната си ръка. Дробовете ѝ пищяха за въздух; от устата ѝ излизаха мехурчета. Нямаше да издържи още дълго. Оставаше ѝ единствено да се остави на течението с надеждата, че ще я отнесе на безопасно място.

Пусна парапета.

Отново се удари в стълбите, но този път поне се движеше в правилната посока. Ако течението я беше повлякло към тунелите, щеше да се удави. Блъсна я втора ударна вълна и я изстреля нагоре.

Приземи се на балкона на четири крака, най-накрая извън водата. Разкашля се и изплю мръсна течност.

Питър. Течението го беше изхвърлило на стълбите на няколко метра зад нея. Къде бе Фанинг? Дали беше потънал като останалите вирали? В този миг подът се раздвижи. Пукот раздра въздуха. Ейми вдигна глава и видя как огромно парче от тавана пада във водата.

Сградата се рушеше.

Гърдите на Питър се надигаха и спускаха бързо. Трансформацията още не бе започнала. Ейми го разтърси за раменете, извика името му; очите му се отвориха леко. Като че ли не я позна — изглеждаше озадачен, сякаш не знаеше къде я е виждал.

— Ще те измъкна оттук.

Ейми го преметна през дясното си рамо. Олюля се, но успя да се задържи изправена. Подът се клатеше като палубата на кораб. Парчета от тавана падаха, а цялата сграда се тресеше.

Огледа се. Отдясно зърна врата.

Тичай, помисли си тя. Не спирай.

Излязоха навън. Тъмно бе като нощ, слънцето бе скрито от облаци прах, а големият град бе неузнаваем. Разнасяше се силно бучене. Намираха се върху надлеза от западната страна на гарата. Мостът се бе наклонил под остър ъгъл; пукнатини пълзяха по асфалта и части от него пропадаха. Ейми си избра посока и тръгна; под тежестта на Питър успяваше само да подтичва бавно. Водеше я единствено инстинктът. Да бяга. Да оцелее. Да спаси Питър.

Надлезът се спусна до нивото на улицата. Не можеше да продължи нататък, краката не я държаха. Остави Питър на земята. Той трепереше все едно му бе студено или имаше треска, но спазмите се засилваха. Ейми знаеше, че би искал да умре, докато е още човек. Сред отломките имаше предостатъчно потенциални оръжия: остри като ножове парчета арматурно желязо, изкривени метални плоскости, късове стъкло. Изведнъж Ейми разбра: това е била целта на Фанинг от самото начало. Искал е тя да убие Питър. Любовта ни поробва, Ейми. Фанинг я бе победил; всичко беше напразно. Тя отново щеше да остане сама.

Ейми коленичи до Питър и заплака неудържимо; изля цялата болка, насъбрала се за век. Вкусила бе само за миг от истинския живот. По-добре изобщо да не ѝ се беше случвало. Питър изпъшка. Вирусът го трансформираше.

Ейми избра еднометрово желязо с остър връх. За какво ли бе служило? Част от уличен стълб? Част от рамката на прозорец, от който някога се е разкривала гледка към оживената улица? Част от конструкцията на висок небостъргач? Коленичи до Питър. Човешкото в него си отиваше. Наведе се и го погали по бузата. Кожата му беше гореща и влажна. Започнал беше да примигва.

— Проклета да си! — каза глас зад нея.

Ейми отхвърча напред.

Майкъл тичаше по Четвърто авеню, преследван от ревящия облак отломки. Нямаше да успее да избяга. Сви по Осма улица и двата бушуващи потока, сякаш изведнъж забелязали пропуска си — О, Майкъл, извинявай, че те забравихме, — се спуснаха от двата противоположни ъгъла към него.

Той се шмугна в най-близката сграда и затръшна вратата след себе си. Озова се в магазин за дрехи с палта, рокли и ризи, окачени на закачалки. Към улицата гледаше голяма витрина върху издигната платформа.

Облакът пристигна.

Витрината се пръсна навътре; Майкъл вдигна ръце да предпази очите си. Помещението се изпълни с прах и той отхвръкна назад. По ръцете, гърлото, откритите части от лицето си усети болка като от ужилвания — все едно го атакуваше рояк пчели. Опита да се изправи и чак тогава забеляза дългото парче стъкло, забило се в дясното му бедро. Колко странно, не изпитваше болка — подобна рана трябваше да боли ужасно силно — но след миг болката достигна до мозъка му и изличи всяка друга мисъл. Кашляше и се давеше в прахоляка. Пропълзя назад и се блъсна в закачалка. Дръпна една риза от нея, смачка я на топка и я притисна върху устата и носа си. Постепенно дишането му се нормализира.

Завърза ризата върху долната половина на лицето си. Погледна към тъмната улица с парещи очи. Намираше се в облака. Тихо бе, с изключение на слабо барабанене: носени от вятъра частици падаха върху асфалта и покривите на изоставените коли. Ръцете му лепнеха от кръв; при най-малкото помръдване го пронизваше зашеметяваща болка в крака. Извади ножа си и сряза крачола на панталона. Стъклото — тясно, леко извито парче с нащърбен край — бе влязло под ъгъл; раната се намираше от вътрешната страна на бедрото. Боже, няколко сантиметра по-нагоре и щеше да ми отреже топките, помисли си той.

Дръпна друга риза от закачалката и я уви около стърчащото стъкло. Възможно бе, ако издърпа стъклото, раната да се разшири, но болката бе нетърпима. Ако не го махнеше, нямаше да може да се измъкне оттук. Трябваше да го направи бързо.

Стисна омотаното с плат парче. Преброи до три. Дръпна.

Съществата с човешки размери, бродещи по улицата сред праха, спряха и извърнаха глави към мястото, от което долетя писъкът на Майкъл.

— Това беше храм!

Фанинг я зашлеви. От удара Ейми отхвръкна назад.

— Как можа да сториш това с мен, с града ми?

Ейми вдигна ръце пред лицето си. Фанинг обаче я грабна за яката, вдигна я на метър във въздуха и я метна.

— Ще те измъчвам дълго. Ще ме молиш да те убия.

Последва поредица от шамари, ритници и удари. Ейми се озова по очи върху асфалта. Имаше чувството, че гледа всичко отстрани. Мислите ѝ се рееха лениво и сякаш при следващия удар щяха да се отделят от тялото ѝ и да полетят в небето като балон с прерязана връв.

Но умът ѝ забрани да се примири със смъртта. Противно на всякаква логика той настояваше да се бори. Фанинг се намираше някъде зад гърба ѝ. Ейми го усещаше не толкова физически, колкото като абстрактна сила подобна на гравитацията, тъмна бездна, която я засмукваше безжалостно. Ейми запълзя. Защо Фанинг просто не я убиеше? Но, разбира се, ѝ бе казал защо: искаше тя да усети как животът я напуска бавно.

— Погледни ме!

Ритна я в корема толкова силно, че я подхвърли във въздуха. Ейми остана без дъх.

— Казах да ме погледнеш!

Следващият му ритник я обърна по гръб и тя видя, че е вдигнал меча над главата си.

— С теб трябваше да се срещнем под часовника!

С теб?

— Обеща да дойдеш! Обеща да заминем заедно!

Какво му се привиждаше? Коя бе тя в очите му? Трансформацията бе помрачила съзнанието му.

— Не биваше да те обиквам!

Ейми се претърколи настрани, когато той замахна с меча. Острието се удари в асфалта с издрънчаване. Фанинг нададе вой като ранено животно.

— Исках да умра с теб!

Ейми отново се озова по гръб. Фанинг отново вдигна меча и се приготви да замахне. Тя вдигна ръце в опит да го спре. Имаше само един шанс.

— Тим, недей!

Фанинг замръзна.

— Исках да дойда. Исках да бъда с теб. Това бе най-голямото ми желание.

Той стегна ръце. Всеки момент щеше да я посече.

— Чаках те цяла вечер! Как можа да ми го причиниш? Защо не дойде? Защо?

— Защото… умрях, Тим.

В продължение на миг не се случи нищо. Дано, дано, помисли си Ейми.

— Ти… умря.

— Да, съжалявам. Не исках.

Ейми говореше предпазливо, с равен тон.

— Да. Идвах при теб. Те ме отнесоха. Не можах да ги спра.

Фанинг извърна несигурно очи.

— Но сега съм тук, Тим. Това е най-важното. Съжалявам, че се забавих толкова.

Колко дълго щеше да издържи лъжата? Трябваше да убеди Фанинг да ѝ даде меча.

— Все още можем да бъдем заедно, точно както планирахме — продължи тя.

Фанинг отново погледна към нея.

— Ела с мен, Тим. Знам приказно място.

Фанинг мълчеше. Ейми усети, че се замисля над предложението ѝ.

— Къде? — попита той.

— Ще започнем отначало. Този път ще успеем. Трябва само да ми дадеш меча. — Тя протегна ръка. — Ела с мен, Тим.

Фанинг я гледаше в очите. В погледа му се четеше цялата история на мъжа, който е бил приживе. И тогава той каза:

— Ти.

Лъжата ѝ се пропукваше.

— Дай ми меча, Тим. Само това трябва да направиш.

— Ти не си Лиз.

— Напротив, аз съм, Тим.

— Ти си… Ейми.

На петдесет метра от тях, проснат по корем на земята, мъжът на име Питър Джаксън започна да изчезва.

Съзнанието му се намираше между два свята. В единия — тъмен и шумен свят — Фанинг мяташе Ейми насам-натам. Питър долови смътно този факт; не помнеше каква бе причината. Не можеше и да се намеси; силите го бяха напуснали.

В другия свят имаше прозорец.

През спуснатото перде влизаше мека лятна светлина. Образът му се стори познат. Прозорецът, помисли си Питър. Това означава, че умирам. Когато се опита да съсредоточи поглед, да се върне в реалността, светлината се промени. От образ в съзнанието му прозорецът започваше да добива физическа форма. В прашната тъма се появи отвор, като коридор, водещ до по-висш свят, а в тунела се появи сияещ силует. Струваше му се познат, знаеше какво е, само трябваше да си спомни. Образът се проясни. Приличаше на корона, която се стесняваше нагоре и завършваше с дълго острие. По огледалната ѝ повърхност отблясваха слънчеви лъчи, които минаваха през тунела в облака и блестяха в очите му.

Крайслер Билдинг.

Тунелът се затвори; отново го обгърна мрак. Но вече знаеше, че не е нощ. Слънцето светеше в небето над облака от прах. Ако успееше някак си да заведе Фанинг до светлината…

Но забрави тази мисъл, когато го сграбчи колосална сила. Пропадаше. Не знаеше какво има на дъното, но стигнеше ли дотам, щеше да е изгубен навеки. Някъде в далечината тялото му се променяше. Разтърсваха го конвулсии върху улицата на рухналия град. Костите му се удължиха. Зъбите му опадаха. Потъваше в море от безкраен мрак, в което нямаше да остане и частица от него. Не! Не! Потърси нещо, за което да се хване. Изведнъж зърна лицето на Ейми. Споменът беше истински. Седяха на леглото му, хванати за ръце. По миглите ѝ проблясваха сълзи. Можеш да запазиш само едно, каза му тя. Аз исках да запазя теб.

Теб, помисли си Питър.

Теб.

Пропадна.

Убийствена болка прониза крака на Майкъл. Докато вадеше стъклото, кожата му се обели като портокал и се показа пулсиращият мускул. Вдигна ръка и смъкна от закачалката копринен шал. Усука го като въже и го завърза стегнато върху раната. Платът веднага се напои с кръв. Дали така се правеше? Прииска му се Сара да е тук. Тя щеше да знае как да превърже раната. Какви неща му хрумваха на човек в критични ситуации: мозъкът несправедливо размахваше пред носа ти мисли за неща, които не можеш да получиш и не можеш да направиш.

Шумът навън бе затихнал, след като разрухата продължи на север. Във въздуха се носеше остра химическа миризма и воня на изгоряло. За пръв път, откакто се събуди на улицата, се сети за Алиша и за изражението ѝ, когато водата я отнесе. Алиша беше мъртва.

От улицата се чу хрущене на стъкло.

Майкъл застина. Шумът се чу отново.

Стъпки.

Подпряна на длани, Ейми се отдръпна назад.

— Тим, недей! Аз съм!

— Не се обръщай към мен така!

Прозрял бе лъжата ѝ; магията се развали. Яростта се завърна в погледа му. Фанинг изненадващо вдигна глава. По лицето му се изписа нова емоция — неочаквано удоволствие.

— Какво виждат очите ми?

Питър. Трансформацията му беше завършила; с гладко и мощно тяло, той се бе присъединил към анонимната орда.

— Браво на теб — Фанинг се усмихна и показа зъбите си. — Ела при нас.

Питър тръгна към тях през отломките, леко приклекнал, с разперени ръце. Стъпваше несигурно; гърбът и раменете му пулсираха, все едно се протягаше след дълъг сън или пробваше нов костюм.

— Ейми, нека ти покажа какво имам предвид.

Фанинг подхвърли меча на Питър, който го хвана механично.

— Да видим дали е същият — Фанинг отиде при Питър и се потупа в центъра на гърдите. — Ето тук.

Питър се взираше в меча, сякаш се чудеше за какво служи. Какъв беше този непознат предмет в ръката му?

— Хайде. Обещавам, че няма да мърдам.

Питър направи крачка напред. Движенията му бяха некоординирани. Напрегна мускули и се опита да вдигне меча.

— Виждам, че ти тежи.

Питър направи още една крачка и спря. Можеше да го посече само с едно замахване. Фанинг не понечи да се защити; изражението му излъчваше увереност, почти насмешка. Мечът висеше с върха надолу.

— Дай да ти помогна.

С дългия си показалец Фанинг изправи оръжието хоризонтално, пристъпи напред и опря гърди във върха му.

— Нужно е само едно силно мушване.

От усилието Питър изръмжа. Секундите минаваха, цялото му тяло беше напрегнато. С дълбока въздишка той се свлече на колене, а мечът изтрака върху асфалта.

— Виждаш ли, Ейми? Невъзможно е. Този мъж вече е мой.

Също като вирала в чакалнята, Питър сведе покорно глава. Фанинг постави ръка на рамото му, все едно галеше послушно кученце.

— Ще ми направиш ли услуга? — попита го Фанинг.

Питър вдигна глава.

— Ще я убиеш ли?

Майкъл пропълзя назад от прозореца и остави след себе си кървава диря. Навън имаше повече от един вирал; усещаше ги — сенки, плъзгащи се през прахта.

Търсеха плячка.

Намереха ли го, нямаше да може да направи и две крачки. Стигна до дъното на помещението, където зад дълъг тезгях имаше свод, закрит със завеса. Тъкмо се скри зад плота и земята отново се разтресе. Чу се бучене като от рев на двигател. Закачалките изпопадаха. Огледалата се пръснаха. От тавана падаха парчета мазилка. Свит на топка и покрил глава с ръце, Майкъл си помисли: Боже, където и да си, писна ми от теб. Не съм ти играчка. Щом искаш да ме убиеш, ако обичаш, спри да ме размотаваш и най-накрая го направи.

Земята се успокои. По цялата улица стъклата на прозорците се чупеха и дрънчаха по улицата. Виралите още бяха отвън, но може би в суматохата бяха изгубили дирята му. А може и да се криеха в тъмен ъгъл като него. Може би бяха загинали.

Майкъл надзърна иззад тезгяха. Магазинът изглеждаше така, все едно през него бе минало торнадо. Единствената здрава вещ беше голямо огледало отдясно, което стоеше като стъписан оцелял от природно бедствие. Тъй като беше обърнато леко към витрината, в отражението Майкъл видя част от улицата.

Група от трима вирали се появи сред прахоляка. Изглежда, се скитаха безцелно. Озъртаха се, сякаш се бяха изгубили. Майкъл притихна. Ако не издаваше и звук, може би щяха да го подминат. Виралите подминаваха магазина замаяни, когато един от тях спря рязко и завъртя глава наляво и надясно, сякаш се опитваше да установи източник на шум. Майкъл затаи дъх. Съществото вдигна брадичка, постоя така няколко секунди и се обърна към витрината. Носът му потрепваше като на плъх.

Питър се приближи към нея. Безсмислено бе да бяга; щеше да я хване при всички положения. Времето течеше странно. Всичко сякаш се случваше изключително бързо и невероятно бавно; виждаше само пред себе си; градът около нея избледня.

Плачеше, но не за себе си. Не знаеше защо точно плаче; като че ли просто от тъга, но имаше и нещо друго. След малко мъките ѝ щяха да свършат. От една страна това я радваше. Надяваше се, че ще се пренесе в Стопанството. Там щеше да е щастлива. Спомни си пианото, музиката, ръцете на Питър върху раменете ѝ, приятното му докосване. Колко щастливи бяха заедно.

— Всичко е наред — промълви тя. Гласът ѝ сякаш идваше отдалеч, сякаш говореше някой друг. — Всичко е наред. Не се тревожи.

Питър вдигна меча и го насочи към основата на гърлото ѝ. Направи няколко крачки и спря. Върхът се намираше само на няколко сантиметра от плътта ѝ. Наклонил бе глава настрани; след миг щеше да я прободе.

— Чакам — каза Фанинг.

Погледите им се срещнаха. Да обичаш и да бъдеш обичан: това беше най-силният копнеж, същността на любовта. Това бе единственото, което Ейми можеше да му даде. В нея се отприщваше мощна сила, подобна на светлина. Ако можеше, щеше да обгърне сърцето му с нея.

— Ти си Питър — прошепна Ейми с надеждата, че думите ѝ ще проникнат в съзнанието му. — Ти си Питър, ти си Питър, ти си Питър.

Кръвта, помисли си Майкъл.

Надушват кръвта ми.

Не знаеше дали ще успее да стане, а да не говорим да избяга. Кървавата диря водеше право към него. Облегна гръб върху тезгяха и сви колене до гърдите си. Виралите влязоха в магазина. Чу шумно мляскане — ближеха кръвта му от пода. Хей, оставете кръвта ми на мира!, помисли възмутено. Но виралите бяха толкова съсредоточени, че Майкъл започна да мисли за завесата. Какво ли имаше зад нея? Имаше ли проход, може би коридор към вътрешните помещения — дори до улицата? Порталът се намираше частично зад тезгяха. Колкото и бързо да се движеше, поне за кратко нямаше да има прикритие.

Надзърна иззад плота и погледна към стаята в огледалото. Виралите бяха на четири крака и ближеха енергично. Придвижи се до другия край на тезгяха, за да е близо до вратата, която се намираше на три метра зад него и малко вдясно. Ако успееше да ги накара да се преместят в другия край на помещението, тезгяхът щеше да го скрие напълно.

Майкъл развърза шала от крака си. Платът беше набъбнал от попитата кръв. Смачка го на топка, завърза краищата, за да не се разгъне, надигна се на колене, преброи до три и метна шала в другия край на стаята.

Шалът плясна в отсрещната стена. Майкъл легна по корем и тръгна да пълзи. Чу зад себе си стъпки, боричкане и съскане. Оказа се по-ефективно, отколкото предполагаше; виралите се биеха за шала. Промъкна се зад завесата и продължи напред. Не виждаше нищо. Пропълзя още метър-два, достатъчно далеч от вратата, за да се изправи. В мига, в който стъпи върху болния си крак, го прониза неописуема болка. Извади от джоба на ризата си кибрит. В тъмното успя да извади клечка, без да разпилее останалите, и я запали.

Намираше се в тесен коридор с високи тухлени стени, който водеше навътре в сградата. От двете страни имаше дълги закачалки с дрехи. Тук въздухът беше по-чист и той свали кърпата от лицето си. Отляво имаше ниша с кабинки. Погледна надолу; ръсеше след себе си капки кръв като диря от трохи. Обувката му също беше пълна с кръв. Клечката изгоря; той я хвърли, запали нова и продължи напред.

След осем изгорели клечки стигна до заключението, че няма път навън. Всички разклонения на коридора в крайна сметка водеха обратно до него. Кой бе проектирал подобна абсурдна сграда? Колко време оставаше, докато виралите изгубеха интерес към шала и тръгнеха след него по дирята от кръв?

Стигна до последната стая. Изглежда, беше кухня, тъй като имаше печка, мивка и шкафове по четирите стени; по средата стоеше малка квадратна маса, осеяна с отворени консервни кутии и пластмасови бутилки. Върху прокъсан дюшек лежаха два прегърнати скелета. Това бяха първите човешки останки, които виждаше в Ню Йорк. Клекна до тях. Единият скелет беше значително по-дребен от другия, който, изглежда, беше възрастна жена с дълга суха коса. Майка и дете? Сигурно се бяха скрили тук. Почувства се като натрапник в гробница.

Прозорец.

Покрит с мрежа в метална рамка, закачена с болтове за стената. Състоеше се от две крила, заключени с катинар. Клечката догоря и опари пръстите му; хвърли я. След като очите му привикнаха към тъмнината, установи, че през прозореца влиза слаба светлина, достатъчно за да вижда. Огледа се за нещо, с което да разбие катинара. На масата имаше нож. Подът отново се разтресе. Посипа се мазилка. Майкъл пъхна ножа в извитата метална част на катинара. Ръцете му бяха студени и леко изтръпнали; загубата на кръв започваше да оказва влияние. Напрегна рамене, събра всички сили и натисна с ножа.

Острието се счупи.

Край. Майкъл се свлече на пода и опря гръб в стената, за да види, кога виралите ще дойдат.

Питър стоеше сред поле от висока до колене трева. Всички цветове изглеждаха особено, необикновено ярки и подчертаваха и най-дребното движение наоколо. Духаше ветрец. Земята беше напълно равна, но в далечината се виждаше планина. Не беше нито ден, нито нощ, меката светлина не хвърляше сенки. Какво е това място? Как се беше озовал тук? Опита да си спомни; чак тогава осъзна, че не знае кой е. Притесни се. Жив беше, съществуваше, но нямаше никакви спомени.

Чу шуртенето на течаща вода и тръгна към звука. Вървеше автоматично, сякаш невидим ум направляваше тялото му. След известно време стигна до бавно течаща река, бълбукаща около камъните. По водата се носеха листа. Тръгна по течението и стигна до завой, където имаше вир. Повърхността му беше спокойна, почти неподвижна. Изпита странно раздразнение. Като че ли в дълбините на вира се намираше отговор на въпрос, който му се изплъзваше. На върха на езика му беше, но щом се опиташе да се съсредоточи, въпросът отлиташе като птица. Коленичи на брега и погледна надолу. Макар да видя в отражението лицето си, то му се стори някак си чуждо. Докосна водата с пръст и тя се разля в концентрични кръгове. След малко повърхността се успокои и отражението му се избистри. Постепенно започна да се разпознава. Знаеше кой е, само трябваше да си спомни. Ти си… Сякаш се опитваше да повдигне огромен камък със силата на мисълта. Ти си… Ти си…

Питър.

Отскочи назад. В главата му сякаш се отприщи язовир. Образи, лица, дни, имена нахлуха болезнено в съзнанието му. Полето, реката и небето започнаха да изчезват. Отвъд тях се намираше напълно различна реалност на предмети, хора, събития и подредено време. Аз съм Питър Джаксън, помисли си той и го изрече на глас:

— Аз съм Питър Джаксън.

Питър отстъпи назад; мечът падна от ръката му.

— Какви ги вършиш? — кресна Фанинг. — Наредих ти да я убиеш.

Питър обърна глава и изгледа Фанинг с присвити очи. Спомняше си, помисли си Ейми. Той приклекна и скочи.

Блъсна Фанинг с глава. Изненада го: Фанинг отхвърча назад, падна по гръб, претърколи се и се блъсна в колона. Изправи се на четири крака, но движенията му бяха забавени. Тръсна глава като кон и се изплю на земята.

— Това не го очаквах.

Питър вдигна Ейми на ръце. Двамата хукнаха да бягат по Четирийсет и трета улица. Къде я водеше? Тогава разбра: към недовършената сграда. Тя погледна нагоре, но прахът беше твърде гъст, за да види последните етажи. Питър спря при асансьорната шахта. Метна я на гръб, изкатери три метра от външната ѝ страна, спусна Ейми през решетката на покрива и слезе след нея. Ейми не знаеше какво цели с тези си действия. Питър отново я вдигна на гръб, постави краката ѝ от двете страни на кръста си и я прегърна силно. Всичко това стана само за няколко секунди. Трите въжета на асансьора бяха закачени за метална плоскост, вързана с напречната греда на покрива. Питър стисна въжетата в ръка и разтвори крака на ширината на раменете си. Ейми усети в тялото му да се насъбира напрежение. Той изпъшка през зъби. Чак тогава Ейми разбра какво възнамерява да направи и затвори очи.

Металната плоскост изхвръкна настрани и двамата полетяха нагоре. Питър се държеше за кабелите с Ейми на гърба си. Пет етажа, десет, петнайсет. Противотежестта на асансьора профуча надолу. Какво щеше да стане, когато стигнеха до върха на шахтата? В небето ли щяха да литнат?

Изведнъж клетката се разтресе; противотежестта беше стигнала до дъното. Кабелите увиснаха. Ейми полетя напред и неволно погледна надолу. Летеше във въздуха. Тялото ѝ достигна връхната точка от параболата и увисна за миг. Ще падна, помисли си. Колко далеч е земята. Щеше да се разбие на пихтия. Падам.

Усети рязко друсване: Питър бе успял да я сграбчи за китката. Той напрегна крака, премести центъра на тежестта си и Ейми започна да описва все по-големи дъги. Тя зърна мястото, където трябваше да се приземи: отвор в стената на асансьорната шахта малко под тях.

Питър я хвърли.

Ейми се приземи, претърколи се и спря. Все още се намираха в облака прах. От адреналина мислите ѝ се бяха избистрили. Тя пропълзя до ръба и погледна към бездната отдолу.

Фанинг се катереше по стената на сградата.

Разнесе се силен тътен. Сградата от другата страна на четирийсет и трета улица започна да се срутва вертикално като човек, падащ на колене. Подът под краката ѝ се разклати. Вибрациите се засилиха; подът се килна надолу. Покрай нея падаха ръждясали инструменти, летви, набъбнали от влагата късове гипс, кофи с пирони. Ейми лежеше по корем, притисната в пода, който се накланяше все повече. Изплъзваше се, нямаше за какво да се хване, гравитацията я притегляше неумолимо…

— Питър, помощ!

Той я хвана за лакътя; лежеше по корем и главите им почти се докосваха. Подът продължаваше да се накланя, но Питър я държеше. Със силен напън успя да я издърпа назад от ръба.

— А, ето къде сте — лицето на Фанинг се появи над ръба.

Майкъл чу слабо дрънкане на метал в коридора — закачалките. За миг се възцари тишина; лъкатушещата кървава диря бе объркала виралите. Чакането беше непоносимо; искаше му се да изпадне в безсъзнание, но, за съжаление, се чувстваш изключително бодър.

Може би трябва да вдигне шум, да им даде знак къде се намира и да се свършва. Хей, идиоти, насам!

На какво банално място щеше да намери смъртта си. Никога не си бе въобразявал, че ще умре спокойно в леглото си; в подобен свят и с неговия начин на живот, това беше почти невъзможно. Но да издъхне в проклета кухня?

Кухня.

Не можеше да стане. Но можеше да протегне ръка до печката. Зави му се свят, когато се надигна на колене, но успя да грабне дръжката на един тиган. Изплю се върху дъното му и го изтри с ръкав. Отражението му беше размазано, по-скоро силует на човешко лице, но повече не можеше да направи.

Виралите се приближаваха.

Ейми и Питър тичаха нагоре по стълбите. Стигнаха до покрива. Прахолякът беше гъст, но светло петно на запад показваше къде в небето се намира слънцето.

Трябваше да се качат по-нагоре, над облака.

Ейми вдигна глава. От стрелата на крана висеше стоманено въже, което се люлееше силно. Във вътрешността на кулата имаше стълби, които водеха до върха ѝ.

Започнаха да се катерят. Къде беше Фанинг? Несъмнено ги наблюдаваше доволно отнякъде и чакаше най-удобния момент да ги нападне.

Колкото по-нагоре се изкачваха, толкова по-силно се клатеше кранът. Ейми имаше чувството, че всеки момент ще се откачи от фасадата на сградата. Все още се намираха в облака прах. Манхатън тънеше в разруха, а бедствието продължаваше да се разпростира навън от епицентъра. Срина се още една сграда. На мястото на цели редици от здания сега зееха дупки.

— Ехо!

Фанинг бе изкачил кулата на крана до половината. Той им помаха невъзмутимо с една ръка:

— Не се тревожете, след малко ще ви настигна.

Тясна пътека водеше до края на стрелата. Ейми тръгна да пълзи напред, с Питър след нея. Кранът се клатеше. Ейми гледаше право напред; не смееше да погледне надолу, защото щеше да се вцепени.

Стигнаха до края на стрелата; по-нататък нямаше накъде да отидат.

— Приказна гледка!

Фанинг беше на петнайсет метра зад тях. Той изпъчи гърди и огледа разрушения град.

— Потрошихте целия град. Като нюйоркчанин трябва да призная, че това ми навява много неприятни спомени.

Топлина докосна бузата на Ейми. Тя погледна наляво над Пето авеню. Стъклената фасада на сградата от другата страна сияеше в оранжево. Което беше невъзможно; сградата гледаше на изток, а слънцето залязваше. Но тогава осъзна, че светлината е отразена.

Фанинг въздъхна:

— Е, изглежда, това е краят. Бих те помолил да се отдръпнеш, Питър, но никак не те бива да изпълняваш заповеди.

Клатенето на крана се усили. Далеч надолу веригата с куката се люлееше като махало. Блещукането по стъклената сграда ставаше все по-наситено. Откъде идваше светлината?

— Ако искате, може да се хванете за ръце и да скочите заедно. С радост ще ви изчакам.

Лъч силна светлина се отрази от металната корона на Крайслер Билдинг и проби облака прах.

Блъсна Фанинг право в лицето.

Кранът внезапно се наклони към улицата. Болтовете, с които кулата му беше закачена за скелето на фасадата, започнаха да се чупят. Със силно скърцане стрелата започна да се накланя над Пето авеню, първо бавно, после все по-бързо, като чук, който щеше да се стовари върху стъклената сграда отсреща. Щеше да се забие под ъгъл от четирийсет и пет градуса.

О, не, спри, спри!, помисли си Ейми.

Около тях избухнаха стъкла.

Виралите нахлуха в стаята. Първият, водачът, прескочи масата и кацна пред Майкъл, който тикна тигана пред лицето му.

Виралът застина.

Другите две създания изглеждаха объркани. Точно на това се бе надявал Майкъл — да разсее водача им. Премести тигана малко встрани; виралът го проследи с поглед. Вероятно щеше да изпита любопитство, ако не беше толкова уплашен. Затаил дъх, Майкъл бавно придърпа тигана към себе си. Виралът го последва покорно; изглеждаше напълно хипнотизиран. Сантиметър по сантиметър, дистанцията между тях се стопи. Майкъл премести тигана наляво и накара вирала да обърне глава.

Счупен нож, помисли си Майкъл. Имам само един шанс.

Замахна.

Върхът на стрелата се заби в стъклената сграда на трийсет и втория етаж при северозападния ъгъл на Четирийсет и трета улица и Пето авеню и спря два етажа по-надолу, надвиснал нестабилно над улицата.

Ейми се свести замаяна; имаше само смътен спомен от падането. Лежеше свита на кълбо на пода, с ръце върху главата си. Духаше я силен прашен вятър и я заливаше светлина. След миг осъзна, че идват от голяма дупка в стената на сградата. От лявата ѝ страна върхът на стрелата се клатеше с ритмично скърцане. С изключение на това беше тихо. Под тялото ѝ имаше нещо твърдо и релефно: веригата. Все още беше закачена за крана. Ейми почувства силна изненада, че е оцеляла. Обърна се по корем и заради дългото падане и дезориентацията ѝ прилоша. Въпреки това успя да се надигне на колене и да пропълзи до края на стрелата.

Питър лежеше по лице върху стрелата. В първия миг ѝ се стори, че е мъртъв. Целият беше окървавен, а вратът му беше извит под неестествен ъгъл. Едната му ръка висеше провесена навън. Когато обаче Ейми приближи и го повика, гърдите му се надигнаха и ръката му помръдна.

— Идвам — извика тя. — Ще ти помогна. Само се дръж.

Разполагаше със съвсем малко време; кранът всеки момент можеше да се стовари на улицата. Тя коленичи и подхвана Питър през раменете. Задъхваше се, в очите и устата ѝ се стичаше пот. Успя с мъка да го издърпа до края на стрелата и го премести на пода на стаята.

Обърна го по гръб. Тялото му беше напълно отпуснато, но очите му бяха отворени. Ейми го хвана за брадичката и обърна лицето му към себе си. Езикът му помръдваше, а от гърлото му излизаха хрипливи звуци: опитваше се да говори.

— Ранен си, не говори — каза тя.

Питър изопна лице и ококори очи. Ейми осъзна, че не гледа към нея. Гледаше зад гърба ѝ!

От устните на Питър се отрони последната дума, която изрече в живота си:

— Фанинг.

Счупеният връх на ножа се заби в окото на вирала, от което пръсна прозрачна течност. Острието се изплъзна от ръката на Майкъл, когато съществото се дръпна назад с пронизителен писък. Оставаше му само тиганът. Когато един от другите вирали се спусна напред, Майкъл фрасна с всички сили създанието по главата и падна настрани до стената. Вдигна тигана пред лицето си.

Виралът го удари през ръцете и тиганът отхвърча настрани.

Майкъл легна по корем и закри глава с ръце.

Фанинг я блъсна разярено. Ейми падна по гръб, а той седна върху нея и я стисна за шията. Лицето му беше обгорено, кожата му падаше на парцали и под нея се виждаха мускулите; устните му ги нямаше — устата му бе като скелет. От очните му гнезда течеше слуз; очите му се бяха пръснали. Ейми се опита да си поеме въздух, но той притискаше трахеята ѝ. От устата му пръскаше слюнка. Тя махаше с ръце в немощен опит да го отблъсне. Подът се разклати; кранът започваше да пада. Причерня ѝ пред очите. Отказа се и отпусна ръце на пода. Сляп е, каза си тя. Не вижда нищо. Сградата се разтресе и стрелата се вдигна рязко нагоре.

Ейми напипа веригата.

Уви я около врата на Фанинг. Той надигна лице изненадано и за миг отслаби хватката си. Стрелата се изплъзваше назад през дупката. Ейми уви веригата още веднъж около врата му.

Фанинг я пусна и се изправи назад. Вдигна опипом ръка към врата си. Веригата се опъваше.

— Върви при нея — каза Ейми.

Фанинг не извика. Веригата го дръпна и той изхвърча навън сред облака прах, за да стане част от пепелта на мъртвия град.

И тогава всичко приключи.

Майкъл чакаше. След като дълго време не се случи нищо, той осъзна, че нещо се е променило. В стаята цареше пълна тишина, сякаш беше сам.

Надигна глава и се озърна.

Виралите бяха мъртви. Онзи, който изтръгна тигана от ръцете му, лежеше пред него, свит в ембрионална поза. Другите двама лежаха малко по-далеч, по същия начин — дори онзи с ножа в окото, от което продължаваше да тече окървавена слуз. Изглеждаха толкова крехки. Сякаш бяха полегнали да си починат.

Майкъл се подпря на печката, изправи се и тръгна с куцукане по коридора, по дирята от собствената си кръв. Свали шал от закачалките, превърза крака си и излезе навън. Залязващото слънце беше пробило през прахоляка и багреше облаците в оранжево. Тръгна на изток към Лафайет, където зави на север. Чак когато стигна до следващата пресечка, разбра какво се е случило.

Наоколо лежаха десетки вирали. По тротоарите. По улицата. По покривите на стари коли. Всички лежаха свити като деца, уморени след цял ден игра. Телата им, също като града, на който принадлежаха, се превръщаха в пепел. Гледката го изпълни с противоречиво чувство на тъга и радост. Той продължи да куцука напред. В горната част на Манхатън сградите продължаваха да се срутват с тътен. Разрухата щеше да продължи с месеци, години, дори с векове, докато морето най-накрая не погълнеше целия метрополис. Но тук, сред труповете, цареше спокойствие, сякаш времето бе спряло замислено за момент.

Майкъл Фишър падна на колене и заплака.

Питър умираше.

Ейми усещаше как духът му си отива; смъртта на Фанинг го повличаше след себе си. В отворените очи на Питър светлината гаснеше.

Не ме оставяй. Тя взе ръката му и я притисна до бузата си; тялото му изстиваше. Мускулите на лицето му се отпускаха. Моля те, не ме оставяй сама, каза тя през сълзи.

Време беше да се сбогува, но не можеше да понесе тази мисъл. Може би имаше начин, дори на цената на предателство. Когато вдигна парчето стъкло от пода и разряза дланта си, имаше чувството, че е напуснала тялото си и се гледа отстрани. От раната шурна кръв и напълни шепата ѝ. Ейми разряза и дланта на Питър. След миг колебание притисна ръката му в своята и преплете пръсти в неговите. Усети потрепване; постепенно Питър също стисна ръката ѝ.

Ейми затвори очи.

XII

Дивото отвъд

Макар душата ми да скита в мрака,

светлината най-накрая ще достигне;

звездите аз обичам твърде много,

за да позволя нощта да ме погълне.

Сара Уилямс

Старият астроном към ученика си

Осемдесет и три

В края на Сентръл парк, далеч от разрухата, Ейми и Майкъл направиха бивак. Отне им близо седмица да се намерят; центърът на острова беше блокиран от непроходими планини от отломки. На сутринта на шестия ден Ейми чу виковете на Майкъл. Той се появи сред руните, целия покрит с пепел като призрак. Ейми вече знаеше, че Алиша е мъртва; не усещаше духа ѝ на този свят. Все пак Майкъл ѝ разказа какво се беше случило и Ейми не издържа и се разплака.

— А Питър? — попита Майкъл предпазливо.

Тя поклати глава, без да го поглежда.

Останаха в парка три седмици, за да си починат и да се запасят с провизии. Майкъл постепенно си възвърна силите. Построиха малка колиба за опушване на месо и заложиха капани за дребен дивеч. В парка откриха ядливи растения, дори няколко ябълкови дръвчета, натежали от плод. Майкъл се притесняваше, че в резервоара е проникнала морска вода, но се оказа, че тревогите му са неоснователни; донесоха филтъра от Наутилус, за да отсеят боклуците. От време на време чуваха тътен от рухваща сграда, след което настъпваше още по-страховита тишина. В началото това ги смущаваше, но постепенно свикнаха и престанаха да му обръщат внимание.

Дните бяха дълги, слънцето — палещо. Една ранна утрин ги събудиха гръмотевици. Из града се развилняха бури. Когато слънцето най-накрая изгря отново, атмосферата беше напълно различна. Дъждът беше отмил прахоляка и паркът сияеше с нова свежест.

През последната им вечер в града Майкъл извади бутилка уиски, която беше намерил в жилищен блок, докато търсеше инструменти и дрехи. Стъклото бе напластено с толкова прах, че приличаше на пръст. Край огъня Майкъл отвори капачката.

— За приятелите, които вече не са с нас — каза той, надигна шишето и отпи голяма глътка. Разкашля се с изненадващо победоносно изражение.

— О, много ще ти хареса — каза задавено той и ѝ подаде бутилката.

Ейми отпи малко и задържа уискито в устата си. По езика ѝ се разля наситен, опушен вкус и изпълни синусите ѝ с парлива топлина.

Майкъл повдигна вежди.

— Наслади му се. Това е шотландско уиски на сто и двайсет години.

Ейми отпи отново и се замисли.

— Има вкус на… минало — каза тя.

На сутринта развалиха лагера и поеха на юг през парка, след което излязоха на Осмо авеню. Натовариха провизиите на Наутилус. Той щеше да се отправи към Флорида, където да спре за нови провизии. След това щеше да се насочи покрай брега на Бразилия към Магелановия проток. През това време щеше да спре още веднъж да си набави припаси и щеше да потегли към южната част на Тихия океан.

— Сигурен ли си, че ще ги намериш? — попита Ейми.

Майкъл сви безгрижно рамене, макар и двамата да осъзнаваха колко опасно е пътуването.

— След всичко, което преживях, това ще е нищо работа. — Той я погледна и каза предпазливо: — Знам, че си мислиш, че не можеш да дойдеш с мен…

— Невъзможно е, Майкъл.

Майкъл потърси подходящите думи.

— Но… как ще се оправиш съвсем сама?

Ейми не можеше да му даде обоснован отговор.

— Ще се оправя. Не се тревожи за мен, Майкъл.

Решиха да не се сбогуват дълго. Но когато дойде моментът Майкъл да потегли, това им се стори не просто глупаво, но и невъзможно. Прегърнаха се.

— Тя те обичаше — каза Ейми.

От очите на Майкъл се стичаха сълзи; от нейните също. Той поклати глава.

— Не съм сигурен.

— Може би не по начина, по който ти се искаше на теб. Но тя знаеше да обича единствено така — Ейми го погали по бузата. — Не забравяй това, Майкъл.

Разделиха се.

Той се качи на лодката, а тя развърза въжето. Платната се издуха на вятъра и Наутилус потегли. Майкъл ѝ помаха; Ейми му помаха в отговор. Бог да те пази, Майкъл Фишър. Гледа след него, докато лодката се скри отвъд хоризонта.

Ейми нарами раницата и тръгна на север. Стигна до моста в ранния следобед. Слънцето блестеше ослепително по повърхността на водата. Тя прекоси моста и в другия му край спря да пие вода и да си почине, след това отново нарами раницата и продължи напред.

Щеше да стигне в Юта след четири месеца.

От терасата на върха на Емпайър Стейт Билдинг — една от последните здрави сгради между Гранд Сентръл и морето — Алиша гледаше как Наутилус се отдалечава по река Хъдсън.

Отне ѝ два дни да се изкачи до върха. Сто и два етажа по стълбите сред пълна тъмнина и агонизираща болка, подпряна на скалъпена набързо патерица. Когато болката станеше непоносима, пълзеше. Лежала бе с часове по площадките, задъхана и потна, без да е сигурна, че ще може да продължи. Тялото ѝ беше на път да се предаде окончателно. Не я боляха единствено местата, които изобщо не чувстваше. Светлината на живота ѝ постепенно гаснеше.

Но поне мислите ѝ бяха лично нейни, не чуваше нито Фанинг, нито Ейми. Не помнеше как се е измъкнала от тунела; събудила се бе върху суха земя. Имаше частични спомени от преди и след това, Майкъл, протегнал ръка към нея, когато водата я блъсна и повлече с неизмерима сила; първата неволна глътка, която я задави, и инстинктивното отваряне на гърлото ѝ, за да си поеме въздух отново; изпълващата дробовете ѝ вода и болката; затихването на болката; усещането, че се разпада, а тялото и мислите ѝ се отдалечават като заглъхващ радиосигнал; след това не помнеше нищо.

Събуди се в крайно озадачаващо състояние. Седеше на пейка в малък парк с високи дървета и обрасла с трева детска площадка. Постепенно започна да забелязва и други неща. Около учудващо непокътната градинка беше пълно с отломки. Слънцето напичаше; в короните на дърветата чуруликаха птички. Дрехите ѝ бяха мокри, а в устата си усещаше вкус на сол. Със странно спокойствие установи, че не помни как се е озовала тук. Зачуди се вяло дали е умряла и сега е призрак. Но когато се опита да стане, я прониза толкова силна болка, че веднага разбра, че е жива; несъмнено смъртта носеше блажена липса на физически усещания.

И тогава осъзна, че вирусът е изчезнал.

Не се бе трансформирал в нова форма, както при Фанинг и Ейми — върнал им беше човешкия облик, но в същото време останалите им способности се бяха запазили. По неведом начин водата беше унищожила вируса и я бе съживила.

Но как е възможно? Фанинг излъга ли я? Тогава обаче си спомни, че той никога не ѝ беше казвал изрично, че водата ще убие създание като нея — смесица от човек и вирал. Може да се е досещал за истината; а може и изобщо да не е знаел. Каква ирония! Скочила беше от Бергенсфиорд с намерението да умре, но в крайна сметка водата се оказа нейното спасение.

Жива беше! Възприемаше миризмите и звуците с човешки сетива. Никой не се бъркаше в мислите ѝ. Алиша вдиша с наслада. Колко удивително, прекрасно и неочаквано беше отново да е човек!

Фанинг беше мъртъв. Първо го разбра по разрухата, в която тънеше градът, после по труповете, които се разпадаха на прах. Скри се в порутен магазин.

Другите може и да я търсеха, а може и да я мислеха за мъртва. На сутринта на втория ден чу виковете на Майкъл „Хей, има ли някой?“ да отекват по тихите улици. Майкъл!, извика тя. Тук съм! Но след миг осъзна, че не е изрекла думите на глас.

Колко странно. Защо не успя да извика? Какъв беше този инстинкт да мълчи? Виковете на Майкъл заглъхнаха.

Алиша зачака да разбере какво става, за да може да си състави план. Минаха дни. Когато валеше, тя поставяше съдове пред магазина, за да събират дъждовна вода, и така утоляваше жаждата си, но нямаше храна, нито как да си я набави — факт, който учудващо не я притесняваше; не изпитваше глад. Спеше много: по цели нощи, а често и по цял ден. Сънищата ѝ бяха изпълнени с наситени емоции и ярки образи. Понякога сънуваше, че е малко дете и седи пред стената на Колонията. Друг път как стои на пост в Стражата. Сънуваше Питър. Сънуваше Ейми. Сънуваше Майкъл. Сънуваше Сара и Холис, Гриър, а много често и прекрасния си кон Воин. Пред очите ѝ преминаваха сцени и дори цели дни от живота ѝ.

Но любимият ѝ сън беше за Роуз.

Започна в гора — тъмна и мъглива като от детска приказка. Алиша ловуваше. Пристъпваше безшумно между дърветата, вдигнала лък. В храстите наоколо шумоляха животни, но тя не ги виждаше. Щом установеше от коя посока чува звук — изпукване на пръчка, шумолене на сухи листа — тя се обръщаше, но звукът се преместваше зад гърба ѝ или встрани, сякаш горските обитатели си играеха с нея.

Стигна до ширнала се тревиста степ. Слънцето бе залязло, но все още не се беше стъмнило. Колкото по-напред вървеше, толкова по-висока ставаше тревата. Стигна до кръста ѝ, след това до гърдите. Разстилащото се меко сияние сякаш нямаше конкретен източник. Някъде отпред долетя нов звук. Смях. Весел смях на малко момиченце. Роуз! извика тя, защото инстинктивно позна гласа на дъщеря си. Роуз, къде си? Алиша хукна след смеха. Тревата я шибаше през лицето. Започваше да се отчайва. Роуз, не те виждам! Помогни ми да те намеря!

— Тук съм, мамо.

— Къде?

Алиша зърна движение вдясно. Проблясък на червена коса.

— Тук съм! — Момиченцето се смееше, доволно от играта. — Не ме ли виждаш? Ето ме!

Алиша се спусна към нея. Но също като животните в гората, дъщеря ѝ изчезваше и смехът ѝ долиташе от друга посока.

— Тук съм! — тананикаше Роуз. — Намери ме!

— Чакай!

— Намери ме, мамо!

Изведнъж тревата изчезна. Алиша се озова на прашен път, лъкатушещ по нисък хълм.

— Роуз!

Не последва отговор.

— Роуз!

Пътят я подканваше напред. Алиша пое по него и постепенно започна да забелязва как изглежда околността. Не се намираше в познатия ѝ свят, а в скрита реалност, която можеш да зърнеш с крайчеца на окото си, но не можеш да влезеш напълно в нея, докато си жив. С всяка следваща крачка се успокояваше все повече. Сякаш я водеше благосклонна невидима сила. Когато наближи върха на хълма, отново чу звънкия смях на дъщеря си.

— Ела при мен, мамо. Ела при мен.

Стигна до върха.

И в този момент Алиша се събуди. Още нямаше право да види какво има в долината от другата страна на хълма, макар да имаше подозрения. Знаеше и какво означават другите сънища, в които виждаше Питър, Ейми, Майкъл и всички, които бе познавала и обичала.

Чрез сънищата се сбогуваше.

Настъпи нощ, в която Алиша спря да сънува. Събуди се изпълнена с удовлетворение. Постигнала бе всичко, което искаше в живота си.

С патерицата, която си направи от парче дърво, тръгна през отломките. Измина три пресечки на север и една на запад. Дори тази кратка разходка я задъха от болка. Започна да изкачва стълбите малко преди обед; по мръкване бе стигнала до петдесет и седмия етаж. Оставаше ѝ съвсем малко вода. Спа на пода в офис без прозорци, за да я събуди слънцето. По изгрев продължи нагоре.

Случайност ли бе, че именно в този ден Майкъл отплава? Едва ли. Щом видя как бялото платно на Наутилус се отдалечава, разбра, че това е знак, предназначен за нея. Майкъл дали я усещаше? Имаше ли представа, че го наблюдава отвисоко? Невъзможно бе, но на Алиша ѝ беше приятно да си представи, че Майкъл изведнъж ще вдигне глава и ще погледне назад, сякаш докоснат от ветреца. Наутилус излизаше от пристанището и се насочваше към открити води. Слънцето блещукаше ослепително по водата. Стиснала една от колоните, Алиша гледа след лодката, докато се превърна в точица и изчезна. От всички хора на света точно Майкъл да ме спаси, помисли си тя.

Оградата около терасата се беше срутила на места. Алиша си беше запазила малко вода. Изпи я. Колко сладък беше дъждът. Почувства се едно с цялата природа, с пулса на живота — водата се бе изпарила от морето, образувала бе облаци, от които отново се бе спуснала на земята под формата на дъжд. А сега бе станала част от тялото ѝ.

Алиша седна на оградата. От външната страна имаше тесен корниз. Тя се завъртя и прехвърли с мъка крака навън. С гръб към сградата, се премести няколко сантиметра напред, докато стъпи на корниза. Как да се сбогува със света? Пое си дълбоко въздух и издиша бавно. Осъзна, че плаче. Не от тъга, макар да тъжеше малко. Плачеше от тъга и от щастие, че всичко приключва.

Милата ми Роуз.

Подпря се с длани и се изправи. Вдигна очи към небето.

Роуз, идвам. Скоро ще съм с теб.

Някои биха казали, че падна. Други — че полетя. И в двете твърдения имаше истина. Алиша Донадио — Алиша Ножовете, Новото Създание, Капитан от Стражата и Воин от Експедиционния — умря така, както беше живяла.

Главозамайващо.

Спусна се нощ.

Ейми се намираше в Ню Джърси. Слязла бе от голямата магистрала и сега се движеше по малки черни пътища. Ръцете и краката ѝ тежаха от умора. Когато се стъмни, спря сред поле от блещукащи светулки, хапна и легна под звездите.

Ела при мен, помисли си тя.

Навсякъде около нея танцуваха светлинки. Над дърветата изгря пълната луна.

Чакам те. Винаги ще те чакам. Ела при мен.

Цареше пълна тишина. Не подухваше дори вятър. Изведнъж, все едно я погали с перце, в главата ѝ прозвуча глас.

Ейми.

В другия край на полето, сред дърветата, се чу шумолене; Питър скочи от един клон. Тъкмо се беше нахранил; може би катерица, мишка или дребна птица. Ейми усети удовлетворението му в кръвта си. Тя тръгна към него през полето от светулки. Толкова много бяха, че двамата сякаш плуваха в море от звезди. Ейми. В гласа му се долавяше копнеж. Ейми, Ейми, Ейми.

Тя вдигна ръка; Питър направи същото. Срещнаха се и преплетоха пръсти.

Нима съм…?

Тя кимна.

— Да.

И… съм твой? Принадлежа на теб?

Ейми усети, че е объркан. Все още беше дезориентиран. Тя притисна по-силно дланта си в неговата и го погледна право в очите.

— Ти си мой, както аз съм твоя. Принадлежим си един на друг.

След миг Питър каза:

Ти си моя, аз съм твой.

— Да, Питър.

Питър. Той се замисли. Аз съм Питър.

Тя го погали по бузата.

— Да.

Аз съм Питър Джаксън.

Очите ѝ се насълзиха. Лунната нощ беше приказно спокойна. Нищо не помръдваше, а двамата бяха като актьори на сцена под светлината на един-единствен прожектор.

— Да, ти си моят Питър.

А ти си моята Ейми.

Докато пътуваше на запад — и дълги години след това — Питър идваше при нея всяка нощ по същия начин. Повтаряха разговора безброй пъти като молитва. Всяка среща сякаш им беше първата; в началото той не помнеше нищо — нито предишните им срещи, нито събитията преди това, сякаш се раждаше наново всяка нощ. Но постепенно с годините и десетилетията мъжът в тялото му — духът му — започна да се завръща. Той никога повече нямаше да проговори, но разговаряха за много неща — думите се лееха през преплетените им длани.

Но това стана по-късно. Сега, сред полето от светулки, под лятната луна, той я попита:

Къде отиваме?

Тя се усмихна през сълзи.

— У дома, Питър. Отиваме у дома.

Майкъл излезе от пристанището. Градът се смаляваше. Трябваше да вземе решение. Да потегли на юг, както беше казал на Ейми, или да поеме в съвсем различна посока.

Що за въпрос?

Насочи Наутилус на североизток. Вятърът беше попътен, синьо-зеленото море — спокойно. Следобед на другия ден заобиколи Лонг Айлънд и навлезе в открити води. Три дни след потеглянето му от Ню Йорк, акостира в Нантъкет. Островът беше приказно красив, с чисти бели плажове, плискани от прибоя. Не видя сгради; всички следи от цивилизацията явно бяха пометени от океана. Пусна котва в закътано заливче, направи последни изчисления и призори потегли отново.

Скоро океанът се промени. Водата стана по-тъмна. Навлезе в непозната територия далеч от сушата. Не изпитваше страх, а вълнение и усещане, че постъпва правилно. Имаше здрава лодка; вятърът, морето и звездите щяха да го напътстват. Надяваше се да стигне до брега на Англия за двайсет и три дни, макар да не бе сигурен дали ще успее. Имаше много неизвестни. Можеше да му отнеме цял месец, дори по-дълго; можеше да се озове във Франция или дори в Испания. Нямаше значение.

Майкъл Фишър щеше да открие какво има там.

Осемдесет и четири

Фанинг се свести постепенно. Първо усети под краката си студен пясък; след това чу спокойното плискане на вълни. Мина известно време и започна да долавя и други подробности. Беше нощ. По черното като кадифе небе сияеха безброй звезди. Въздухът беше хладен и неподвижен все едно цял ден бе валял дъжд. Над него, върху стръмен хълм, обрасъл с треви, имаше къщи; белите им фасади сияеха слабо на лунната светлина.

Фанинг тръгна по плажа. Ръбовете на крачолите му бяха мокри; изглежда, си беше изгубил някъде обувките или пък бе дошъл тук бос. Вървеше безцелно, с усещането, че ситуацията налага да върви. Странната обстановка не го тревожеше. Напротив: всичко му се струваше успокояващо предопределено. Установи, че не помни нищо, случило се преди да се озове тук. Знаеше кой е, но не помнеше конкретни събития от миналото си. Знаеше, че някога е бил дете. Но и този период от живота му, както всички останали, бе свързан само с абстрактни емоции и впечатления. Например не помнеше майка си и баща си като отделни личности, а ги свързваше с усещане за топлина и уют. Градът, в който беше израснал, не представляваше пълна картина на къщи и улици, а прозорец, през който вижда как летен дъжд барабани по листата на дърветата. Струваше му се много странно, но не приятно, а просто неочаквано, особено като се има предвид, че не помнеше нищо от живота си като възрастен. Знаеше, че е изпитвал радост и тъга; че дълго време е бил ужасно самотен. Но опиташе ли да си припомни подробности, виждаше само часовник.

Улисан в тези мисли, той стигна до водата. Луната се бе издигнала над хоризонта. Приливът заливаше пясъка по необятното небе. В далечината зърна силует. Тръгна към него и известно време имаше чувството, че не се приближава, но след това постепенно започна да скъсява дистанцията.

Лиз седеше на пясъка, обгърнала с ръце коленете си, и се взираше във водата. Облечена бе с бяла рокля от тънък плат, подобна на нощница; и нейните крака бяха боси. Спомни си смътно, че нещо ѝ се беше случило, нещо ужасно, не знаеше какво точно; заминала беше някъде, но сега се бе завърнала. Страшно се зарадва да я види и макар тя да не даде знак, че го е забелязала, той имаше чувството, че го чака.

— Здравей, Лиз.

Тя го погледна; очите ѝ искряха на звездната светлина.

— Ето те и теб — отвърна с усмивка тя. — Чудех се кога ще дойдеш. Носиш ли ми нещо?

Наистина ѝ носеше нещо. Държеше очилата ѝ в ръка. Колко интересно.

— Ще ми ги дадеш ли?

Той ѝ даде очилата, а Лиз обърна лице към водата и си ги сложи.

— Така е много по-добре — каза тя доволно. — Без тях съм сляпа като къртица. Не виждах нищичко от тази красота.

— Къде сме? — попита той.

— Седни до мен.

Той седна на пясъка до нея.

— Отличен въпрос — каза Лиз. — Очевидният отговор е, че сме на плажа.

— Откога седиш тук?

Лиз докосна устните си с пръст.

— Интересно. Преди няколко минути щях да отговоря, че съм тук отдавна. Но сега, след като ти дойде, не ми се струва толкова дълго.

— Сами ли сме?

— Да, така мисля. — По лицето ѝ се изписа игриво изражение. — Нищо тук не ти е познато, нали? Не се тревожи, нужно е известно време да свикнеш. Повярвай ми, когато пристигнах, нямах представа какво се случва.

Той се огледа. Лиз беше права; идвал бе тук и преди.

— Често се чудех — продължи Лиз — какво ли щеше да стане, ако през онази нощ ме беше целунал. Колко ли различен щеше да е животът ни. Но не бива да се самосъжалявам. Аз съм виновна за всичко.

Фанинг си спомни. Намираха се на плажа до къщата на родителите ѝ в Кейп Код. Именно тук много отдавна бе съсипал живота си, като не каза на глас какво чувстваше.

— Как така сме… тук?

— О, мисля, че въпросът не е „как“.

— Какъв тогава е въпросът?

— Въпросът, Тим, е „защо“.

Лиз се взираше в очите му. Несъмнено целеше да го успокои, сякаш беше болен. Хванала го бе за ръка, без той да усети. Кожата ѝ беше топла.

— Не се тревожи — каза тя тихо. — Забрави за миналото.

Изведнъж в главата му нахлуха спомени. Видя лица; припомни си дни; преживя мига на раждането си и всичко след това. Задави се; не можеше да си поеме дъх.

— Точно така, отърси се от миналото.

Лиз го прегръщаше. Той трепереше и плачеше както не бе плакал в живота си заради цялата скръб, цялата си болка, заради ужасните неща, които беше извършил.

— Всичко е простено, любов моя. Всичко е простено. Всичко, което си обичал, ще ти се върне. Затова си тук.

Фанинг изхлипа и поклати глава. Отметна глава назад и нададе вой до небесата. Вълните се движеха с безкрайния си ритъм; звездите го огряваха с древната си светлина.

Тук съм, казваше неговата Лиз. Всичко приключи, всичко е наред. О, любими мой, аз съм с теб.

Плака дни, седмици, години. Но това не беше важно. Те щяха да минат само за миг. Всичко остана в миналото с изключение на едно — любовта.

XIII

Планината и звездите

И излязохме навън да зърнем пак звездите.

Данте Алигиери

Ад

Осемдесет и пет

— Изключи ги — каза Лор.

Ранд я гледаше безизразно. Намираха се в машинното отделение сред задушаващата жега и ритмичното бръмчене на двигателите. Ранд беше гол до кръста, а широките му гърди лъщяха от пот.

— Сигурна ли си?

Останали им бяха само четири хиляди и петстотин литра гориво.

— Моля те, недей да спориш — каза Лор. — Нямам друг избор.

Ранд каза по радиостанцията.

— Това е, господа. Гасим. Уиър, включи генератора към поддържащите системи.

Радиото изпращя и Уиър попита:

— Лор ли нареди?

— Да. Тя е тук при мен.

След миг бръмченето спря и беше заменено от тихо електрическо жужене. Крушките на тавана примигнаха зад предпазните си решетки, угаснаха и след това неохотно отново светнаха.

— Значи така? Ще стоим тук, докато умрем? — попита Ранд.

Лор не отговори.

— Извинявай, не биваше да говоря така.

Лор махна с ръка.

— Няма нищо.

— Знам, че се налага. Всички го знаят.

Лор нямаше какво да каже. Корабът оставаше на произвола на съдбата.

— Може пък да измислим нещо — каза несигурно Ранд.

Лор излезе на палубата и се качи в лоцманската кабина. В сутринта на трийсет и деветия ден от потеглянето им екваториалното слънце напичаше безмилостно. Много от пасажерите стояха на палубата под сянката на брезентови шатри. На масата имаше листове дебела пореста хартия, върху които Лор направи последните си изчисления. Теченията покрай нос Хорн за малко да ги спрат; наложи се да минат с пълна газ през високите вълни, които плискаха върху палубата и повалиха почти всички с морска болест. Накрая бяха успели да ги преодолеят, но докато ден след ден гледаше как нивото в резервоарите пада, ѝ стана болезнено ясно колко много гориво бяха загубили. Изхвърлиха в морето всичко, което не им беше абсолютно необходимо: излишни плоскости, врати, товарния кран. Направиха всичко възможно да намалят тежестта на кораба, да си извоюват колкото се може повече километри с горивото, с което разполагаха. Но се оказа недостатъчно. Не им достигаше гориво за осемстотин километра.

В кабината влезе Кейлъб. И той като Ранд беше гол до кръста, а раменете му се белеха от слънчеви изгаряния.

— Какво става? Защо спряхме?

Лор поклати глава.

— Божичко. — Кейлъб се стъписа. — Колко ще изкараме?

— Можем да държим филтрите за вода включени още около седмица.

— А после?

— Не знам, Кейлъб.

Той седна тежко на пейката до масата.

— Хората ще се досетят, Лор. Не можем просто да изключим двигателите, без да им дадем някакво обяснение.

— И какво да им кажем?

— Може би ще трябва да ги излъжем.

— Чудесна идея. Защо ти не измислиш достоверна лъжа?

Изнервена беше, не биваше да му повишава тон.

— Извинявай.

Кейлъб въздъхна.

— Няма нищо. Разбирам.

— Кажи им, че трябва да направим малък ремонт и няма за какво да се тревожат — рече Лор. — Така ще си спечелим ден-два.

Кейлъб стана и постави ръка на рамото ѝ.

— Не си виновна ти.

— А кой?

— Сериозно говоря, Лор. Просто извадихме лош късмет. Ще отида да съобщя новината.

След като Кейлъб излезе, Лор дълго седя сама. Беше изтощена, мръсна и отчаяна. След като изключиха двигателите, корабът сякаш остана без душа.

Съжалявам, Майкъл, помисли си тя. Направих всичко по силите си, но се провалих.

Тя обори сломено глава.

Слезе във вътрешността на кораба в късния следобед. В коридора срещна Сара, която тъкмо излизаше от каютата на Гриър.

— Как е той?

Сара поклати красноречиво глава: не беше добре.

— Няма да изкара още дълго — отвърна тя и добави. — Кейлъб ми каза за двигателите.

Лор кимна неохотно.

— Кажи ми, ако мога да помогна с нещо. Може би просто не ни е било писано.

— Не си първата, която ми го казва.

След като Лор не каза нищо друго, Сара въздъхна.

— Опитай да го накараш да хапне. Оставих поднос до леглото му.

След като Сара си тръгна, Лор влезе тихо в каютата. Вътре миришеше на пот и урина, и на още нещо, подобно на ферментирали плодове. Гриър лежеше по гръб на койката, завит до брадичката. В първия момент Лор си помисли, че спи — вече спеше почти през цялото време — но когато затвори вратата, той обърна глава към нея.

— Чудех се кога ще дойдеш.

Лор придърпа стол и седна до леглото. Гриър се беше стопил. Жълтеникава от болестта, кожата му бе влажна и прозрачна като ципата на лук.

— Явно си забелязал.

— Няма как да пропусна подобно нещо.

— Не се опитвай да ме разведриш, моля те. Всички това правят и ми омръзна вече. Чух, че отказваш да ядеш.

— Не си струва усилията.

— Глупости. Хайде да те изправим.

Гриър беше твърде слаб, за да се надигне сам; Лор го изправи в седнало положение и постави възглавница зад гърба му.

— Удобно ли ти е?

Гриър се усмихна немощно.

— Идеално е.

На подноса имаше чаша вода, купа овесена каша, лъжица и кърпа. Лор постави кърпата върху гърдите му и започна да го храни с лъжицата. Той мърдаше колебливо устни и език, сякаш тези простички действия изискваха силна концентрация. Успя да изяде прилично количество каша, преди да ѝ махне с ръка да спре. Тя му избърса брадичката и поднесе чашата с вода до устата му. Гриър отпи малко; личеше си, че го прави просто за да ѝ угоди. Докато го хранеше, Лор забеляза до леглото леген с петна от кръв.

— Доволна ли си? — попита той.

Лор за малко да се разсмее.

— Що за въпрос?

— Майкъл те избра неслучайно. Това важи с пълна сила и сега, както важеше и преди трийсет и девет дни.

Лор не успя да сдържи сълзите си повече.

— Божичко, Лушъс, какво да кажа на хората?

— Засега не им казвай нищо.

— Ще се досетят. Някои вероятно вече са разбрали.

Гриър посочи към нощното шкафче.

— Отвори най-горното чекмедже.

Вътре имаше дебел лист хартия, сгънат на три и запечатан с восък. Лор го гледа озадачено няколко секунди.

— От Майкъл е.

Тя го взе. Беше лек като перце — все пак бе само лист хартия — но ѝ се струваше много повече; имаше чувството, че е писмо от мъртвец. Избърса лице с ръка.

— Какво пише?

— Писмото е за теб. Каза само, че не бива да го отваряш, преди да стигнем на острова.

— Защо тогава ми го даваш сега?

— Защото смятам, че имаш нужда. Майкъл вярваше в теб. Вярваше в Бергенсфиорд. Положението е тежко, няма да те лъжа. Но все пак може да успеем.

След кратко колебание Лор каза:

— Майкъл ми обясни как са се самоубили пътниците. Затворили са всички врати и прозорци и са пренасочили изгорелите газове към вътрешността на кораба.

— Не бързай толкова, Лор.

— Той беше наясно, че може да ни се наложи. Искаше да съм подготвена.

— Все още не се е стигнало дотам. Може да се случи какво ли не.

— Иска ми се да имах твоята вяра.

— Ще ти я дам назаем. А може да се опреш на вярата на Майкъл. Бог знае колко пъти ми е вдъхвал сили. Нямаше да сме тук, ако той не вярваше, че ще успеем.

Смълчаха се за миг.

— Умори ли се? — попита Лор.

Клепачите на Гриър натежаваха.

— Малко.

Тя го потупа по ръката.

— Почини си. По-късно пак ще мина.

Стана и тръгна към вратата.

— Лор?

Тя се обърна от прага; Гриър гледаше към тавана.

— Хиляда години — каза той.

Изчака го да обясни, но той мълчеше.

— Не разбирам.

Гриър преглътна.

— В случай че Ейми и другите не успеят, трябва да изчакаме толкова, преди някой да се върне обратно. — Гриър си пое дълбоко въздух, издиша бавно и затвори очи. — Казвам ти го, защото скоро може да си отида.

Лор се върна в лоцманската кабина, където седна на масата. Небето притъмняваше; спускаше се вечер. От юг прииждаха облаци; ако имаха късмет, щеше да завали дъжд. Загледана в залязващото слънце, изведнъж се почувства напълно изтощена. Горкият Лушъс, помисли си тя. Всички сме загубени. Реши, че светът няма да свърши, ако поспи малко, и положи глава на масата.

Сънува какво ли не. В единия от сънищата си беше малко момиче, изгубено в гората; в друг се бе затворила в гардероб; в трети носеше тежък предмет и не можеше да го остави. Сънищата бяха неприятни, но не чак кошмари. Преливаха един в друг и затова не ѝ въздействаха толкова силно — нямаше мигове на неописуем ужас. Както понякога ставаше, тя осъзнаваше, че сънува и че всичко, което ѝ се случва, е безобидно и символично.

Последният сън на Лор през трийсет и деветата нощ от пътуването дори не беше истински сън. Стоеше в поле. Наоколо цареше тишина, но тя знаеше, че я дебне опасност. Цветът на въздуха се промени — стана жълт, после зелен. Косъмчетата по ръцете и врата ѝ настръхнаха като от статично електричество; в същото време задуха силен вятър. Лор погледна към небето. Събираха се черни облаци. Избоботи гръм и пред нея падна ослепителна светкавица.

Хукна да бяга. Заваля като из ведро, а в небето облаците се вихреха като торнадо. Земята се разтресе, трещяха гръмотевици; дървета избухваха в пламъци. Всеки момент бурята щеше да я настигне и помете. Когато я докосна по гърба, въздухът се раздра от оглушителен животински рев. Вихрушката я поде и вдигна във въздуха. Далечен глас викаше името ѝ. Лор се издигаше все по-високо, земята се смаляваше под нея…

— Лор, събуди се!

Лор вдигна рязко глава. Ранд стоеше пред нея. Защо беше мокър? И защо всичко се клатеше?

— Какво правиш, по дяволите? — кресна Ранд. По прозореца плискаше дъжд и морска вода. — Ситуацията е критична!

Лор опита да стане от пейката, но палубата се наклони настрани. Вратата се отвори с трясък и в кабината нахлуха вятър и дъжд. Със силно изскърцване палубата започна да се накланя в обратната посока. Лор падна, плъзна се по пода и се удари в стената. Успя да се хване за масата и се изправи с мъка.

— Кога започна бурята?

Ранд се беше вкопчил в седалката.

— Преди половин час. Разрази се изведнъж.

Корабът се носеше странично. Проблясваха светкавици; огромни вълни преливаха през перилата.

— Слизай долу и пусни двигателите — нареди тя.

— Ще ни свърши горивото.

— Нямаме избор.

Лор се завърза за седалката; по пода имаше вода.

— Без ръчно управление ще се разбием на парчета. Дано ни е останало достатъчно гориво, за да изкараме бурята. Трябва ни пълна мощност.

След като Ранд излезе, в кабината влезе Кейлъб. Пребледнял беше като платно, но дали от страх, или от морска болест, Лор не знаеше.

— Всички ли се прибраха? — попита тя.

— Шегуваш ли се? Долу не се живее от писъци.

— Ситуацията е критична, Кейлъб. Трябва да затворим всички люкове. Кажи на хората да се завържат по койките с каквото намерят.

Кейлъб кимна и тръгна да излиза.

— И затвори проклетата врата!

Корабът се клатеше ту на едната, ту на другата страна. След като почти не им бе останало гориво, не разполагаха с баласт; нямаше да е нужно много бурята да ги обърне. Лор погледна часовника си; 5:30. Скоро щеше да се разсъмне.

— Мамка му, Ранд — промърмори тя. — Хайде, хайде…

Индикаторите за налягането се повишиха; таблото светна. Лор хвана кормилото и отвори докрай дроселния клапан. Компасът се въртеше бясно. Болезнено бавно носът на кораба започна да се завърта.

— Хайде, миличък!

Корабът се спусна надолу по вълните като по стръмен хълм. Вода заля палубата. За миг носът се потопи почти изцяло; след това се издигна нагоре, все едно корабът беше протягащ се великан.

— Точно така! Давай! — извика Лор.

Бурята бушува цели дванайсет часа. Много пъти, когато гигантски вълни прелееха над носа, Лор вярваше, че е дошъл краят. Но всеки път корабът се изправяше.

Бурята спря изведнъж, както беше започнала. Сякаш преминаха от едно място на друго, от порой и гръмотевици в спокойно море. Лор развърза коланите със схванати пръсти. Нямаше представа какво става на долните палуби, а и в момента не я интересуваше особено. Тя използва гърнето, което държеше в лоцманската кабина, и излезе да го изхвърли през борда.

Облаците започваха да се разкъсват. Лор постоя за малко при перилата, загледана във вечерното небе. Нямаше представа къде се намират; компасът се въртеше неконтролируемо, откакто започна бурята. Оцеляха, но на каква цена? Изразходили бяха почти всичкото гориво. Витлата се въртяха бавно и ги тласкаха през спокойното море.

Ранд излезе на палубата и дойде при нея.

— Много е красиво — каза той. — След буря винаги е красиво.

— Какво е положението долу?

Раменете му бяха прегърбени, под очите си имаше тъмни кръгове от умора; брадата му беше изцапана с нещо, може би повръщано.

— Пуснахме помпите, скоро всичко би трябвало да е сухо. Майкъл е построил страхотен кораб, трябва да му го призная.

— Има ли ранени?

Ранд сви рамене.

— Чух, че има няколко души със счупени кости. Иначе само порязвания и натъртвания. Сара се зае с тях. За щастие, на никой няма да му се яде поне седмица, което е истински късмет с привършващите запаси. А и долу мирише доста гадно. — Той я погледна за миг и попита внимателно: — Да спра ли двигателите?

Лор се замисли и отвърна.

— След малко.

Стояха мълчаливо и гледаха залеза. Последните облаци се разкъсваха, обагрени в лилаво. Във водата покрай носа се хранеше пасаж риби. Едра птица с криле, обагрени по краищата в черно, и жълтеникава глава се спусна ниско над повърхността и грабна с клюн една риба, подхвърли я във въздуха, лапна я и излетя отново.

— Ранд, това е птица.

— Знам. Виждал съм птици и преди.

— Не, не си виждал птици насред океана.

Лор изтича до кабината и се върна с бинокъл. Сърцето ѝ биеше бясно. Вдигна бинокъла пред очите си и огледа хоризонта.

— Виждаш ли нещо?

Лор вдигна ръка.

— Тихо.

Когато обърна бинокъла на юг, тя застина.

— Лор, какво виждаш?

Гледа нататък известно време, за да се увери, че не ѝ се привижда. След това свали бинокъла и каза:

— Доведи Гриър.

Докато качат Гриър на палубата, бе започнало да се стъмва. Лушъс като че ли вече не изпитваше болка. Очите му бяха затворени; изглежда, не знаеше къде е и какво се случва. Кейлъб и Ранд мъкнеха носилката под зоркия поглед на Сара. Наоколо се бяха събрали и други хора; мълвата се беше разнесла. Пим стоеше наблизо с Тео и момичетата; Джени и Хана; Джок и Грейс с бебето; мъжете от екипажа, уморени след дългата борба с бурята. Всички се отдръпваха настрани, за да мине носилката.

Занесоха го до носа и оставиха носилката на палубата. Лор клекна и хвана Гриър за ръката. Кожата му беше студена и суха, увиснала на измършавялото му лице.

— Лушъс, аз съм Лор.

Гриър изстена тихо.

— Искам да ти покажа нещо прекрасно.

Тя повдигна нежно главата му напред към носа.

— Отвори очи.

Гриър отвори бавно очи. Сякаш използваше последните си сили, за да го направи. Островът вече се виждаше право пред тях: планина с буйна зелена растителност, издигаща се от морето, а над нея кръст от пет ярки звезди в здрача.

— Виждаш ли? — прошепна Лор.

Гърдите на Гриър едва се надигаха; смъртта чукаше на вратата. Отне му известно време да фокусира гледката. Най-накрая по устните му заигра усмивка.

— Красиво е… — каза той.

Осемдесет и шест

Лушъс Гриър живя още три дни и така си заслужи честа да бъде първият заселник на все още безименния остров, който почина на него. Повече не проговори; дори не дойде напълно в съзнание. Но от време на време, когато Сара или някой друг седеше до него, по лицето му се появяваше усмивка, сякаш сънуваше нещо хубаво.

Погребаха го на поляна с изглед към морето, заобиколена от високи палми. Освен мъжете, които бяха работили на кораба, неколцина от пътниците го познаваха, най-малко децата, които само бяха чували за умиращ човек в една от каютите и огласяха погребението с глъчката си, докато играеха наблизо. Никой не възразяваше; удачно бе да изпратят Гриър с детски смях. Лор държа реч първа, след нея говориха Ранд и Сара. Предварително се уговориха всеки да разкаже по нещо за Гриър. Лор разказа за приятелството му с Майкъл; Ранд разказа историите, които Гриър му беше разправял за службата си в Експедиционния; Сара разказа за деня, в който се беше запознала с Гриър в Колорадо и какво се бе случило там. След това се наредиха на опашка и всеки постави камък върху гроба, увенчан с паметник, който Лор беше издялала от дърво:

Лушъс Гриър

Пророк, воин, приятел

На следващата сутрин малка група се върна с две лодки на Бергенсфиорд, който стоеше закотвен на километър от брега. По този въпрос имаше разногласия — на кораба имаше всевъзможни материали, които можеха да използват, но Лор бе непреклонна и като капитан имаше последната дума. Ще направим каквото пожела Майкъл, заяви тя.

Лор отвори писмото от Майкъл чак на втория ден на острова, но вече подозираше какво пише. Нямаше представа защо е толкова сигурна, може би просто защото познаваше Майкъл добре. Затова прочете без изненада, но сякаш чуваше гласа му, трите изречения, които беше написал.

Погледни в шкафче №16 на кърмата.

Потопи кораба.

Поставете ново начало.

С обич, М.

В шкафчето имаше сандък с експлозиви, макари с кабели и дистанционен детонатор. Майкъл беше оставил инструкции как да ги използват. Кейлъб и Холис прокараха кабелите по коридорите, а Лор и Ранд поставиха експлозивите из целия кораб. Почти празните резервоари бяха пълни със силно запалими газове. Лор пусна смесителите, отвори клапаните и постави последния заряд.

Разбрали се бяха, че следващата задача се пада на Лор. Мъжете се върнаха на лодките. Лор обиколи тихите коридори на кораба за последно. Мислеше за Майкъл и за Бергенсфиорд — за нея те бяха неразривно свързани. Тъжно ѝ беше, но в същото време изпитваше признателност за всичко, което ѝ беше дал.

Излезе на палубата и тръгна към кърмата. Детонаторът се намираше в малка метална кутия с ключалка. Свали ключа от верижката на врата си и го пъхна внимателно в отвора. Ранд и останалите чакаха долу в лодките.

— Сбогом, Майкъл.

Завъртя ключа и хукна към кърмата. Експлозиите разтърсиха коридорите и продължиха към резервоарите. Лор стигна до опашката на кораба, засили се с три дълги крачки и скочи.

Лор ДеВиър, капитан на Бергенсфиорд, полетя.

Гмурна се във водата почти без да разплиска вода. Озова се в прекрасен син свят. Обърна се по гръб и погледна нагоре. Минаха няколко секунди и на повърхността проблесна светлина. Водата се разплиска от приглушен тътен.

Лор изплува на няколко метра от лодките. Зад нея Бергенсфиорд беше обгърнат в пламъци, а в небето се издигаше гъст черен дим. Кейлъб ѝ помогна да се качи.

— Страхотен скок — каза той.

Лор седна в лодката. Бергенсфиорд започна да потъва откъм кърмата. Когато носът му се изправи във въздуха, от брега се разнесоха викове; децата, забелязали внушителната гледка, надаваха радостни възгласи. Когато корпусът достигна ъгъл от четирийсет и пет градуса, корабът започна да потъва с удивителна скорост. Лор затвори очи; не искаше да види как корабът си отива. Когато ги отвори, Бергенсфиорд беше потънал.

Върнаха се на брега. Когато наближиха плажа, Сара изтича напред да ги посрещне.

— Кейлъб, ела — каза тя.

Водите на Пим бяха изтекли. Кейлъб я намери под брезент, закачен между дърветата, легнала на тънък дюшек, който бяха донесли от кораба. Изражението ѝ беше спокойно, макар лицето ѝ да бе потно от тропическата жега. През последните няколко седмици косата ѝ беше станала невероятно гъста, а цветът — още по-наситено кестеняв, с червени оттенъци на слънце.

Здравей, каза Кейлъб с жест.

Здравей. Пим се усмихна. Да си видиш само изражението. Не се тревожи, ще приключа за нула време.

Кейлъб погледна към Сара.

— Как е тя? — попита той на глас и с жестове; сега не беше моментът за тайни.

— Всичко изглежда нормално. Малко е подранила. Но е права, второто раждане обикновено е много по-бързо.

Раждането на Тео продължи много дълго, почти двайсет часа от първата контракция. Тогава Кейлъб беше ужасно притеснен, но само минутка след като Тео пое първия си дъх, Пим вече се усмихваше.

— Остани тук — каза му Сара. — Холис ще гледа Тео и момичетата.

Кейлъб разбра, че Сара премълчава нещо, и я отведе настрани.

— Изплюй камъчето.

— Работата е там, че долових два сърдечни ритъма.

— Два — повтори той.

— Близнаци са, Кейлъб.

Той зяпна.

— И чак сега ли разбра?

— Случва се понякога — Сара го хвана за лакътя. — Пим е силна, раждала е и преди.

— Но не близнаци.

— В крайна сметка няма голяма разлика.

— Мили боже, как ще ги различавам? — Глупава тревога, но това беше първото, което му дойде на ум.

— Ще се справиш. Освен това може да не са еднояйчни.

— Нима? Това пък как е възможно.

Сара се засмя тихичко.

— Не разбираш много от тези работи, а?

Стомахът на Кейлъб се сви от притеснение.

— Май не.

— Просто стой до Пим. Контракциите все още са нарядко и аз няма какво да направя на този етап. Холис ще занимава децата. Разбрахме ли се?

Кейлъб кимна замаяно.

— Хайде, стегни се — каза Сара.

Кейлъб я изпрати с поглед и се върна под навеса. Пим пишеше в дневника си. Кейлъб за пръв път виждаше тази тетрадка с красива кожена подвързия. На земята до нея имаше мастилница и няколко от книгите на Холис. Пим вдигна очи и затвори дневника, а Кейлъб седна на пясъка.

Казала ти е.

Да.

Пим едва сдържаше смеха си. Кейлъб имаше чувството, че е попаднал сред група хора, които знаят нещо неизвестно само на него.

Успокой се, каза му Пим. Няма страшно.

Откъде знаеш?

Женска интуиция.

Пим си пое рязко въздух и се смръщи от болка. Кейлъб разбра, че спокойствието ѝ е само привидно. Жена му се подготвяше за раждането. С всеки изминал час щеше да се отдръпва вътре в себе си, за да черпи от извора на силата си.

Пим, добре ли си?

След няколко секунди изражението ѝ се успокои и тя издиша бавно. Погледна към книгите.

Ще ми почетеш ли?

Кейлъб взе най-горната книга от купа. Той не четеше много; струваше му се досадно занимание, колкото и тъст му да се опитваше да го убеди в противното. Поне заглавието беше удачно: Война и мир. Може пък да се окажеше интересна. Книгата беше огромна, тежеше поне пет килограма. Той я отвори на първата страница, изпълнена плътно със ситен шрифт.

Сигурна ли си?

Пим отвърна с блеснали очи и ръце, подпрени върху корема:

Да, моля те, това е една от любимите книги на баща ми. Все се каня да я прочета.

Ужасен, но твърдо решен да ѝ угоди, Кейлъб подпря книгата в скута си и започна да чете с жестове:

— „Е, княже, Генуа и Лука са имения на семейство Бонапарте. Не, аз ви предупреждавам: ако не ми кажете, че сме във война, ако си позволите да защитавате всичките мръсотии, всичките ужасии на тоя антихрист (аз наистина вярвам, че той е антихрист) — не ща вече да ви познавам, не сте ми вече приятел, не сте вече мой верен роб, както казвате.“[5]

И така нататък. Кейлъб беше напълно объркан: нищо не се случваше; водеха се само безсмислени разговори, в които се споменаваха един куп места и герои, които не можеше да запомни. Уморително беше да чете с жестове; не знаеше как да предаде много от думите. Но на Пим, изглежда, ѝ беше интересно. От време на време въздъхваше доволно или очите ѝ се разширяваха въодушевено, или пък се усмихваше на реплика, която явно трябваше да е шега. Ръцете на Кейлъб бързо отмаляха. Контракциите на Пим станаха по-учестени. Когато тя получеше контракция, Кейлъб спираше да чете и чакаше болката да отшуми; Пим му кимваше и той продължаваше.

Часовете минаваха. Сара идваше да премери пулса на Пим, попипваше корема ѝ, казваше, че всичко върви нормално. Когато видя книгата, тя само повдигна вежди и рече:

— Успех.

Под навеса се отбиваха и други: Лор и Ранд, Джени и Хана, както и няколко души, с които Пим се беше сприятелила на кораба. Следобед Холис доведе Тео и момичетата. Момченцето незаинтересовано седна на земята и се опита да напълни устата си с пясък, но момичетата чакаха с нетърпение появата на новото си братовчедче. Докато плаваха с кораба и нямаха кой знае какви интересни занимания, Ел беше научила добре жестомимичния език и речникът ѝ не се изчерпваше само с елементарни думи и фрази. Тя жестикулираше към Пим, без да забелязва болките ѝ, но дори на Пим да не ѝ беше до приказки, го прикриваше добре.

— Хайде да оставим леля ви да си почине — плесна с ръце Холис. — Да отидем да съберем миди.

Момичетата възразиха, но в крайна сметка тръгнаха след дядо си, който носеше Тео на ръце. Пим ги изпрати с поглед.

Толкова прилича на Кейт, каза тя.

Коя от двете?

И двете.

Следобедът преваляше. Кейлъб усещаше, че много хора държат навеса под око. Мълвата се беше разнесла: раждаше се бебе. Накрая Пим му каза да спре да чете: Ще продължим друг път, рече тя, но имаше предвид започва се. Контракциите станаха по-продължителни и силни. Кейлъб повика Сара. След като прегледа Пим, тя каза:

— Отиди да си измиеш ръцете и донеси чисти кърпи.

Джени стопли котел с вода. Кейлъб изпълни заръките на Сара и се върна под навеса. Пим бе започнала да пъшка силно. Издаваше различни звуци от другите хора. Звучаха почти като животински. Сара вдигна полата и покри таза ѝ с кърпа.

Готова ли си да напъваш?

Пим кимна.

— Кейлъб, седни до нея и превеждай думите ми.

След няколко мъчителни за Кейлъб секунди Пим задъхано отпусна глава върху пясъка. Кейлъб се надяваше, че ще си почине поне малко, но следващата контракция дойде почти веднага. Спокойният следобед се превърна в бойно поле. Кейлъб хвана Пим за ръката и написа в дланта ѝ: Обичам те. Ще се справиш.

— Напъвай — каза Сара.

Пим напъна. Сара постави ръце под таза ѝ, сякаш се канеше да хване топка. Подаде се кръгла глава с черна косица, прибра се навътре и се появи отново. Пим дишаше тежко.

— Още веднъж — каза Сара.

Кейлъб предаде думите ѝ с жестове, но Пим не му обърна внимание. Нямаше значение: тялото ѝ си знаеше работата. Тя хвана Кейлъб за ръката, и я стисваше силно при всеки напън.

Главата отново се появи, последвана от раменете, и Сара издърпа бебето. Момиченце. Сара го подаде на Джени, която стоеше на колене до нея. Джени преряза пъпната връв и започна да разтрива синкавия гръб на бебето с кръгови движения. Под навеса миришеше на опушено със сладникава нотка, като на цветя.

Бебето издаде хриплив звук, подобен на кихавица.

— Лесна работа — каза Джени.

— Не сме приключили, Кейлъб — каза Сара. — Сега е твой ред.

— Шегуваш се.

— Трябва да си заслужиш хляба. Гледай от Джени.

Пим отново напъна. Сега като че ли ѝ беше по-лесно. Само с едно дълго напъване се роди и второто бебе.

Момченце.

Сара го подаде на Кейлъб. Пъпната връв, влажна и с изпъкнали вени, още не беше прерязана. Момченцето беше топло в прегръдките на баща си, със сивкава кожа. Той подхвана бебето здраво, а Джени започна да разтрива гърба. Колко леко беше телцето му; колко удивително, че това мъниче щеше да се превърне в голям човек; колко удивително, че не само хората, но всички живи същества на земята идваха на бял свят по този начин. Кейлъб имаше чувството, че е станал свидетел на истинско чудо. Нещо меко и влажно напълни шепата му; гърдите на бебето се надигнаха и то пое дъх.

Един живот бе угаснал, два нови изгряха. Пим, с дъщеря си на ръце, дишаше облекчено. Сара преряза пъпната връв, избърса момченцето с влажна кърпа, уви го в одеяло и отново го подаде на Кейлъб. Обзе го неочаквана тъга. Искаше му се баща му да е тук. Седмици наред се опитваше да не мисли за това. Но сега не успя да сдържи сълзите си.

Осемдесет и седем

Кръстиха момиченцето Кейт, а момченцето Питър.

Минаха два месеца. Радостта на заселниците бързо бе заменена от грижи как да направят острова обитаем. Организираха групи, които ходеха на лов, събираха ядливи растения, ловяха риба с мрежи и сечаха дървета за построяване на колиби. Откриха много нови неща. Банани. Кокосови орехи. Огромни диви прасета с големи бивни, които, макар и опасни, веднъж повалени, осигуряваха огромни количества месо. В джунглата, на стотина метра от плажа имаше водопад, спускащ се от планината, в чийто басейн водата беше сладка и толкова студена, че те заболяваше глава от нея.

Холис предложи първо да построят училище. Разумно предложение; ако не се занимаваха с нещо, децата щяха да подивеят. Холис избра парцел, събра група работници и се залови за работа. Когато Кейлъб отбеляза, че разполагат с много малко книги, едрият мъж се засмя:

— Е, явно ще трябва да напишем нови.

Спомените от предишния им живот започнаха бързо да избледняват. Това беше най-удивителното. Всичко наоколо бе ново: храната, въздухът, шумоленето на палмите на вятъра, дължината на дните. Сякаш в живота им имаше рязка граница — преди и сега. Духовете на хората, които си бяха отишли, оставаха с тях. Но навсякъде, в джунглата и на плажа, непрекъснато звънтеше детски смях.

Ролята на водач естествено се падна на Лор. В началото тя заяви: Че какво разбирам от управление на град? Но в очите на хората тя си оставаше капитанът на кораба, който бе докарал хората живи и здрави на брега. Гласуваха и въпреки възраженията ѝ, които ставаха все по-вяли, я избраха единодушно. При обсъжданията каква титла трябва да носи Лор избра да бъде „кмет“. Сара щеше да отговаря за медицинските грижи; Джени и Холис щяха да ръководят училището; Ранд и Кейлъб се заеха със строителството на къщите; Джок, който се оказа отличен стрелец с лък, щеше да организира ловните дружини.

Тепърва щяха да изследват острова, който се оказа много по-голям, отколкото си мислеха първоначално. Решиха да изпратят две групи, които да обиколят планината от двете страни, докато се срещнат. Ранд водеше едната, Кейлъб другата. Върнаха се след седмица и съобщиха, че се намират на най-южния от група острови. От скалите на северния бряг се виждали два други острова, а в далечината имало и трети. Не бяха намерили следи от предишни обитатели. Това не означаваше, че островът винаги е бил необитаем; може би един ден щяха да намерят доказателства, че тук и преди са живели хора. Но засега дивата природа наоколо изглеждаше недокосната от човешка ръка.

Онези първи дни бяха изпълнени с надежда. Чакаше ги много работа, но вече бяха поставили основите.

В продължение на седмици Пим размишляваше какво да прави с книгата си. Творбата беше завършена. Разбира се, историята не беше завършена; Пим не знаеше какво предстои в бъдеще. Но се беше постарала да опише подробно какво се бе случило до момента.

Постепенно, с известна изненада, ѝ хрумна да я зарови или да я скрие някъде. Преди си мислеше, че все някога ще я покаже на другите. Но с течение на времето осъзна, че я е написала не за хората от сегашното поколение, а с някаква много по-важна цел. Това ѝ подсказваше интуицията, която я бе подтикнала да започне да пише преди години. Една сутрин, малко след като Кейлъб се върна от обиколката на острова, Пим се събуди, обзета от пълен покой. Кейлъб и децата още спяха. Тя стана тихо, взе дневника и обувките си и излезе навън.

Първите слънчеви лъчи се показваха на хоризонта. Скоро селото щеше да се събуди, но в момента Пим беше сама на плажа. Ако човек се научеше да се вслушва, щеше да открие, че светът му говори. Тя постоя за момент да се наслади на тишината и да чуе какво ще ѝ каже светът тази сутрин.

Обърна се с гръб към водата и влезе в джунглата.

Нямаше конкретна цел; краката ѝ щяха да я отведат където трябва. Измина около двеста метра през гъстата растителност. Тази местност вече бяха изследвали, разбира се. От листата капеше роса; изгряващото слънце обагряше гората в зелена светлина. Земята беше неравна, осеяна с камъни. На места се налагаше да се катери по тях. Когато изкачи едно възвишение, зърна от другата му страна малка падина, оградена от три страни със скали, обвити от лиани. По отсрещната скала се стичаше вода и се събираше в дупка в основата. Пим слезе внимателно. Мястото ѝ се стори някак си мистично и свято. Клекна при малкия вир и отпи вода от шепата си. Имаше чист и приятен вкус.

Стана и се огледа. Усещаше, че тук има нещо, което ѝ е писано да намери.

Очите ѝ спряха върху пролука сред растителността. Приближи се и установи, че е входът на пещера. Отмести лианите. Идеално място да скрие дневника си. Бръкна в джоба на роклята си извади кибрит — един от последните. Запали клечка и освети пещерата. Не беше голяма, горе-долу колкото стая. Пламъкът опари пръстите ѝ. Тя угаси клечката, запали втора и влезе навътре.

Веднага разбра, че пещерата не е просто природно образувание, а нечий дом. Имаше маса, голямо легло и два стола, изработени от грубо нарязани дъски, завързани с лиани. По пода бяха пръснати и други, също толкова примитивни предмети: каменни инструменти, кошници, изплетени от сухи пръчки, глинени чинии и чаши. Запали нова клечка и отиде до леглото. На него лежеше човек, завит с грубо одеяло. Пим отметна одеялото и под него се показа скелет с изсъхнали кафяви кости и дълга коса, легнал на една страна със свити към гърдите ръце. Не беше ясно дали е мъж, или жена. На стената над него имаше резки, издълбани в камъка. Трийсет и две на брой. Какво означаваха? Дни? Месеци? Години? Леглото беше прекалено голямо за един човек: имаше и два стола. Вероятно наблизо щеше да открие гроба на другия обитател на пещерата.

Пим излезе навън. Ясно ѝ беше, че трябва да скрие дневника тук; пещерата беше храм на миналото. Но искаше да разбере повече за тези хора. Кои бяха? Откъде бяха дошли? Как бяха умрели? Застанала до изворчето, усети присъствието на духовете им. Заобиколи стената. Постепенно, сякаш от очите ѝ падаше було, зърна и други предмети. Парчета глина. Дървена лъжица. Подредени в кръг камъни, които явно служеха за огнище. От другата страна на изворчето имаше гъсти храсти, от които се подаваше нещо.

Лодка — по-точно спасителна лодка от фибростъкло, дълга шест метра, затънала дълбоко в пръстта. Почти не се виждаше от лианите; по дъното ѝ имаше гъста органична маса, от която се подаваха дребни растения. Колко ли дълго бе стояла тук и бе потъвала бавно в джунглата? Години, десетилетия, може би и по-дълго. Пим тръгна да обикаля лодката в търсене на някакви следи. Откри нещо чак при кърмата — частично скрита от растителността дървена табела, избеляла, чуплива и прогнила, с почти изтрит надпис. Пим клекна и отмести лианите.

Така се стъписа, че известно време не помръдна. Как бе възможно? Но с течение на минутите започна да си припомня разни неща. Бурята и виещият вятър, които ги довяха до острова, когато бяха изгубили всяка надежда. Думата „съдба“ дори не можеше да опише силата, която пропиваше всичко на този свят. След известно време Пим стана и се върна на полянката. Действаше изцяло инстинктивно. Отново клекна при изворчето. В спокойната вода видя отражението на лицето си: младо, с гладка кожа. Знаеше обаче, че с времето това ще се промени. Децата ѝ щяха да пораснат; тя и всички, които познаваше, щяха да си отидат и да се превърнат в спомени, след това в спомени за спомени и накрая да изчезнат. Тъжна мисъл, която обаче я изпълни и с ново усещане за щастие. Този остров бе убежище, предназначено за тях. Чакал ги бе да пристигнат, за да поставят ново начало на човешката история. Това ѝ бяха казали думите на табелата.

Може би щеше да дойде време, когато да сподели откритието си с останалите. Тогава щеше да ги доведе при лодката и да им покаже. Но още беше рано. Засега — също като историята в дневниците ѝ — лодката щеше да е тайна, послание от миналото, гравирано върху стара спасителна лодка.

Бергенсфиорд

Осло, Норвегия

Осемдесет и осем

Картър задържа дъха си, колкото можа. От устата му излизаха въздушни мехурчета; дробовете му отчаяно се нуждаеха от въздух. Повърхността изглеждаше на километри над главата му, макар да се бе гмурнал само на няколко метра във водата. Накрая не издържа. Оттласна се от дъното и изплува под лъчите на лятното слънце.

— Хайде пак, Антъни!

Хейли се бе вкопчила в гърба му. Облечена беше с розов бански и носеше сини плувни очила, с които приличаше на гигантска буболечка.

— Добре — отвърна през смях Картър. — След малко. Сега е ред на Райли.

Сестрата на Хейли седеше до басейна с потопени във водата крака. Носеше бански с къса поличка и пластмасова маргаритка на презрамката; на ръцете ѝ имаше надуваеми оранжеви пояси. Можеше да си играе във водата с часове, без да ѝ омръзне.

— Пак, пак! — викна Хейли.

Рейчъл дойде при тях. Носеше къси панталони и бяла тениска, изцапана с пръст; на главата си имаше широкопола сламена шапка. В едната си ръка държеше ножици, а в другата кошница с току-що откъснати пъстри цветя.

— Момичета, оставете Антъни да си почине.

— Няма проблем — отвърна Картър, опрян на ръба на басейна.

— Виждаш ли? Няма проблем — заяви Хейли.

— Казва го, защото е любезен. — Рейчъл свали градинарските си ръкавици и ги остави в кошницата. — Искате ли да хапнете?

— Какво има за обяд? — попита Хейли.

— Да видим — замисли се театрално Рейчъл. — Хотдог!

— Ура! Хотдог!

Рейчъл се усмихна.

— Искаш ли хотдог, Антъни?

Картър кимна.

— Обичам хотдог.

Рейчъл се прибра в къщата. Картър излезе от басейна и донесе кърпи за себе си и за момичетата.

— Може ли да постоим още малко във водата? — попита Хейли, докато Картър бършеше русата ѝ коса. Косата на Райли беше кафява и много дълга. Когато се къпеше в басейна, я връзваше на две опашки.

— Трябва да попитате майка си. Може би следобед.

Хейли се ококори драматично. Винаги правеше така, когато искаше да стане нейната. Много беше смешно.

— Ако ти кажеш, че може, и тя ще се съгласи.

— Не е толкова лесно. Ще видим.

Картър изпрати момичетата да си играят и седна на желязната маса да си поеме дъх. Навсякъде из двора имаше пръснати играчки — кукли Барби, плюшени животни, пластмасово конче, за което Хейли вече бе твърде голяма.

— Виж! — извика Райли. — Намерих жаба!

Клекнала бе на пътеката до портата.

— Нима? — попита Картър. — Донеси я да я видя.

Райли вдигна внимателно жабата и я донесе, а по-голямата ѝ сестра я следваше по петите.

— Каква хубава жаба! — възкликна Картър. Кафеникавото животно дишаше учестено.

— Според мен е отвратителна — заяви Хейли намръщено.

— Може ли да я задържа? — попита Райли. — Ще я кръстя Педро.

— Педро — повтори Картър и кимна. — Хубаво име. Но пък жабата може вече да си има име. Жабешко. Трябва да помислим и за това.

Момиченцето се замисли.

— Но жабите нямат имена.

— Откъде знаеш? Говорила ли си с жаба?

— Това е глупаво — каза Хейли. Подръпваше дъното на банския си. — Не го слушай, Райли.

Картър се приведе напред и вдигна пръст.

— Сега ще ви кажа една тайна. Всяко нещо си има име. Така се различава от другите. Това е важен житейски урок.

По-малкото момиченце го зяпна.

— И дърветата ли?

— Разбира се — отвърна той.

— И цветята?

— Дърветата, цветята, животните. Всичко живо.

Хейли го изгледа подозрително.

— Измисляш си.

Картър се усмихна.

— Ни най-малко. Големите хора знаят тези неща, ще видиш.

— Но аз искам да я опитомя! — каза настойчиво Райли.

— Разбирам. И на господин Жабок сигурно ще му хареса. Но мястото на жабата е в тревата при другите жаби. Освен това майка ти ще се ядоса, ако ти позволя.

— Нали ти казах! — измрънка Хейли.

— Поиграйте си малко с жабата, но после я оставете навън — каза им Картър.

Момиченцата изприпкаха на моравата. Картър стана, облече си ризата и седна отново. Слънчевите лъчи играеха по лицето му през шарената сянка на дъбовете; в далечината се чуваше бръмченето на автомобили. След няколко минути Рейчъл излезе от къщата с поднос. Хотдогът на Райли беше с кетчуп и сирене, на Хейли — с горчица. Хотдогът на Картър беше без гарнитура. За себе си Рейчъл беше направила салата. Тя се върна в кухнята и донесе картонени чинии, пакет чипс и напитки: мляко за момичетата и кана с чай за възрастните.

— Райли намери жаба — каза Картър. — Искаше да я опитоми.

Рейчъл подреди чиниите и постави на масата салфетки.

— Не се и съмнявам. Надявам се, че не си ѝ позволил. — Тя се обърна и извика: — Момичета, на обяд!

След като се нахраниха, Рейчъл донесе черешов сладолед за десерт. На момичетата им се доспа. Райли редовно спеше следобед; Хейли обикновено роптаеше, но след часове игра в басейна на жегата и тя беше уморена. След като обещаха на момичетата, че следобед пак ще се къпят, Картър и Рейчъл прибраха децата вкъщи. Картър носеше почти заспалата Райли на ръце и когато стигнаха в детската стая, я подаде на Рейчъл да я преоблече и да я сложи в леглото. Хейли вече си беше легнала.

— Обещайте, че ще спите, а няма да си говорите — рече Рейчъл от прага и затвори тихо вратата. — Сега като се замисля, и аз бих подремнала.

Картър кимна.

— И аз това си мислех. Момичетата ме изтощиха.

В спалнята Картър смени мокрия си бански с току-що изпрани стари шорти и легна върху завивките. Рейчъл легна до него. Той я прегърна и я придърпа към себе си. Косата ѝ беше чиста и ухаеше приятно. За Картър това беше най-хубавото ухание на света.

— Мислех си нещо — каза тихо Рейчъл.

— Какво?

— Мислех си колко хубаво прекарахме сутринта. Градината е прекрасна.

Картър я прегърна силно, за да ѝ покаже, че е съгласен с нея.

— Бих прекарвала всеки ден по този начин.

Разполагаха с цяла вечност. Скоро дишането на Рейчъл стана бавно и равномерно като плискащи по брега вълни и унесе и Картър.

Колко съм щастлив, помисли си той и затвори очи. Най-накрая съм щастлив.

XIV

Градината край морето

343 г. сл.в.

Възможно е таз пъпка от любов

под летния зефир да се разтвори

в разкошен цвят при следната ни среща.

Уилям Шекспир

Ромео и Жулиета

Осемдесет и девет

Избра място с изглед към реката. Там пръстта беше мека, но това не бе единствената причина. Когато слънцето изгря над хълмовете, Ейми започна да копае. Реката се беше свила в коритото си, както винаги през лятото, а над водата се стелеше мъгла. В началото копаеше под звуците на птиците, но със засилването на жегата всичко наоколо утихна.

От време на време спираше да си почине и приключи по обед. Отиде до реката, изми лицето си и пи вода от шепа. Потеше се обилно. Поседя малко на един камък, за да събере сили. Зад камъните на плиткото се бяха притаили пъстърви и чакаха течението да довлече в отворените им усти насекоми.

Увила бе тялото в чаршаф. Спусна го в гроба с въже, преметнато през един дебел клон. Мислите ѝ бяха спокойни и подредени; подготвяла се бе с години за този миг. Но щом първите бучки пръст се посипаха върху плащаницата, я обзе силно чувство, което не можеше да назове. Съдържаше едновременно различни емоции и предизвика почти физическа реакция. По лицето ѝ се стичаха сълзи, смесени с пот. Малко по малко тялото се скри пот пръстта и се сля със земята.

Ейми подравни гроба с ръце и коленичи до него. След време щеше да постави и паметник. Мина може би около час; изгубила бе представа за времето. Сърцето ѝ тежеше от мъка. Когато слънцето се спусна ниско над хълмовете, тя притисна длан във влажната пръст.

— Сбогом, любов моя.

Питър умря, както открай време предполагаше, един топъл летен следобед. Четири дни преди това не се прибра в къщата. И преди се беше случвало, когато се отдалечаваше твърде много, за да се прибере преди разсъмване. Но когато не се завърна и на следващата вечер, Ейми тръгна да го търси. Намери го под издадена скала в източния край на платото, паднал между камъните. Не бе напълно в съзнание. Дишаше учестено, кожата му имаше нездрав вид, ръцете му бяха сухи и студени. Ейми го уви с одеяло и го вдигна на ръце; шокира се колко е лек. Занесе го в къщата и го качи в спалнята на втория етаж. Предварително беше затворила капаците на прозорците. Положи го на леглото, легна до него и го прегърна. На следващата сутрин усети нещо, някакво присъствие. Смъртта бе пристигнала. Питър, изглежда, не изпитваше болка, просто линееше. Като че ли не знаеше къде точно се намира. Минаха часове. Ейми не го остави нито за миг. По някое време дишането му отслабна и стана едва доловимо. Ейми продължи да чака. Накрая осъзна, че е издъхнал.

След като го погреба, тя се прибра в къщата и си приготви скромна вечеря. Почисти кухнята и изми чиниите. В стаите се бе спуснала тишина. Стъмни се. Звездите изгряха над безмълвната земя. Трябваше да се заеме с приготовленията, но това щеше да изчака до сутринта. Не се качи в спалнята, постла си на дивана, зави се с одеяло и заспа.

Събуди я меката утринна светлина през прозореца. Ейми излезе на верандата да види какво ще е времето и се върна да си събере багажа. Направила си бе раница с дървена рамка. В нея сложи всичко необходимо за пътуването: одеяло, принадлежности от първа необходимост, дрехи, храна за няколко дни, чиния и чаша, платнище, въже, остър нож, бутилки с вода. Всичко друго можеше да си набави по пътя. Изми се и се облече. Огледа се в огледалото. И тя беше остаряла. Изглеждаше на четирийсет, четирийсет и пет години. Дългата ѝ коса беше прошарена. В ъгълчетата на очите си имаше тънки бръчици; устните ѝ бяха изтънели и изгубили цвета си. Колко ли време щеше да мине, преди жива душа да зърне лицето ѝ? Дали изобщо щеше да се случи, или щеше да си отиде анонимна от този свят?

В дневната Ейми седна на пианото. Така и не разбра откъде се е появило; когато с Питър пристигнаха в стопанството, то ги чакаше като дар от друг свят. Ейми свиреше всяка вечер, за да даде знак на Питър, че е време да се прибира. Сега тя постави ръце върху клавишите и зачака да ѝ хрумне мелодия; започна с тих акорд и остави пръстите ѝ да я водят. Къщата се изпълни със звънливи звуци. Мелодията изразяваше всичките ѝ емоции. Изобщо не ми омръзва, казваше ѝ Питър, застанал зад нея, поставил нежно ръце на раменете ѝ. Мога да те слушам вечно, Ейми.

Всяка мелодия е любовна песен, помисли си тя. Всяка песен е посветена на теб.

Мелодията свърши. Последните ноти заглъхнаха. Дойде мигът на раздялата. Гърлото ѝ бе пресъхнало. Тя огледа стаята за последно. Просто стая като всички други — скромни мебели, почерняло от дългата употреба огнище, свещи на масата, книги — но за нея означаваше много повече. Това бе домът ѝ.

Ейми стана, нарами раницата и излезе от къщата, без да се обръща назад.

Стигна в Калифорния през есента. Първо мина през пустинята, след това в далечината сред маранята зърна планина с извисяващи се над суха и гореща долина върхове. След два дни започна да я изкачва. Температурата започна да се понижава; на върха я чакаше прохладна гора. Далеч долу се мержелееха долините и възвишенията на пустинята Мохаве. Силният вятър брулеше лицето ѝ.

Постепенно Стената на Колонията се появи пред очите ѝ. На места се беше срутила, а руините бяха обрасли с растения. Ейми се покатери по камъните и отиде в центъра на града. Там сега се издигаха високи дървета; повечето постройки се бяха сринали. Но няколко от по-големите сгради все още не бяха паднали. Отиде до сградата, наречена Убежището. Покривът беше повреден, стените — порутени. Качи се по стълбите и надзърна през прозорец, който по чудо не беше счупен. Ейми изтри с мокър парцал част от напластения прах и притисна лице в стъклото. Вътре беше избуяла гора.

С известни трудности намери камъка. Потънал беше частично в земята; много от имената издълбани в него бяха почти заличени от природните стихии. Но успя да различи няколко фамилии. Фишър. Уилсън. Донадио. Джаксън.

Свечеряваше се. Ейми свали раницата си и извади инструментите: длета с различни размери и два чука — един голям и един малък. Известно време седя на земята и гледа камъка. Очите ѝ се плъзгаха по повърхността, която се канеше да атакува с инструментите. Можеше да изчака до сутринта, но реши, че подходящият момент е сега. Тя си избра място, взе длето и чук и се зае за работа.

Приключи на сутринта на третия ден. Ръцете ѝ бяха издрани и разкървавени. Слънцето се издигаше високо в небето, когато Ейми отстъпи назад и огледа резултата. Надписът беше малко разкривен, но като цяло много по-добър, отколкото очакваше. Легна да спи и се събуди на другата сутрин освежена, събра си багажа и слезе от планината. Отправи се на запад. Първоначално слънцето се намираше зад гърба ѝ, а по залез — пред нея. Земята беше пуста, без минало, лишена от живот. Дните минаваха в тишина, докато една сутрин Ейми чу морето. Във въздуха се носеше ухание на цветя. Плясъкът на вълни се усили и изведнъж пред нея се появи Тихия океан. Синевата му изглеждаше безкрайна; Ейми имаше чувството, че вижда пред себе си цялата планета. В брега се разбиваха вълни с бели гребени. Мина през диви рози и треви и стигна до широката пясъчна ивица. Почувства се неспокойна, но в същото време обзета от непреодолим порив. Свали раницата, съблече дрехите и свали сандалите си. Първата вълна за малко да я събори; когато се зададе следващата, вместо да се съпротивлява, тя се гмурна. Водата бързо я затегли навътре — вече не докосваше дъното. Не се уплаши, изпита неочаквана радост. Сякаш бе открила ново състояние на съществуване, което я свързваше със силите на сътворението. Водата беше приятно студена и солена. Ейми помръдваше леко ръце и крака, колкото да се държи на повърхността. Гмурна се отново и отвори очи, но виждаше само смътни силуети; обърна се по гръб и погледна нагоре. Слънчевите лъчи отблясваха от водата и образуваха ореол. Взряна в небесната светлина, тя задържа дъха си и постоя скрита в невидимия свят под вълните.

Реши да остане известно време на плажа. Сутрин плуваше и всеки път влизаше все по-навътре в морето. Не изпробваше издръжливостта си; по-скоро чакаше да я обземе нов порив. Усещаше тялото си чисто и силно, съзнанието ѝ се бе пречистило от всички грижи. Навлизаше в нов етап от живота си. По цели дни просто седеше и гледаше вълните или се разхождаше по дългата пясъчна ивица. Не се нуждаеше почти от нищо; наблизо откри горичка с портокалови дръвчета, а недалеч от нея къпинови храсти — хранеше се само с това. Питър ѝ липсваше, но не по начина, по който липсва нещо изгубено. Макар да си беше отишъл, винаги щеше да остане част от нея.

Колко и да беше щастлива тук, с течението на месеците Ейми разбра, че пътешествието ѝ още не е приключило. Плажът беше просто спирка преди финалната отсечка. През пролетта тя си събра багажа и пое на север. Нямаше конкретна цел; решила бе да остави земята да я упътва. Стигна до спиращите дъха скалисти възвишения на Калифорнийския бряг, брулените от солени ветрове вековни дървета. През деня вървеше по брега; нощем спеше под звездите, а ако валеше, опъваше платнището върху клоните на някое дърво. Виждаше всякакви животни: дребни, като катерици, зайци и мармоти, но и по-едри, като антилопи, рисове и дори мечки — исполински тъмни силуети, стъпващи тежко сред дърветата. Намираше се сама на континент, който човечеството бе завладяло, а след това изоставило. Скоро нямаше да остане и следа от човешките му обитатели и всичко щеше да започне отначало.

Пролетта отстъпи място на лятото, лятото на есента. Дните ставаха все по-студени и вечер Ейми палеше огън, за да се стопли. Намираше се на север от Сан Франциско. Една сутрин се събуди под платнището и усети, че нещо се е променило. Излезе навън и се озова сред бяла тишина; през нощта бе завалял сняг. Едри снежинки се спускаха безшумно от небето. Ейми вдигна лице; снежинки се задържаха по миглите и косата ѝ; отвори уста и улови няколко с език. Заля я вълна от спомени. Отново беше малко момиче. Лежеше по гръб и махаше с ръце и крака в снега: правеше снежен ангел.

Тогава разбра каква сила я тегли на север. Пристигна чак напролет и дори това я изненада. Бе ранна утрин и в гората се стелеше мъгла. Далеч долу, в подножието на висока скала, морето беше тъмно и спокойно. Под гъстата сянка на дърветата, докато изкачваше един хълм, изведнъж я обзе стъписващо удовлетворение. Когато стигна до върха, излезе на поляна, от която се разкриваше гледка към океана, и усети, че там трябва да спре.

Поляната бе осеяна с пъстри диви цветя — стотици, хиляди, милиони цветя. Лилави ириси. Бели лилии. Розови маргаритки. Жълти лютичета и червени кошнички, както и много други, чиито имена не знаеше. Задухал бе слаб ветрец; слънцето се показа зад облаците. Ейми свали раницата си и тръгна напред. Сякаш вървеше през цветно море. Докосваше с пръсти цветчетата, покрай които минаваше. Те сякаш свеждаха глави за поздрав и я приветстваха. Изведнъж слънчеви лъчи обляха поляната; далеч отвъд морето беше започнала нова епоха.

Тук Ейми щеше да направи своята градина и да чака.

Епилог

Историкът

Индо-Австралийска република

Население 186 милиона души

1003 сл.в.

Миналото никога не умира. То дори не е минало.

Уилям Фокнър

Реквием за една светица

Деветдесет

ТРЕТА СВЕТОВНА КОНФЕРЕНЦИЯ ПО СЕВЕРНО-АМЕРИКАНСКИЯ ПЕРИОД НА КАРАНТИНАТА

ЦЕНТЪР ЗА ИЗУЧАВАНЕ НА ЧОВЕШКИТЕ КУЛТУРИ И КОНФЛИКТИ

Университетът на Нови Южен Уелс, Индо-Австралийска република, 16-21 април, 1003 г. сл.в.

Препис от Пленарно заседание 1

Встъпително слово на доктор ЛОУГЪН МАЙЛС

Председател на катедрата по Хилядолетни изследвания, Университет на Нови Южен Уелс, и директор на Програмата за изследване и заселване на Северна Америка

Добър ден и добре дошли. Радвам се да видя сред публиката толкова много изтъкнати колеги и скъпи приятели. Програмата ни е натоварена, а и знам, че нямате търпение да започнете с презентациите, затова встъпителното ми слово ще е кратко.

На тази трета конференция са се събрали учени от всички населени територии и от всички клонове на науката. Сред нас има специалисти по антропология, системна теория, биостатистика, биоинженерство, епидемиология, математика, икономика, фолклор, сравнителни религии, философия и много други. Представители сме на различни школи. Но ни обединява една цел. Надявам се, че тази конференция ще послужи не само като трамплин на нови програми за сътрудничество, но и като възможност да обсъдим — всеки за себе си и всички заедно — много по-дълбоките хуманни въпроси, които историята на Северноамериканската карантина поставя. Това е особено важно сега, в началото на новото хилядолетие, когато проектът за заселване на Северноамериканската територия под ръководството на Транс-Тихоокеанския съвет и според Бризбейнското споразумение навлиза в своята втора фаза.

Преди хиляда години човечеството за малко да изчезне. Вирусната пандемия, известна като Великата катастрофа, убива повече от седем милиарда души и почти изличава човешкия род от лицето на земята. Според някои от присъстващите епидемията е възникнала случайно — като начин природата да се пречисти. Всеки биологичен вид, колкото и успешно да е развитието му, в крайна сметка се сблъсква с по-мощна сила, а тогава просто е бил дошъл ред на човека. Според други катастрофата е предизвикана от самите хора, последствие от ненаситното издевателство върху биологичните системи, които поддържат съществуването ни. Повели сме война с планетата и планетата се е защитила.

Но има много хора — и аз се причислявам към тях — които виждат във Великата катастрофа не само история за страдания, смърт и арогантност, но също така за надежда и прераждане. Как и къде се е появил вирусът, учените още не са установили. Защо е изчезнал? Дали все още спи някъде? Може никога да не разберем отговорите на тези въпроси, а що се отнася до последния, аз лично се моля никога да не узнаем. Известно ни е обаче, че човешкият вид е оцелял. На отдалечен остров в южната част на Тихия океан се заселили група оцелели и впоследствие разпръснали семето на преродената цивилизация из цялото Южно полукълбо и поставили началото на нова епоха за човечеството. Борбата е продължителна и тежка и ни предстои дълъг път. От историята знаем, че за нищо няма гаранции и че не бива да пренебрегваме уроците, които Великата катастрофа ни дава. Но примерът на предците ни е също толкова важен. Инстинктът ни за оцеляване е несломим; ние сме биологичен вид с непобедима воля и неизчерпаема надежда. И ако отново настъпи ден, в който силите на природата въстанат срещу нас, човечеството няма да се предаде без бой.

Доскоро се знаеше съвсем малко за предците ни. Според Писанието те са дошли тук от Северна Америка и са носели със себе си предупреждение, че Северна Америка се е превърнала в земя на чудовища; ако се върнат някога там, по земята отново ще плъзне смърт. Никой не бивало да стъпва там, преди да минат хиляда години. Това предупреждение е в основата на нашата цивилизация, втъкано е в законовите и религиозните ни институции от самото създаване на републиката. Досега не разполагахме с научни доказателства в подкрепа на твърдението, дори не знаем кой е източникът му. С други думи, приемаме го като въпрос на вяра. Но то е в основата на всичко, което представляваме.

През последните няколко години настъпиха големи промени. С откриването на древния ръкопис, известен като „Книга на Дванайсетте“, научихме нови неща за миналото. Скрит в пещера на най-южния от Свещените острови, този текст от неизвестен автор, за пръв път предостави исторически доказателства за народните предания, но в същото време постави нови въпроси за нашия произход. Датиращ от втори век сл.в., „Книга на Дванайсетте“ разказва за битката на Северноамериканския континент между група оцелели и расата от същества, наречени вирали. В центъра на тази битка било младо момиче на име Ейми — Момичето от Никъде. Ейми притежавала уникална сила на тялото и духа и повела другарите си — Питър, Мъжът с Дните; Алиша Ножовете; Майкъл Умния; Сара Лечителката; Лушъс Вярващия и други — в битка за спасение на човечеството. Разбира се, легендата и действащите лица са известни на всички ни. Няма друг документ в нашата история, който да е бил изследван толкова задълбочено и да е довел до толкова много хипотези и предположения. На части от него, разбира се, трудно може да се вярва и те, изглежда, са по-скоро от компетенцията на религията, а не на науката. Но в мига, в който ръкописът бе открит, всички бяха единодушни, че е изключително важен. Фактът, че бе намерен на Свещените острови, люлката на цивилизацията ни, е първото неоспоримо доказателство, че има връзка между Северна Америка и преданията, на които се уповаваме вече цяло хилядолетие.

Аз съм историк и работя с факти, с доказателства. Кредото на професията ми гласи, че истината за миналото може да бъде разбудена само чрез призмата на съмнението и търпеливата работа. Но ако има едно, което да съм научил през годините, дами и господа, то е, че във всяка легенда се съдържа частица истина.

Бихте ли пуснали първия диапозитив?

От завръщането ни в Северна Америка преди трийсет и шест месеца, научихме много за състоянието на континента преди Карантината. На тези диапозитиви ще видите две много различни Америки. Разликите са поразителни. Отляво виждаме възстановка на континента в последните години на Американския империалистически период. По двата бряга има милионни градове. Заради унищожаващи природата селскостопански практики обработваемата земя във вътрешността на континента била почти изцяло неизползваема. Тежката промишленост и употребата на изкопаеми горива направили цели региони необитаеми, почвата и водата били замърсени с тежки метали и химични отпадъци. Макар да били останали места с дива природа, предимно във високопланинските части на Апалачите, по северното тихоокеанско крайбрежие и из планините на Средния Запад, няма никакво съмнение, че тамошната цивилизация постепенно се е самоунищожавала.

На изображението отдясно виждате състоянието на Северна Америка в момента. Данните, събрани от въздушни платформи, разположени отвъд тристакилометровата линия на карантината, показват чиста природа със забележително биологично разнообразие. На мястото на някогашните пренаселени градове и промишлени комплекси сега растат гори. Обработваемите полета във вътрешността на континента са заменени от изобилстващи от живот степи. Най-важното е, че повечето крайбрежни метрополии, включително Ню Йорк, Филаделфия, Бостън, Балтимор, Вашингтон, Маями, Ню Орлиънс и Хюстън, са почти изцяло потопени от повишеното морско равнище. Природата си е възвърнала земята и е заличила следите от империалистическата сила, обитавала някога бреговете на континента.

Въздействащи изображения, но не и изненадващи. Най-впечатляващото откритие беше направено на земята.

Следващият диапозитив, ако обичате.

Тези мумифицирани трупове, единият мъжки, другият женски, бяха намерени преди двайсет и три месеца в подножието на планината Сан Хасинто в Южна Калифорния. Неоспоримо е, че приличат на чудовища. Обърнете внимание на издължените кости, особено тези на ръцете и краката; омекотената лицева костна структура, което говори за почти пълна липса на отличителни черти; огромната челюст и измененията в зъбната структура. Изненадващото в случая е, че генетичните тестове показаха, че това са хора — мутирали човешки същества, притежаващи физиологични характеристики, които се срещат при най-опасните хищници в природата. Намерени са на дълбочина едва два метра заедно с много други останки, което говори за масова смърт, вероятно случила се към края на първи век сл.в., — същия период, от който след въглеродно датиране бе установено, че е „Книга на Дванайсетте“.

Дали това са „виралите“, за които предупреждават предците ни? И ако са те, как е настъпила драстичната промяна? Засега нямаме отговор на този въпрос.

Следващият диапозитив, моля.

Отляво виждате щам ЕС-1 на вируса ВК, открит в тялото на така наречения „замръзнал мъж“, полярен изследовател, повален от заразата преди хиляда години. Смятаме, че това е основният биологичен агент, довел до Великата катастрофа — микроорганизъм толкова устойчив и смъртоносен, че е убил заразения само за няколко часа и на практика е унищожил населението на цялата планета за по-малко от осемнайсет месеца.

Сега погледнете вируса отдясно. Той е извлечен от тимусната жлеза на трупа, открит в района на Лос Анджелис. Смятаме, че това е прекурсорът на щама ЕС-1. Докато вирусът отляво съдържа значително количество генетичен материал от птичи източник — по-конкретно Corvus corax, обикновен гарван, — този отдясно не съдържа такъв материал. Вместо това откриваме генетичен материал, който свързваме със съвсем различен биологичен вид. Макар екипите от учени все още да уточняват произхода му, той е сходен с гените на Rhinolophus philippinnensis или подковонос прилеп. Нарекохме този вирус СА-1, или Северна Америка-1.

С други думи, Великата катастрофа не е причинена от един, а от два вируса: един в Северна Америка и втори, производен щам, разпространил се впоследствие по целия свят. Благодарение на този факт учените съставиха приблизителна хронология на епидемията. Вирусът първо се появил в Северна Америка и заразил хората чрез неизвестен вирусоносител, вероятно някакъв вид прилеп; на по-късен етап вирусът СА-1 се изменил, след като се смесил с птича ДНК; този втори щам, много по-агресивен и смъртоносен, се разпространил от Северна Америка по целия свят. Засега можем само да гадаем защо щамът ЕС-1 не предизвикал промените, които предизвиквал СА-1. Може би е имало случаи, в които е водел до същите промени. Но основната хипотеза е, че просто е убивал жертвите си по-бързо.

Какво означава това за нас? Казано накратко, „виралите“ от „Книга на Дванайсетте“ не са измислица. Не са, както твърдяха някои, литературна метафора за ненаситната култура на Северна Америка в периода преди вируса. Виралите наистина са съществували. В „Книга на Дванайсетте“ те са описани като израз на недоволството на всемогъщо божество от човечеството. Дали това описание е вярно, всеки сам ще реши за себе си. Същото важи и за историята на човека, наречен Нула, и дванайсетте престъпници, които били заразени първи. Аз лично още не съм решил какво да мисля по въпроса. Но междувременно знаем какво са представлявали виралите: обикновени мъже и жени, жертви на заразна болест.

Ще попитате за човечеството. Ще попитате за Ейми и другарите ѝ. Сега ще поговоря и за тях.

Следващия диапозитив, ако обичате.

Предполагахме, че в началото на Периода на карантината в Северна Америка между Екваториалния провлак и Границата Хъдсън след Година нула не са останали никакви обитатели. Смятахме, че разрушението на биологичната среда и социалната инфраструктура на континента е било толкова пълно, че хората просто не биха оцелели.

Сега вече знаем — искам отново да отбележа колко важни открития направихме през изминалата година — че представите ни за Периода на карантината са непълни. Имало е оцелели. Може никога да не узнаем колко на брой. Но въз основа на последните открития, смятаме, че е напълно възможно да са били десетки хиляди, разпръснати в няколко селища в планинските райони на Запада и в равнините на Юга.

Размерите и конфигурацията на тези селища се различавали значително — от планинско селце с няколкостотин обитатели до голям град в Централен Тексас. Но всички те доказват, че на континента е имало оцелели дълго след обезлюдяването. Селищата също така имат някои общи характеристики, най-вече култура, основана на класическите норми за оцеляване и дълбоко внимание към човешките социални норми. В тези защитени селища мъжете и жените, оцелели при Великата катастрофа, както и поколения техни потомци, живеели, женили се, раждали деца. Имали управление и търговия. Строели училища и храмове. Записвали преживяванията си — говоря за добре известни на всички ни документи, като „Книга на Сара“ и „Книга на Леля“ — и може би дори са търсели контакт с други хора отвъд стените на изолираните им поселения.

Следвайки „Книга на Дванайсетте“, учените идентифицирали три селища, споменати в ръкописа: Кървил в Тексас; Розуел в Ню Мексико, където станало така нареченото „Клане в Розуел“; и селището, наречено Първата колония в планината Сан Хасинто в Южна Калифорния.

Следващото изображение, ако обичате.

Това е схема на Първата колония, която за целите днес можем да разглеждаме като „типично“ човешко селище от Периода на карантината. Разположено върху плато на две хиляди метра надморска височина и защитено на запад от естествена бариера от гранитни скали, издигащи се на още хиляда и петстотин метра височина, селището прилича на ограден със стена средновековен град — с неправилна форма и площ от приблизително пет квадратни километра. Стената била висока двайсет метра и, изглежда, е била издигната по времето на Великата катастрофа. Тези факти съответстват на информацията в „Книга на Дванайсетте“, в която пише, че Първата колония била построена, за да приюти децата, евакуирани от град Филаделфия на източното крайбрежие. В момента теренът е обрасъл със смесица от високопланинска гора и пустинни храсти, но проби от почвата извън стените показват, че склонът е унищожен от пожар преди едва петдесет години, а през първи век от Периода на карантината гората там е била почти изцяло изсечена.

Изглежда, цялото селище е било обрамчено от натриеви лампи, захранвани с акумулатори, свързани чрез прокаран под земята електропровод с вятърни турбини, също датиращи отпреди Периода на карантината, разположени на два километра на север в прохода Сан Горджино. Сеизмичната дейност е изменила значително северния склон на планината и все още не сме намерили самия електропровод, свързващ Първата колония с основния ѝ източник на енергия. Но се надяваме скоро и това да стане.

Зад стената има няколко различни зони на човешка дейност, подредени пръстеновидно около центъра. Външният пръстен, който е най-добре проучен, е служил за осигуряване на защита. Там намерихме различни артефакти, сред които, в най-дълбоките слоеве, различни огнестрелни оръжия отпреди Периода на карантината, които постепенно в по-горните слоеве са заменени от ръчно изработени оръжия като ножове, лъкове и арбалети. Макар и по-примитивни, тези оръжия са изненадващо сложни като изработка. Стрелите са с върхове, подострени до ширина от едва петдесет микрона — достатъчно, за да пробият удебелената плът на гърдите на заразените.

По-навътре от стената открихме райони за хигиенни нужди, земеделие, животновъдство, занаятчийство и жилища. В източния и северния край на селището има по-големи жилищни постройки, които вероятно са служели за жилища на семейства. Върху основата, която открихме близо до центъра, вероятно е имало училище, датиращо отпреди Периода на карантината, но преустроено от жителите на Първата колония за други нужди. Смятаме, че тази сграда, най-голямата постройка в селището, е била предвидена за убежище, в случай че стената бъде разрушена. Но във всекидневието, изглежда, е служела за детска градина или болница.

Тези открития са забележителни и сами по себе си. Но това не е всичко. Според „Книга на Дванайсетте“ Първата колония е мястото, от което Ейми и другарите ѝ поемат на изток, където установяват контакт с други оцелели, включително с армейска част от Тексас, наречена Експедиционния корпус. Има ли археологически доказателства за тези твърдения?

Обърнете внимание на голямата празна площ в центъра и по-точно на обекта в северозападния ѝ край.

Следващия диапозитив, ако обичате.

Този обект, който нарекохме Камъка на Първата колония, се намира на основното място за публични събирания в селището. Самият камък е обикновена гранитна скала, характерна за планината Сан Хасинто. Висок е три метра, а радиусът на основата му е около четири метра. Върху него намерихме три групи надписи. Първата група, съдържаща най-много надписи, започва с дата през 77 г. сл.в. и съдържа списък от 206 имена в четири колони. Както виждате, те са разпределени по семеен признак и включват седемнайсет различни фамилни имена. Макар по този въпрос все още да се водят спорове, заради подредбата им предполагаме, че това са имената на хора, които вероятно са умрели наведнъж, може би при силното земетресение в Калифорния горе-долу по това време.

Отдолу виждате втора група от три имена, които се четат ясно: Айда Джаксън, Елтън Уест и лице, наречено „Полковника“, явно военен ръководител. Под тях пише „Ще ги помним“. Предполагаме, че тези лица са загинали в битка, решаваща за съдбата на Колонията.

Най-интересна обаче е третата група. Както виждате, те са по-непохватно издълбани и природните стихии са направили имената неразличими с невъоръжено око. Анализите датират тези надписи от 350 г. сл.в., дълго след като селището е било изоставено. И по този въпрос има известни различия, но преобладаващото мнение е, че и тези надписи като другите са мемориални. След компютърна обработка открихме, че имената са ни добре известни.

Следващия диапозитив, моля.

Не се споменава за Ейми, Момичето от Никъде. Може би никога няма да научим коя е била, ако изобщо е съществувала.

Все още не са ни ясни много неща. Не знаем кои са били тези хора. Не знаем каква роля са изиграли в унищожението на мутиралата раса на виралите. Не знаем какво е станало с тях и как са умрели. Надявам се, че тази конференция ще ни даде нов тласък в разбулването на загадките им. Най-много се надявам обаче, че всички ще си тръгнем оттук с по-дълбоко разбиране за фундаменталните въпроси на нашето съществуване. Историята не е просто набор от данни и факти, не е просто наука. Тези неща са средства, с които постигаме по-висша цел. Историята е разказ — разказа за нас, хората. Откъде идваме? Как сме оцелели? Как да избегнем грешките от миналото? Какво място заемаме на тази земя?

Ще задам въпроса по друг начин: Кои сме ние?

Изучаването на Северноамериканския период на карантина не е просто академично изследване на миналото. То е — и мисля, че всички присъстващи ще се съгласят — важна стъпка в опазването на човека. И е особено важно сега, когато предстои човечеството да се завърне на страховития пуст континент.

Деветдесет и едно

За Лоугън Майлс, петдесет и шест годишен професор по хилядолетни изследвания и директор на програмата за изследване и заселване на Северна Америка, сутринта е уморителна, но ползотворна.

Конференцията започва отлично. Присъстват стотици учени; пресата проявява голям интерес. Преди да стигне до вратата на залата, го наобикалят журналисти. Какво означават имената на камъка? Дванайсетимата ученици на Ейми наистина ли са съществували? Как ще повлияе това на заселването на Северна Америка? Ще забави ли заминаването на първите заселници?

— Моля ви, проявете търпение — отвръща Лоугън. В лицето му избухват светкавици. — Съобщихме всичко, което ни е известно.

След като се измъква от тълпата журналисти, той излиза от сградата през задния вход през кухнята. Навън е приятна есенна сутрин със синьо небе и лек морски бриз; два дирижабъла се носят спокойно с тихо бръмчене на витла. Цепелините винаги му напомнят за сина му: Рейс е пилот; наскоро го повишиха в капитан и получи собствен дирижабъл — голямо постижение за толкова млад мъж. Лоугън си поема дълбоко въздух и тръгва към централния площад на университетския комплекс. Обичайните протестиращи стоят на стълбите с надписите си: „Северна Америка = Смърт“, „Писанието е закон“, „Не вдигайте карантината“. Повечето са възрастни хора от село, придържащи се към старите традиции. Сред групата от петдесетина души има дузина свещеници от Църквата на Амалитите, шепа Последователки — жени с прости сиви раса, завързани на кръста с връв, и глави, остригани късо като на Спасителката. Идват тук от месеци; появяват се точно в осем часа сутринта, сякаш се явяват на работа. В началото го дразнеха, дори малко го притесняваха, но постепенно присъствието им започна да му се струва безсмислено и престана да им обръща внимание.

Отнема му десет минути да стигне до офиса си и е едновременно доволен и изненадан да завари сградата празна. Дори секретарката се е скатала някъде. Отива в кабинета си на втория етаж. През последните три години идва тук все по-рядко; работата му налага да прекарва повече време в Капитолия и понякога не стъпва в университета със седмици, без да се броят пътуванията му до Северна Америка, които продължават с месеци. С етажерките с книги, огромно бюро от тиково дърво — разточителство, с което отпразнува повишението си в завеждащ катедра преди петнайсет години — и цялостната атмосфера на академично уединение, кабинетът му напомня колко много е постигнал и неочакваната роля, която му бе възложена. Издигнал се е в кариерата, но от време на време старият спокоен живот му липсва.

Подрежда документи — доклад за надзорната комисия на университета, дипломи, които трябва да подпише, сметка за кетъринг — когато на вратата се почуква. На прага стои жена: на трийсет, трийсет и пет години, красива, с кестенява коса, интелигентно лице и живи пъстри очи. Облечена е с елегантен тъмносин костюм и обувки на висок ток; на рамото си носи стара кожена раница. Лоугън има чувството, че я е виждал преди.

— Професор Майлс? — Жената влиза в стаята, без да изчака да я поканят.

— Извинете, госпожице…

— Неса Трип, Териториални новини — тя отива до бюрото и му подава ръка. — Надявах се да ми отделите минутка.

Журналистка, разбира се; Лоугън си я спомня от пресконференцията. Ръкостискането ѝ е здраво — не мъжествено, а професионално. Лоугън долавя флорална нотка в парфюма ѝ.

— За съжаление, ще трябва да ви разочаровам. Днес имам много натоварен ден. Казах всичко на пресконференцията. Обадете се на секретарката ми, за да уговорите час за среща.

Жената не приема предложението, защото знае, че той просто иска да се измъкне. Вместо това се усмихва кокетно.

— Обещавам, че няма да ви бавя. Само ще ви задам няколко въпроса.

Лоугън не обича да се занимава с журналисти дори и за интервюта с предварително подготвени въпроси. Често е отварял сутрешния вестник, за да види, че са го цитирали погрешно или думите му са извадени от контекста. Но вижда, че тази жена няма да се откаже лесно. По-добре да приключи бързо с нея и да се върне към задълженията си.

— Ами може да…

Лицето ѝ грейва.

— Чудесно.

Тя сяда на стола срещу него и вади от чантата си тетрадка и диктофон, който поставя на бюрото.

— За начало бихте ли разказали нещо за себе си. Обществеността не знае почти нищо за вас, а университетската пресслужба не ми даде кой знае каква информация.

— Напълно нормално. Не обичам да смесвам професионалния с личния си живот.

— Разбирам ви. Но хората искат да научат повече за откривателя. Целият свят е вперил очи във вас, професоре.

— Никак не съм интересен, госпожице Трип. Доста съм скучен.

— Не ми се вярва. Скромничите. — Тя разлиства набързо тетрадката. — Доколкото разбрах, сте роден в… Хедли?

Безобиден въпрос за начало.

— Да, родителите ми отглеждаха коне.

— И сте единствено дете.

— Точно така.

— Не звучите много въодушевено?

— Детството ми беше съвсем обикновено. Имаше и хубави, и лоши моменти.

— Изолиран ли се чувствахте?

Лоугън свива рамене.

— На моята възраст тези неща вече не са от голямо значение, но като малък вероятно съм се чувствал изолиран. В крайна сметка предпочитах друг начин на живот. Няма друго.

— Но Хедли е много старомодно място. Понякога дори го наричат назадничаво.

— Местните жители не биха се съгласили.

Тя се усмихна.

— Не исках да ви обидя. Имах предвид, че пътят от ферма за коне в Хедли до програмата за заселване е доста дълъг. Съгласен ли сте?

— Предполагам. Но от малък исках да уча в университет. Родителите ми бяха селски хора, но ме оставиха сам да избера пътя в живота си.

Тя го поглежда топло.

— Значи сте обичали да четете?

— Може и така да се каже.

Тя отново преглежда бележките си.

— Тук пише, че сте женен.

— Информацията ви е стара. Разведен съм.

— О, откога?

Въпросът го смущава. Но информацията е публично достъпна; няма причина да не отговаря.

— Преди шест години. Разделихме се по взаимно съгласие и все още сме близки приятели.

— Бившата ви съпруга е съдия, нали?

— Работеше в Шести семеен съд. Но напусна.

— Имате син, Рейс. Той с какво се занимава?

— Пилот е.

Лицето ѝ се озарява.

— Колко интересно.

Лоугън кимва. Журналистката добре го е проучила.

— Той какво мисли за откритията ви?

— Не сме разговаряли скоро по този въпрос.

— Но сигурно се гордее с вас. Баща му да отговаря за цял континент.

— Малко преувеличавате.

— Ще задам въпроса по друг начин. Трябва да признаете, че завръщането в Северна Америка се приема противоречиво.

А, дойдохме на темата, мисли си Лоугън.

— Според анкетите повечето хора не го намират за противоречиво.

— Но има и много противници. Църквата например. Какво мислите за тяхната позиция, професоре?

— Нищо.

— Но със сигурност сте се замисляли.

— Нямам намерение да взимам страна. Северна Америка — не само самият континент, а и символичното му значение — е неразделна част от историята на човечеството през последните хиляда години. Историята на Ейми, независимо дали е истинска, принадлежи на всички, не само на политиците и църквата. Моята работа е просто да отведа хората дотам.

— А каква е истината според вас?

— Няма значение какво мисля аз. Хората сами ще преценят доказателствата.

— Говорите много… безучастно.

— Не съм съгласен. Влагам душа в работата си, госпожице Трип, но не си вадя прибързани заключения. Да вземем имената върху камъка. На кого принадлежат те? Знам само, че са били на хора, които са живели много отдавна, и че някой ги е уважавал достатъчно, за да им издигне паметник. Това гласят доказателства. Възможно е да научим повече, но може и нищо да не открием. Хората могат да запълват пропуските, както искат, но това е вяра, а не наука.

За миг журналистката изглежда объркана; не успява да изкопчи нищо интересно от него. Но след като преглежда бележките си отново, тя казва:

— Да се върнем за момент към детството ви. Родителите ви набожни ли бяха, професоре?

— Не особено.

— Но все пак вярващи — тонът ѝ е подвеждащ.

— Ходехме на църква, ако това питате. В онези части това е нещо нормално. Майка ми беше амалитка. Баща ми не беше много набожен.

— Значи е била последователка на Ейми — кимва Неса.

— Така е била възпитана. Вярата е едно, но навиците са съвсем друго. Майка ми ходеше на църква по навик.

— А вие набожен ли сте, професоре?

Най-накрая изплю камъчето. Трябва да отговори предпазливо.

— Аз съм историк. С историята си уплътнявам времето достатъчно.

— Но може да се каже, че историята е един вид вяра. Все пак миналото не е точна наука.

— Не съм съгласен.

— Нима?

Лоугън замълчава за миг, за да си събере мислите.

— Ще ви попитам нещо, госпожице Трип. Какво закусвахте?

— Моля?

— Съвсем простичък въпрос. Яйца? Препечена филийка? Кисело мляко?

Тя свива рамене.

— Всъщност закусвах овесени ядки.

— Напълно ли сте сигурна? Знаете го без никакво съмнение.

— Абсолютно.

— А миналия вторник? Овесени ядки ли ядохте, или нещо друго?

— Защо се интересувате толкова какво закусвам?

— Ще разберете. И така, какво закусихте миналия вторник? Не е толкова отдавна.

— Нямам представа.

— Защо?

— Защото не е важно.

— Тоест не си спомняте.

— Май не помня — отвръща тя с безразличие.

— А белега на ръката ви от какво е? — Той посочва към ръката, с която тя държи писалката. Белегът представлява няколко вдлъбнатини в полукръг, разположени от основата на показалеца до началото на китката. — Изглежда стар.

— Много сте наблюдателен.

— Не искам да ви притеснявам. Просто се опитвам да ви илюстрирам тезата си.

Журналистката се размърдва нервно на стола.

— Щом настоявате. Когато бях на осем години, ме ухапа куче.

— Това го помните. Не помните какво закусвахте миналата седмица, но помните нещо, което се е случило преди години.

— Разбира се. Ужасно се уплаших.

— Несъмнено. Кучето на съседите ли ви ухапа? Или някое улично куче?

Неса е подразнена; не, не е подразнена, неприятно ѝ е да навлизат в личното ѝ пространство. Тя неволно скрива белега с другата си ръка.

— Професоре, не разбирам.

— Значи ви е ухапало собственото ви куче.

Тя се стъписва.

— Простете, госпожице Трип, но в противен случай нямаше така да нервничите. А начинът, по който току-що скрихте белега, ми казва още нещо.

Тя премества демонстративно ръка.

— Какво?

— Всъщност две неща. Първо, смятате, че вие сте виновна. Може да сте играли прекалено грубо с кучето. Може да сте го подразнили, без да искате. Във всеки случай смятате, че имате вина. Направили сте нещо, а реакцията на кучето е била да ви ухапе.

— Какво е второто?

— Не сте признали истината пред никого.

По изражението ѝ Лоугън разбира, че е уцелил право в десетката. Има и трето, разбира се, което премълчава: кучето е било приспано, вероятно несправедливо. Въпреки това след миг тя се усмихва. Няма да ти остана длъжна.

— Страхотен номер, професоре. Обзалагам се, че на студентите много им харесва.

Сега е негов ред да се усмихне.

— Предавам се. Но това не е номер, госпожице Трип. Исках да ви демонстрирам нещо важно. Историята не е какво сте закусвали. Това е безсмислена информация. Историята е белегът на ръката ви. Тя се занимава със случките, които оставят следа, с миналото, което отказва да остане забравено.

Тя се поколебава.

— Като… Ейми ли?

— Именно. Като Ейми.

Погледите им се срещат. По време на интервюто сякаш бариерата между тях е изчезнала. Той отново забелязва колко е привлекателна — хрумва му малко старомодната дума „очарователна“ — и че не носи брачна халка. След развода Лоугън е имал само няколко връзки, и то краткотрайни. Вече не обича бившата си жена; проблемът не е в това. Стигнал е до заключението, че бракът им е приличал на сложно приятелство. Не е сигурен какъв точно е проблемът, макар да подозира, че просто е от онези хора, на които им е писано да са сами. Флиртуването на журналистката просто стратегия ли е, или пък наистина проявява интерес? Знае, че изглежда добре за възрастта си. Всяка сутрин плува по петдесет дължини, не е започнал да оплешивява, носи скъпи, добре скроени костюми и луксозни вратовръзки. Отнася се кавалерски с жените — отваря им вратата, предлага им чадъра си, когато вали, изправя се, когато дама стане от масата. Но остарява. Неса го нарича „професоре“, любезно обръщение, което обаче му напомня, че е поне с двайсет години по-възрастен от нея: на практика достатъчно възрастен, че да ѝ бъде баща.

Той става от стола си.

— Извинявайте, госпожице Трип, но трябва да приключваме. Имам среща за обяд и ще закъснея.

Думите му я сварват неподготвена — изглежда изненадана от напълно обикновената причина.

— Разбира се. Не биваше да ви бавя толкова.

— Позволете да ви изпратя.

Вървят през празната сграда.

— Бих искала отново да поговорим — казва тя на стълбите пред входа. — Може би след края на конференцията?

Изважда визитна картичка от чантата си и му я подава. Лоугън я поглежда набързо — „Неса Трип, Териториални новини“, домашен и служебен телефонен номер — и я пъхва в джоба на сакото си. След кратко мълчание той ѝ подава ръка. Покрай тях минават студенти, някои на групи, други сами, трети с велосипеди лъкатушат сред потока от хора. Звънтят младежки гласове. Неса задържа ръката му миг по-дълго от необходимото, а може и просто да си въобразява.

— Благодаря, че ми отделихте от времето си, професоре.

Той я проследява с поглед, докато слиза по стълбите. На най-долното стъпало тя се обръща.

— Държа да отбележа, че кучето не беше мое?

— А чие?

— На брат ми. Казваше се Гръм.

— Разбирам — след като тя не казва нищо, той пита:

— Ако не възразявате, бихте ли ми казали какво стана с него?

— Досещате се — отвръща тя невъзмутимо, дори малко жестоко, и прави кавички във въздуха. — Баща ми го заведе да живее „на село“.

— Съжалявам.

Тя се засмива.

— Шегувате ли се? Кучето беше ужасно проклето. Извадих късмет, че не ми отхапа ръката. — След това добавя с усмивка: — Обадете ми се, когато имате време.

Лоугън хваща трамвай до пристанището. Пристига в ресторанта почти в един часа и сервитьорката го завежда на масата, на която го чака синът му. Висок и слаб, със светлоруса коса, той прилича на майка си. Носи пилотската си униформа — черен панталон, колосана бяла риза с нашивки на раменете и тънка черна вратовръзка. В краката си е оставил големия куфар с емблемата на въздушния флот, който носи със себе си винаги, когато лети. Щом го зърва, Рейс оставя менюто и се усмихва топло.

— Извинявай за закъснението.

Прегръщат се — кратка, мъжка прегръдка. Идват в този ресторант от години. От масата им се разкрива гледка към оживеното пристанище. Яхти и големи товарни кораби порят водите, които блещукат на яркото есенно слънце; навътре в морето вятърни турбини се въртят на морския бриз.

Рейс си поръчва пилешки сандвич и чай, Лоугън — салата и газирана вода. Той отново се извинява за закъснението и за кратката им среща. Не са се виждали от месеци. Разговорът им е безгрижен и приятен — за внуците, за пътуванията му, за конференцията и за следващото пътуване на Лоугън до Северна Америка в края на зимата. Лоугън се чувства добре и се отпуска. Отдавна не се е радвал на компанията на сина си. Съжалява, че когато Рейс беше малък, бе твърде зает с работа и не обръщаше достатъчно внимание на сина си и на майка му. С какво бе заслужил Лоугън този способен и красив млад мъж с униформа?

След като сервитьорката прибира чиниите им, Рейс се покашля и казва:

— Искам да поговорим за нещо.

Лоугън забелязва притеснена нотка в тона на сина си. Първата му мисъл, от собствен опит, е, че има някакви проблеми в брака.

— Разбира се. Какво става?

Синът му сгъва ръце на масата. Лоугън вече е сигурен, че нещо не е наред.

— Татко, реших да напусна въздушния флот.

Лоугън е изумен.

— Изненадан си — отбелязва Рейс.

Лоугън най-накрая казва:

— Но ти обичаш да летиш. От малък искаше да постъпиш във флота.

— Все още обичам да летя.

— Тогава защо напускаш?

— С Кей взехме решението заедно. Дългите ми отсъствия тежат и на нея, и на момчетата. Непрекъснато съм на път. Липсват ми.

— Но току-що те повишиха. Капитан. Това е важна стъпка.

— Мислих дълго по въпроса. Не ми е лесно, повярвай ми.

— Идеята на Кей ли е?

Лоугън осъзнава, че думите му звучат като обвинение. Харесва снаха си — учителка по рисуване в начално училище, но винаги му се е струвала малко вятърничава — вероятно тъй като прекарва толкова време сред деца.

— Да, първоначално — отвръща Рейс. — Но колкото повече обсъждахме въпроса, толкова по-разумно ми се струваше. Животът ни е прекалено сложен. Искаме да ни е по-спокойно.

— С времето всичко ще се успокои, синко. Винаги е трудно, докато децата са малки. Просто си уморен.

— Вече реших, татко. Няма да ме разубедиш.

— А с какво ще се занимаваш?

Рейс се поколебава; Лоугън осъзнава, че сега ще обяви най-важното.

— С Кей искаме да ни продадеш ранчото.

Говори за фермата на родителите му. След смъртта на баща си Лоугън продаде една четвърт от земята, за да плати данъците; все още не знае защо не продаде всичко, макар да не е ходил там от години. Последният път къщата и пристройките се рушаха и бяха пълни с мишки, а в улуците растяха бурени.

— Спестихме достатъчно пари — казва Рейс. — Ще ти предложим добра цена.

— Ако зависи от мен, ще ви го дам за един долар. Но въпросът не е в това — той поглежда сина си объркано. — Наистина ли и двамата искате това?

— Не само на нас с Кей, но и на момчетата идеята им се струва страхотна.

— Рейс, те са четиригодишни.

— Нямах това предвид. През повечето време са в детската градина. Ако имам късмет, ги виждам по две седмици месечно. Децата имат нужда от чист въздух и повече място да играят.

— Повярвай ми, синко, животът на село изглежда по-хубав на теория, отколкото на практика.

— На теб ти се е отразил добре. Приеми го като комплимент.

Лоугън започва да се изнервя.

— Но какво ще правите там? Не разбираш нищо от коне.

— И за това помислихме. Ще насадим лозе.

Какъв наивен план; личеше си, че е идея на Кей.

— Проверихме всичко. Районът е идеален. Сухи лета, влажни зими, подходяща почва. Намерих и инвеститори. Няма да стане бързо, но през това време Кей ще работи в градското училище. Вече ѝ предложиха място. Ако харчим разумно, парите ще ни стигнат, докато лозето потръгне.

Разбира се, премълчава критиката си към баща си: той иска да прекарва повече време със синовете си, за разлика от Лоугън, когато Рейс беше малък.

— Сигурен ли си?

— Да, татко.

Следва кратко мълчание, по време на което Лоугън се чуди как да убеди детето си да се откаже от абсурдния план. Но Рейс е голям човек; земята пустее; решил е да пожертва нещо важно в името на семейството си. На Лоугън не му остава друго, освен да се съгласи.

— Значи ще се обадя на адвоката и ще оправим документите — примирява се той.

Синът му се изненадва; Лоугън чак сега осъзнава, че Рейс не е изключвал варианта да му откаже.

— Наистина ли?

— Аргументира се добре. Сам решаваш как да живееш живота си.

— Искам обаче да купя фермата на истинската ѝ цена.

Лоугън се замисля: колко струва едно ранчо? Нищо. Всичко.

— Не мисли за парите. Ще се разберем, когато му дойде времето.

Сервитьорката идва със сметката, която доволният Рейс настоява да плати. Навън чака кола, която ще го закара до летището. Рейс отново благодари на баща си и добавя:

— Ще се видим в неделя у мама, нали?

Лоугън се обърква за момент. Няма представа за какво говори синът му. Рейс го усеща.

— Празненството за момчетата?

Сега Лоугън си спомня: рожденият ден на близнаците. Стават на пет.

— Разбира се — отвръща той засрамено.

Рейс махва с ръка и се засмива.

— Няма нищо, татко. Не се притеснявай.

Шофьорът чака до вратата.

— Капитан Майлс, съжалявам, но трябва да побързаме.

Лоугън и синът му си стисват ръце.

— Само не закъснявай, моля те — напомня му Рейс. — Момчетата нямат търпение да те видят.

На следващата сутрин, след като се прибира от басейна, Лоугън вижда статията на Неса на първа страница във вестника; тонът е неутрален. Конференцията и приветственото му слово, споменава за протестиращите и „продължаващите спорове“, части от разговора в кабинета му. Изненадващо, това го разочарова. Думите му звучат сухо и бездушно. Статията е написана с обичайния безпристрастен журналистически тон. Неса го е описала като „сдържан“ и „интелигентен“, което е вярно, но някак си повърхностно. Само това ли представлява? В това ли се е превърнал?

Два дни е зает изцяло с конференцията. Заседания, срещи, обеди, вечери. Тя е триумфалният му миг, но в същото време се чувства все по-потиснат. Отчасти това се дължи на новината, която Рейс му съобщи; на Лоугън не му се иска синът му да се откаже от кариерата си, за да преживява едва-едва на село. Хедли дори не е истински град. Има магазин, поща, хотел и селскостопански магазин. Училището се помещава в грозна бетонна сграда без библиотека и игрища. Представя си Рейс с широкопола шапка и мокро от пот шалче на врата да копае твърдата земя, докато жена му и децата, седят отегчени до смърт в къщата. Сцени от провинциалния живот: Лоугън отдавна трябваше да продаде ранчото. Допуснал е ужасна грешка, която няма как да поправи.

В четвъртък вечерта задълженията му на конференцията приключват и той се прибира в апартамента в университетския комплекс, където живее след развода. Също като много други неща в живота, това жилище уж е временно, но шест години по-късно все още е тук. Апартаментът е малък, спретнат и безличен; повечето от мебелите е купил набързо в първите объркани дни след раздялата. Приготвя си за вечеря спагети и салата, сяда пред телевизора и първото, което вижда, е собственото си лице. Кадрите са от интервюто след церемонията по закриване на конференцията. Журналисти тикат микрофони в лицето му, което е мъртвешки бледо под ярките светлини. „Удивителни разкрития“ пише в лентата в долния край на екрана. Изключва телевизора.

Решава да се обади на Ола, бившата му съпруга. Може пък тя да знае повече за странните планове на сина им. Ола живее в малка къща в покрайнините на града с партньорката си Бетина — градинарка. Ола твърди, че връзката им започнала след развода, но Лоугън подозира, че това не е вярно. Няма значение, радва се за нея. Фактът, че Ола има връзка с жена — от самото начало той знаеше, че е бисексуална — дори улесни всичко. Щеше да му е по-трудно, ако се беше омъжила отново, ако знаеше, че в леглото ѝ има друг мъж.

Телефона вдига Бетина. Отношенията им са неловки, но любезни и тя вика Ола. Лоугън чува чуруликането на колекцията от птици в клетки на Бетина — сипки, различни видове папагали.

— Току-що те гледахме по телевизията — казва Ола вместо поздрав.

— Нима? Как изглеждам?

— Много елегантен. Вдъхващ доверие. Преуспял мъж. Нали Бет?

Бет кима.

— Радвам се да го чуя.

Закачлив, непринуден разговор. Почти нищо не се е променило. Винаги са били добри приятели.

— Какво е усещането? — пита Ола.

— Моля?

— Лоугън, недей да скромничиш. Ти си известен.

Той променя темата.

— Случайно да си говорила с Рейс скоро?

— А, това — въздъхва Ола. — Не се изненадах особено. От доста време намеква за намеренията си. Изненадана съм, че не си го забелязал.

Поредното нещо, което му е убягнало.

— Какво мислиш по въпроса? — Не я оставя да отговори и допълва: — Според мен допуска голяма грешка.

— Може би. Но вече е решил. Това искат с Кей. Нали ще им продадеш ранчото?

— Нямам избор.

— Винаги има избор, Лоугън. Но ако питаш мен, постъпват правилно. Ранчото пустее. Често се чудех защо не го продаде. Може би именно затова.

— За да може синът ми да зареже кариерата си?

— Не ставай циничен. Ще направиш нещо мило за сина си. Защо не погледнеш ситуацията от този ъгъл?

Ола говори с равен, предпазлив тон. Думите ѝ не са съвсем заучени, но със сигурност ги е обмислила предварително. Лоугън отново има неприятното чувство, че върви една крачка зад всички останали.

— Знам, че изпитваш смесени чувства — продължава Ола, — но мина много време. За Рейс това е начало на нов живот. За теб също.

— Нямах представа, че се нуждая от ново начало.

След кратко мълчание Ола казва:

— Извинявай. Имах предвид, че се тревожа за теб.

— Защо?

— Познавам те, Лоугън. Не спираш да мислиш за това.

— Просто се страхувам, че синът ми допуска най-голямата грешка в живота си. Ще зареже всичко заради наивен порив.

Мълчат. Лоугън си мисли, че Ола стои в кухнята, притиснала телефонната слушалка до ухото си. Стаята с нисък таван е уютна; от гредите висят медни тенджери и сушени билки, завързани с канап. Вероятно увива кабела на телефона около показалеца си — стар навик. В съзнанието му изникват и други спомени: начина, по който вдига очилата на челото си, за да прочете дребен текст; как по челото ѝ избиват червени петна, когато е ядосана; навика ѝ да соли храната си, преди да я е опитала. Макар и разведени, все още имат общо минало.

— Може ли да те попитам нещо? — прекъсва мълчанието тя.

— Да.

— Дават те по новините. Работиш по този проект цял живот. Според мен си постигнал забележителен успех. Наслаждаваш ли му се? Защото ми се струва, че не се радваш особено.

Странен въпрос. Нима трябва да се наслаждава?

— Не съм се замислял.

— А може би трябва. Забрави за момент за големите въпроси и се порадвай на живота.

— Мислех си, че точно това правя.

— Не се и съмнявам. Липсваш ми, Лоугън. Щастлива бях по време на брака ни. Знам, че не ми вярваш, но е така. Имахме прекрасно семейство и много се гордея с всичко, което постигнахме заедно. Но Бетина ме прави щастлива. Простичкият живот ме прави щастлива. Искам и ти да си щастлив.

Няма какво да отговори; тя го познава твърде добре. Думите ѝ засягат ли го? Защо? Тя казва истината. Изведнъж му хрумва, че точно това иска Рейс от него. Синът му иска да е щастлив.

— Нали ще се видим в неделя? — сменя темата Ола. — В четири часа. Не закъснявай.

— Рейс ми каза същото.

— Защото те познава добре. Не се обиждай, вече сме ти свикнали. Защо не си доведеш приятелка?

Лоугън не знае как да тълкува странното предложение. Бившите съпруги не предлагат подобни неща.

— Сериозно говоря, Лоугън. Трябва да започнеш отнякъде. Ти си знаменитост. Със сигурност има кого да поканиш.

— Всъщност няма.

— А онази биохимичка?

— Ола, излизах с нея преди две години.

Ола въздъхва — като истинска съпруга.

— Само се опитвам да ти помогна. Сега е големият ти миг. Не бива да си сам. Обещай поне да си помислиш.

След като затваря телефона, Лоугън седи мрачно замислен в притъмняващата стая. Думата „знаменитост“ му се струва странна. Той не е знаменитост, а човек с професия, който живее сам и се прибира в апартамент, който прилича на стая в хотел.

Сипва си чаша вино и отива в спалнята. Отваря гардероба и вади от джоба на сакото визитната картичка на Неса. Тя отговаря при третото позвъняване, задъхана.

— Госпожице Трип, обажда се Лоугън Майлс. Удобно ли е?

Тя, изглежда, не се изненадва, че ѝ е позвънил.

— Ходих да тичам. Току-що се прибирам. Ще изчакате ли малко да си налея чаша вода?

Тя оставя телефона. Лоугън чува стъпките ѝ и пускането на чешмата. Има ли някой с нея? Като че ли не. След трийсет секунди тя се връща.

— Радвам се, че се обадихте, професоре. Прочетохте ли статията?

— Да, много ми хареса.

Неса се смее тихичко.

— Лъжете, но не ви се сърдя. Не ми дадохте много информация. Потаен сте. Иска ми се да бяхме поговорили по-дълго.

— Именно затова ви се обаждам. Госпожице Трип, чудех се дали…

— Моля, наричайте ме Неса.

Лоугън изведнъж се притеснява.

— Неса, да, разбира се. Знам, че е малко неочаквано, но би ли ме придружила на едно тържество тази неделя, в четири часа следобед?

— Професоре, на среща ли ме каните? — пита тя закачливо.

Лоугън веднага осъзнава, че е станал за смях. Та дори не знае дали тя не е обвързана.

— Трябва да те предупредя, че става въпрос за рожден ден на две петгодишни момчета. Всъщност на внуците ми. — Браво на теб, да ѝ кажеш, че си дядо. С всяка следваща дума сам се закопава. — Близнаци са — добавя неловко.

— Ще има ли фокусник?

— Моля?

— Защото много обичам фокуси.

Подиграва ли му се? Идеята му беше ужасна.

— Да, разбирам, че нямаш възможност. Може би някой друг път…

— С удоволствие ще дойда.

Неделният ден настъпва, слънчев и топъл. Лоугън прекарва сутринта в избиране на подаръци — настолна игра за Ноа и конструктор за брат му Кам — отива на басейна, за да успокои нервите си с плуване и чака да дойде време да тръгва. В три часа изкарва колата от гаража — не се е качвал в нея от седмици и е покрита с прах — след което отива на адреса, който му е дала Неса. Озовава се пред модерен жилищен блок на три пресечки от пристанището; Неса го чака на входа. Облечена е с бял панталон, розова блуза и сандали с нисък ток. Косата ѝ е току-що измита и пусната свободно. Държи голям пакет, опакован в сребриста хартия. Лоугън слиза и ѝ отваря вратата.

— Много мило от твоя страна — казва ѝ, — но нямаше нужда да купуваш подарък.

— Обикновена игра с топка — отвръща тя доволно и оставя кутията на задната седалка при другите подаръци. — Нали не са прекалено малки. Племенниците ми обожават тази игра.

За пръв път споменава за семейството, което впоследствие Лоугън научава, че е много голямо. Отраснала е в едно от северните предградия на града, където все още живеят родителите ѝ — баща ѝ е пощальон — и е четвъртото от шест деца. Три от тях, по-големите ѝ сестри и по-малкият ѝ брат са женени и имат деца. Значи е сама, но разбира какво е да си заобиколен от деца и да имаш семейни задължения. Лоугън вече ѝ е обяснил, че тържеството се провежда в дома на бившата му съпруга, факт, който Неса не коментира. Той се чуди дали това е професионално изкривяване — да не споделя мнението си, за да разкрие събеседникът ѝ повече за себе си, но след миг се смъмря наум за подозренията си; може би за нейното поколение, възпитано в по-разкрепостен свят на постоянна смяна на партньори, това няма значение.

Стигат при къщата на Ола след трийсет минути. По пътя разговарят непринудено. Почти не споменават за конференцията. Той я пита дали обича работата си и тя отговаря положително. Обича да пътува, да се среща с хора, да опознава света и да разказва истории.

— От малка ми харесва — обяснява тя. — Седях в стаята си с часове и пишех. Глупави истории, предимно за елфи, замъци и дракони, но с годините започнах да се интересувам от истински неща.

— Продължаваш ли да пишеш разкази?

— От време на време, за удоволствие. Всеки журналист има недовършен роман, пъхнат в някое чекмедже, обикновено ужасно безинтересен. Това е проклятието на професията ни. Опитваме се да проумеем смисъла на нещата, да открием някаква всеобхватна закономерност.

— Според теб възможно ли е?

Тя се замисля, загледана през прозореца.

— Да, мисля, че има такава закономерност. Животът има смисъл. Не се изчерпва само с ходене на работа, готвене и ремонт на колата. Не си ли съгласен?

Минават през един от крайните квартали: спретнати къщи, разположени навътре от пътя, пощенски кутии на тротоара, кучета, лаещи по дворовете.

— Струва ми се, че повечето хора са на това мнение — отвръща Лоугън. — Поне се надявам да е така.

Неса изглежда доволна от отговора.

— Всеки го прави по различен начин. Някои хора ходят на църква. Аз пиша статии. Ти изучаваш историята. Не сме толкова различни. Имам приятел писател. Доста е известен, може да си чувал за него. Алкохолик е, почти не си сменя дрехите, истинско клише за измъчен творец. Веднъж го попитах защо писането го прави толкова нещастен. Защото, да ти призная, ако продължава така, няма да доживее и до четирийсет години. Книгите му са ужасно потискащи.

— Той какво отговори?

— „Защото искам да знам.“

Пристигат. Вратата е приветливо отворена; пред къщата са спрели коли. Родители и деца на различна възраст вървят по пътеката, най-малките тичат напред с подаръци, които нямат търпение рождениците да отворят. Лоугън не си е и представял, че тържеството ще е толкова голямо. Кои са всички тези хора? Другарчета на момчетата, съседи, колеги на Рейс и Кей със семействата си, сестрите на Ола със съпрузите си, няколко стари приятели, които Лоугън не е виждал от години.

Ола ги посреща. Облечена е с ефирна рокля, на врата си носи масивно евтино колие, боса е и без грим. Вече няма деловия вид на юристка, предпочита по-удобно облекло. Тя целува Лоугън по двете бузи и се здрависва с Неса с едва прикрита изненада; не си е представяла, че бившият ѝ мъж ще приеме хвърлената ръкавица. Неса отива в кухнята да донесе нещо за пиене, а Лоугън и Ола занасят подаръците в малката стая до хола и ги оставят при останалите.

— Коя е тя, Лоугън? — пита заинтригувано Ола. — Много е красива.

— Искаш да кажеш „млада“.

— Твоя си работа. Как се запознахте?

Той ѝ разказва за интервюто.

— Просто ми хрумна да я поканя. Изненадах се, че прие.

Ола се усмихва.

— Радвам се, че си я поканил. Тя, изглежда, те харесва.

В хола Лоугън поздравява познатите си и се представя на хората, които не познава. Неса се е запиляла някъде. Лоугън излиза на двора, състоящ се от голяма поляна, обрамчена от изящни градини — дело на Бетина. Децата тичат и играят. Зърва Неса да седи до Кей. Двете разговарят оживено, но преди да успее да отиде при тях, Рейс го хваща за лакътя.

— Татко, трябваше да ми кажеш — казва той закачливо. — Тя е страхотна.

— Идеята беше на майка ти. Настоя да си доведа дама.

— Браво на нея. И браво на теб. — След това се провиква: — Момчета, елате да видите дядо си.

Децата пристигат тичешком и Лоугън коленичи, за да ги прегърне.

— Донесе ли ни подаръци? — пита Кам.

— Разбира се.

— Ела да си играем — подръпва го Ноа за ръката.

— Момчета, оставете дядо да си поеме дъх — казва Рейс.

Лоугън забелязва, че Неса е отишла при децата.

— Толкова ли стар изглеждам? — усмихва се той на внуците си. Спомня си рождените дни на Рейс. — Какви са правилата?

— Когато те хванат, не мърдаш — обяснява Ноа въодушевено, все едно е направил съдбоносно откритие. — Когато хванеш всички останали, печелиш.

— Да вървим тогава — казва Лоугън.

Детска глъчка оглася двора. Лоугън се оставя да го хванат бързо, но Неса участва активно, докато накрая се предава с писък. Пристигат две понита с каравана. Толкова са кротки, че изглеждат упоени; стопанинът им изглежда като просяк. Няма значение: децата се радват.

— Харесва ли ти? — Лоугън отива при Неса и ѝ подава чаша вино. Челото ѝ е потно. Родители правят снимки на децата върху мършавите понита.

— Много — отвръща тя с усмивка.

— Децата умеят да се забавляват.

— Снаха ти е очарователна. Разказа ми какво планират.

— Одобряваш ли?

— Разбира се! Идеята е прекрасна. Сигурно много се радваш.

Дали заради празничната атмосфера, но изведнъж Лоугън установява, че ако не точно се радва, то поне вече решението на сина му не го притеснява. Да, защо не, мисли си той. Лозе в провинцията. Простор, прохлада, звезди в нощното небе.

— А и ранчото ще остане в семейството — продължава Неса и вдига чаша за наздравица. — Късче история. Точно по твоята част.

Идва време за тържественото отваряне на подаръците. Момчетата едва разопаковат един и преминават към следващия. След като се наяждат с хамбургери, чипс, ягоди, резени пъпеш и торта, децата започват да задрямват. На свечеряване гостите се разотиват, а няколко възрастни остават на двора с напитки в ръце. Всички обръщат внимание на Неса, особено Бетина, която ѝ показва градината.

Когато си тръгват, пред къщата почти не са останали коли. Неса, уморена и малко подпийнала, се обляга на седалката.

— Имаш прекрасно семейство — казва тя сънено.

Вярно е, мисли си Лоугън; има прекрасно семейство. Дори бившата му съпруга иска той да е щастлив. След приятния ден Лоугън усеща нещо в него да се отпуска. Животът не е толкова лош в крайна сметка. По пътя си спомня за ранчото. Вече е казал на адвоката си да задвижи процедурата. Скоро синът му и семейството му ще вдъхнат на фермата нов живот.

— Мислех си да отида да видя ранчото — казва Лоугън. — Не съм ходил от години.

Неса кимва.

— Чудесна идея.

— Искаш ли да дойдеш? Само за един-два дни. Може би следващия уикенд.

Неса е затворила очи. Отново прибързва. Тя е пияна, а той се възползва от приятното ѝ опиянение. Може дори да е заспала.

— Може да те вдъхнови за някоя статия — добавя той бързо.

— Статия — повтаря безучастно Неса. — Нека се изясним, каниш ме да заминем за уикенда, за да ми помогнеш с някоя статия?

— Ако искаш.

— Спри колата.

— Лошо ли ти е? — Лоугън се ядосва, че е съсипал вечерта.

— Моля те, просто спри.

Той спира до тротоара. Очаква тя да изскочи навън, но вместо това Неса се обръща и го поглежда в очите.

— Неса, добре ли си?

Тя се усмихва. Преди той да успее да изрече и една дума, тя впива устни в неговите.

Обядват заедно във вторник, отиват на кино на следващата вечер, а в събота потеглят рано сутринта. Денят е хладен, с пухкави бели облаци, но щом се отдалечават от морето температурата се повишава.

Пристигат в Хедли по обед. Градът се е разраснал малко. По прашната главна улица има повече магазини и са разширили училището. На площада има нова общинска сграда.

Настаняват се в мотела — Лоугън е запазил отделни стаи; не иска да прибързва — приготвят кошница за пикник и се отправят към ранчото.

Гледката е обезсърчителна. Всичко е обрасло в бурени; хамбарът и много от пристройките се рушат. Къщата е в по-добро състояние — боята се бели, верандата е пропаднала, улуците са задръстени. Лоугън се взира мълчаливо. Както може да се очаква, къщата му се струва по-малка, отколкото в спомените му. Смущава го, че тъне в разруха. В същото време го обзема емоция, която не е изпитвал от години: усещането, че се е прибрал у дома.

— Лоугън, добре ли си?

Той се обръща към Неса.

— Усещането е странно.

— Не изглежда толкова зле. Ще успеят да я ремонтират.

Все още не иска да влиза в къщата. Разстилат одеяло на земята и вадят от кошницата за пикник хляб и сирене, плодове, шунка, лимонада. От мястото, на което седят, се разкрива гледка към голите хълмове; слънчево е, но има и облаци, които от време на време скриват слънцето. Докато обядват, Лоугън разказва историята на ранчото, как е прекарвал времето си като малък. Започва да се отпуска; разликите между спомените и гледката пред очите му се стопяват; миналото изплува в съзнанието му — напира да бъде разказано.

Не може повече да избягва къщата. Вади ключа от джоба си — стоял е в чекмеджето на бюрото му години наред — и отваря вратата. Влизат в дневната. Въздухът е застоял. Останали са някои мебели: два фотьойла, етажерки, бюрото, където баща му водеше документацията си. Всичко е покрито с дебел слой прах. Продължават навътре. Шкафовете в кухнята са отворени, сякаш гладни призраци са търсили храна. Въпреки задуха го лъхва уханието на миналото.

Някаква сила го дърпа към стаята в дъното. Там, покрито с платнище, стои пиано. Лоугън сваля платнището и вдига капака, под който клавишите са пожълтели като стари зъби.

— Умееш ли да свириш? — пита Неса.

Това са първите ѝ думи, откакто влязоха в къщата. Лоугън натиска един клавиш.

— Не.

Звукът заглъхва.

— Трябва да ти призная, че не бях напълно честен с теб. — Той вдига очи към Неса. — Попита ме дали семейството ми е набожно. Майка ми беше от хората, наречени „Сънуващите Ейми“. Знаеш ли какво означава този термин?

Неса се намръщва.

— Това не е ли просто мит?

— Тоест питаш дали съвременната наука не го е класифицирала като феномен. С прости думи може да се каже, че беше луда. Шизофрения с тенденции към грандомания. Това ни казаха лекарите.

— Но според теб истината е друга.

Лоугън свива рамене.

— Нямам точен отговор. Понякога мисля едно, друг път друго. Тя поне не се криеше. Моминското ѝ име беше Джаксън.

Неса видимо се стъписва.

— Ти си от Първото семейство?

Лоугън кимва.

— Не обичам да говоря за това. Хората си вадят прибързани заключения.

— В днешно време никой не би обърнал внимание.

— О, ще се изненадаш. Местните хора придават голямо значение на този факт.

— А баща ти? — пита Неса.

— Баща ми беше обикновен човек. Прагматичен е по-подходящата дума. Неговата религия бяха конете. И майка ми. Много я обичаше, дори когато състоянието ѝ се влоши. По думите му, когато се оженили, майка била напълно нормална. Може би малко по-набожна, но тук това е често срещано. Чак по-късно започнала да получава пристъпи. Видения, припадъци, сънища наяве, наричай ги както искаш.

— Пианото нейно ли е?

Предположението на Неса е правилно.

— Майка беше селско момиче, но в семейството ѝ музиката била на почит. Като малка била отлична пианистка. Казвали дори, че е феномен. Можела да стане концертираща пианистка, но се запознала с баща ми и се оженили. В това отношение бяха много старомодни. Въпреки това тя свиреше от време на време, но мисля, че го правеше със смесени чувства.

Лоугън си поема дълбоко въздух и продължава.

— Една нощ се събудих и я чух да свири. Малък бях, на шест-седем години. Не бях чувал подобна мелодия. Невероятно красива, почти хипнотизираща. Не мога да я опиша. Слязох на долния етаж. Майка свиреше, но не беше сама. Баща ми седеше до нея на един стол, заровил лице в ръцете си. Очите на майка бяха отворени, но гледаха в клавишите. Изражението ѝ беше пусто. Сякаш външна сила бе обладала тялото ѝ. Трудно ми е да го обясня — може би дори не си го спомням точно — но знаех, че човекът, който свири на пианото, не е майка ми. В нея се беше вселил някой друг. „Пени, престани — повтаряше отчаяно баща ми. — Не е реално, не е реално, не е реално.“

— Сигурно ужасно си се уплашил.

— Да. Пред очите ми този горд, здрав като бик мъж плачеше напълно безпомощно. Исках да избягам и да се престоря, че не съм видял нищо, но в този миг майка спря да свири. — Лоугън щракна с пръсти. — Ей така, изведнъж, по средата на мелодията, сякаш някой я беше изключил. Стана от пианото и мина покрай мен, без да ме забележи. Попитах баща ми какво става. Но той не ми отговори. Излязохме навън след нея. Не знам колко беше часът, но със сигурност беше късно през нощта. Тя спря на верандата и се загледа към полето. Стоя така известно време с празен поглед. След това започна да си мърмори нещо. Първоначално не разбрах какво казва. Повтаряше една фраза. „Ела при мен, ела при мен, ела при мен.“ Никога няма да го забравя.

Неса го гледа съсредоточено.

— С кого е разговаряла според теб?

Лоугън свива рамене.

— Кой знае? Не помня какво стана след това. С времето тези пристъпи зачестиха. О, мама пак свири на пианото в четири сутринта. През деня ѝ нямаше нищо, но след известно време и това се промени. Стана припряна, обикаляше замаяно из къщата. И тогава започна да рисува.

— Картини ли? — пита Неса.

— Ела, ще ти покажа.

Качват се на втория етаж. Там има три малки стаи, сгушени под стрехите, а от тавана в коридора виси въже за капак. Лоугън го дръпва и сваля паянтовата стълба за тавана.

Качват се горе. Многобройните картини на майка му са подпрени по стените. Лоугън коленичи и отмята платнището.

Все едно влизат в градина. На картините с най-различна големина са изобразени диви цветя с почти свръхестествено ярки цветове. На някои от тях в далечината се вижда планина, на други — море.

— Лоугън, прекрасни са.

Вярно е. Макар ѝ създадени с болка, произведенията са невероятно красиви. Той вдига първата и я подава на Неса.

— Колко е… не мога да намеря подходящи думи.

— Неземна?

— Щях да кажа хипнотизираща — отвръща тя. — Все този изглед е рисувала.

— От различни гледни точки, а и стилът ѝ се подобри с времето. Но на всички картини присъстват поляната, цветята, океанът на заден план.

— Платната са стотици.

— Триста седемдесет и две.

— Според теб къде е тази поляна? Майка ти виждала ли я е?

— Дори да съществува, аз не съм я виждал. Нито баща ми. Мисля, че просто си я е представяла. Също като музиката.

Неса отвръща замислено:

— Видение.

— Може би това е най-точната дума.

Неса отново разглежда картината. След дълго мълчание пита:

— Какво стана с нея, Лоугън?

Лоугън си поема дълбоко въздух, за да се успокои.

— Пристъпите ѝ станаха неконтролируеми. Когато бях на шестнайсет години, баща ми я настани в психиатрична клиника. Ходеше да я вижда всяка седмица, понякога по-често, но на мен не позволяваше да ходя. Предполагам, състоянието ѝ е било много тежко. През първата ми година в университета тя се самоуби.

Неса мълчи стъписано. А и какво да каже? Самият Лоугън никога не е знаел какво да каже по въпроса. А и всичко това се бе случило преди почти четирийсет години.

— Съжалявам, Лоугън. Сигурно ти е било много тежко.

— Остави кратка предсмъртна бележка.

— Какво пишеше в нея?

Въжето, столът, притихналата сграда: въображението му стига само дотам. Никога не си позволяваше да си представи смъртоносния миг.

— „Да почива в мир.“

Връщат се в мотела. Любят се в стаята на Неса. Не бързат; не си говорят. Тялото ѝ е стегнато и гладко, най-хубавият дар, който е получавал. След това заспиват.

На свечеряване Лоугън се буди от шума на течаща вода. Водата спира и Неса излиза от банята, облечена в мек халат и с увита на главата кърпа. Сяда на крайчеца на леглото.

— Гладен ли си? — пита с усмивка.

— Тук нямаме кой знае какъв избор. Може да слезем в ресторанта на мотела.

Тя го целува по устните.

— Обличай се — казва му и се връща в банята да се приготви.

Колко бързо може да се промени животът, мисли си Лоугън. Доскоро беше сам, сега вече не е. Осъзнава, че от самото начало е възнамерявал да ѝ разкаже за майка си; иначе нямаше как да обясни кой е всъщност. Това трябва да си споделят двама души: миналото си. Как иначе ще ни опознае другият?

Нахлузва панталон и риза, за да отиде в стаята си и да се облече за вечеря, но тъкмо излиза в коридора и чува някой да вика името му:

— Доктор Майлс, доктор Майлс.

Гласът принадлежи на собственика на мотела — дребен мъж с тъмна кожа и черна коса — който се качва тичешком по стълбите.

— Търсят ви по телефона — заявява развълнувано. Спира да си поеме дъх. — Опитват се да се свържат с вас цял ден.

— Нима? Кой? — Никой не знае, че е тук.

Съдържателят поглежда крадешком към стаята на Неса и се покашля притеснено.

— Ами, в момента е на линия. Казва, че е спешно. Елате, ще ви заведа.

Лоугън върви след него надолу по стълбите, през фоайето до малка стаичка зад рецепцията, където върху празна маса стои голям черен телефон.

— Ще ви оставя — казва съдържателят с кимване.

Лоугън вдига слушалката.

— Професор Майлс на телефона.

Непознат женски глас му казва:

— Доктор Майлс, моля изчакайте да ви свържа с доктор Уилкокс.

Мелвил Уилкокс ръководи разкопките на Първата колония. Обажда се рядко и винаги с предварителна уговорка; връзката може да се осъществи само като се подредят дирижабли във верига над Тихия океан. Щом му звъни, значи е много важно. Линията пращи цяла минута; Лоугън започва да си мисли, че връзката се разпаднала, когато чува гласа на Уилкокс:

— Лоугън, чуваш ли ме?

— Да.

— Добре, от няколко дни се опитвам да уредя обаждането. По-добре седни.

— Мел, какво става?

Уилкокс става все по-въодушевен:

— Преди шест дни разузнавателен дирижабъл, летящ над северозападното крайбрежие, прави снимка. Много интересна снимка. Имаш ли фотопринтер?

Лоугън оглежда стаята. За негова изненада, има фотопринтер.

— Дай ми номера — каза Уилкокс. — Ще помоля Лусинда да ти я изпрати.

Лоугън повиква съдържателя, който охотно му казва номера и му подава машината.

— Изпращат я — казва Уилкокс.

Фотопринтерът пиука.

— Мисля, че се свърза — заявява съдържателят.

— Защо просто не ми кажеш какво има на снимката? — пита Лоугън.

— Повярвай ми, трябва да я видиш с очите си.

След поредица от механични изщраквания машината захапва лист хартия и започва шумно да печата. През това време Лоугън чува друг шум отвън — ритмично потрепване. В мига, в който осъзнава какво представлява звукът, в стаята влиза Неса, облечена за вечеря. Изглежда малко разтревожена.

— Лоугън, навън има хеликоптер. Изглежда, ще кацне пред мотела.

— Готово — обявява съдържателят.

С триумфална усмивка той поставя разпечатаната снимка върху масата. На снимката има къща, заснета от птичи поглед. Не руини, а истинска здрава къща с ограда и двор, в който има по-малка постройка, може би клозет, и спретната зеленчукова градина.

— Получи ли я? — пита Уилкокс.

Има и още. На полето до къщата има камъни, подредени във формата на букви, достатъчно големи, за да бъдат прочетени от въздуха.

— Какво става, Лоугън? — пита Неса.

Лоугън вдига очи; Неса го гледа разтревожено. Познатият му свят ще се промени съвсем скоро. Не само за него. За всички. Пред мотела хеликоптерът каца с оглушителен шум.

— Това е послание — показва той листа на Неса.

Три думи: ЕЛА ПРИ МЕН.

След шест дни Лоугън и Неса седят в салона смълчани.

В дирижабъла времето тече по различен начин. Вълнението бързо се стопява и човек изпада в летаргия; дните са еднообразни, дирижабълът сякаш едва помръдва. Лоугън и Неса са единствените пътници и персоналът се суети излишно около тях. Двамата спят, четат, играят карти. След като вечерят сами в прекалено голямата трапезария, си избират филми от видеотеката на кораба и ги гледат сами или с част от екипажа.

Но сега, след като наближават крайната си цел, времето възвръща нормалния си ход. Дирижабълът лети на север покрай калифорнийския бряг, на шестстотин метра височина. Високи скали, обгърнати от мъгла, гъсти гори с вековни дървета, вълните на необятния син океан: сърцето на Лоугън затуптява както обикновено, щом пред очите му се разкрива гледката на дива природа.

— Така ли си го представяше? — пита той Неса.

Вперила унесено очи през прозореца, тя не е казала почти нищо от сутринта.

— Не знам какво си представях — тя обръща лице към него. Присвила е очи, сякаш решава сложна задача. — Прекрасно е, но има още нещо. Усещането е различно.

Малко по-късно зърват платформата. Издигаща се на няколкостотин метра над повърхността на океана, тя изглежда като стабилна конструкция, но всъщност е закотвена и виси във въздуха. Дирижабълът се спуска плавно и влиза в дока; спускат се въжета и вериги и придърпват бавно въздухоплавателния съд на платформата. Когато Лоугън и Неса слизат, ги посреща Уилкокс: набит мъж с рошава прошарена брада и загорели от слънцето ръце и лице.

— Добре дошъл — здрависва се той с Лоугън. — Ти сигурно си Неса.

Уилкокс знае защо Неса е тук и не е напълно съгласен, защото смята, че е прекалено рано за намесата на журналисти. Охраната е изключително затегната; когато се разчуе, няма да имат контрол върху представянето на фактите. Но Лоугън предпочита да ограничат слуховете и измислиците, като дадат право само на един журналист да отразява историята, журналист, на когото могат да имат доверие.

— Искате ли да хапнете и да се освежите? — пита Уилкокс. — Заредили сме и сме готови да тръгваме, когато пожелаете.

— За колко време се стига до обекта? — пита Лоугън.

— Около час и половина.

Лоугън поглежда към Неса и тя кимва в отговор.

— Няма смисъл да отлагаме — казва той.

Хеликоптерът чака на друга платформа. Още преди да се качат, Уилкокс започва да му обяснява какво е положението. По нареждане на Лоугън никой не се е приближавал до къщата, но на няколко пъти забелязали жена да работи в градината. В лагера са закарали оборудване за запечатване на къщата, ако Лоугън сметне за необходимо да го използва.

— Тя знае ли, че я наблюдават — пита Лоугън.

— Би трябвало. Из небето кръжат хеликоптери. Но не им обръща внимание. — Настаняват се в летателния апарат. От папката под мишницата си Уилкокс вади снимка и я подава на Лоугън. Направеното от голяма височина изображение е зърнесто и размазано. На него се вижда жена с бяла коса, клекнала в леха със зеленчуци. Облечена е с безформена вълнена туника; главата ѝ е наведена и лицето ѝ не се вижда.

— Коя е тя? — пита Уилкокс.

Лоугън го поглежда мълчаливо.

— Знам какво си мислиш — вдига ръка Уилкокс. — Извинявай, но няма начин.

— Тя е единственият човек на континент, обезлюден преди деветстотин години. Имаш ли по-добра теория?

— Може хората да са се завърнали.

— Възможно е. Но защо само тя е тук? Защо за три години не сме намерили други хора?

— Може да не искат да ги намерим.

— Тя, изглежда, не възразява. „Ела при мен“ ми звучи като покана.

Разговорът им е прекъснат от рева на двигателя; с кратко разтърсване се издигат вертикално във въздуха. След като набират достатъчно височина, носът на машината се накланя напред и перките се преместват в хоризонтална позиция. Набират скорост и прелитат ниско над водата. След малко океанът се скрива от поглед. Под тях се разстила зелена гора. Шумът е оглушителен и ще продължат разговора чак след като кацнат.

Лоугън се е унесъл, когато усеща, че хеликоптерът забавя ход. Той се надига и поглежда през прозореца.

Какви цветове!

Червено, синьо, оранжево, зелено, виолетово: от края на гората до морето земята е покрита с цветя в толкова ярки цветове, че сякаш светлината е избухнала и е поръсила поляната с всички нюанси от спектъра си. Перките сменят позицията си и хеликоптерът започва да се спуска. Лоугън откъсва поглед от прозореца и се обръща. Неса го гледа със същото удивено изражение, което вероятно е изписано и по неговото лице.

— О, боже! — възкликва тя.

Лагерът е разположен в тясна падина, разделена от поляната с дивите цветя с малка горичка. В голямата палатка Уилкокс им представя екипа си — десетина учени, някои от които Лоугън познава от предишните си посещения. Той на свой ред представя Неса и обяснява, че тя изпълнява ролята на „консултант“. Казват му, че обитателката на къщата работи в градината от сутринта.

Лоугън дава нареждане всички да чакат в лагера и при никакви обстоятелства да не доближават къщата, докато двамата с Неса не се върнат. В палатката на Уилкокс двамата се събличат и нахлузват жълти предпазни костюми. Денят е слънчев и горещ; ще умрат от жега в тях. Уилкокс залепва ръкавиците им и проверява кислородните резервоари.

— Успех — пожелава им той.

Минават през дърветата и излизат на поляната. Къщата се намира на около двеста метра.

— Лоугън… — казва Неса.

— Знам.

Всичко е съвършено точно; няма ни най-малка разлика. Цветята. Планината. Морето. Начинът, по който пада светлината. Лоугън гледа право напред, за да не даде воля на емоциите, които го обземат. Двамата с Неса се придвижват бавно в тежките си костюми. Едноетажната къща е спретната и уютна: избелял дъсчен навес, малка веранда, покрит с чимове покрив, по който расте трева.

Жената работи на двора, в който има розови храсти в няколко цвята. Лоугън и Неса спират до оградата. Коленичилата на земята жена като че ли не ги забелязва. Много е стара. Скубе плевели с деформирани от годините ръце — сковани пръсти, сбръчкана кожа, кокалчета с големината на орехи.

— Добър ден — казва Лоугън.

Жената не отговаря. Продължава да работи съсредоточено. Може да не го е чула. Може да е глуха.

Лоугън пробва отново:

— Добър ден, госпожо.

Жената застива като човек, чул далечен шум, и вдига бавно глава. Очите ѝ са влажни, гуреливи и леко жълтеникави. Тя примижава в опит да ги фокусира. Част от зъбите ѝ са опадали.

— Значи най-накрая дойдохте — казва тя. Гласът ѝ е тих и дрезгав. — Чудех се кога ще се наканите.

— Казвам се Лоугън Майлс. Това е приятелката ми Неса Трип. Може ли да поговорим?

Жената междувременно продължава да плеви. Започнала е да си мърмори нещо. Лоугън поглежда към Неса. По лицето ѝ зад пластмасовата маска се стича пот.

— Имате ли нужда от помощ? — пита Неса.

Въпросът озадачава жената. Тя се отпуска назад върху краката си.

— Помощ?

— Да, с плевелите.

Жената стисва устни.

— Познаваме ли се, млада госпожице?

— Не — отвръща Неса. — Пристигнахме преди малко.

— Откъде?

— Отдалеч. Идваме от много далеч, за да ви видим. — Неса посочва към камъните. — Получихме съобщението ви.

Жената проследява с поглед ръката на Неса.

— А, камъните ли? Подредих ги много отдавна. Вече не помня защо. Казваш, че искаш да помогнеш с плевенето, добре. Влезте.

Влизат през портата. Неса коленичи до лехата с рози и се заема за работа с дебелите си ръкавици; Лоугън следва примера ѝ. Мисли си, че е най-добре жената да свикне с присъствието им, преди да започнат да я разпитват.

— Прекрасни рози — казва Неса. — Какъв сорт са?

Жената не отговаря. Изглежда, не са ѝ интересни.

— Откога сте тук? — пита Лоугън.

Жената спира за момент, след което отново се залавя да плеви.

— Работя от рано сутринта. Градината няма да ме чака.

— Не, имах предвид откога живеете тук.

— О, отдавна. — Старицата отскубва стрък трева, слага единия му край в устата си и започва да го дъвче. След миг поклаща недоволно глава и го хвърля в кофата.

— Виждала съм подобни костюми и преди — казва тя.

Лоугън е объркан. Нима някой ги е изпреварил?

— Кога ги видяхте?

— Не помня. — Старицата присвива устни. — Изглеждат страшно неудобни. Но щом ви харесва, ги носете, ваша си работа.

Известно време работят мълчаливо. Кофата е почти пълна с плевели.

— Не ни казахте името си — казва по едно време Лоугън.

— Името ми?

— Да. Как се казвате?

Жената сякаш не разбира въпроса. Тя обръща глава към морето и присвива очи на ярката светлина.

— Тук няма кой да ме нарича по име.

Лоугън поглежда крадешком към Неса, която кимва предпазливо.

— Но несъмнено имате име — продължава той.

Жената не отговаря. Отново е започнала да си мърмори. Не, не мърмори. Тананика. Откъслечни ноти, но се забелязва мелодия.

— Антъни ли ви праща? — пита старицата.

Лоугън отново поглежда към Неса. По изражението ѝ личи, че и тя е направила връзката: Антъни Картър, третото име върху камъка.

— Не познавам никого на име Антъни — отговаря внимателно Лоугън. — Той наблизо ли живее?

Жената се намръщва на абсурдния въпрос.

— Той се прибра у дома много отдавна.

— Ваш приятел ли е?

Лоугън напразно чака отговор. Жената хваща една роза с палец и показалец. Цветчетата ѝ са повехнали. От джоба на роклята си вади малко ножче и отрязва стеблото, след което хвърля увехналия цвят в кофата.

— Ейми — казва Лоугън.

Старицата застива.

— Казваш се… Ейми, нали?

Болезнено бавно, с почти механично движение, тя обръща глава към него. Гледа го безизразно за момент, след което се намръщва озадачено.

— Още сте тук.

А къде да ходят?

— Да, дойдохме да ви видим — отговаря Неса.

Жената поглежда към Неса, после отново към Лоугън.

— Защо още сте тук?

Лоугън забелязва по очите ѝ, че мислите ѝ се избистрят.

— Истински ли сте?

Въпросът го кара да застине. Разбира се, че ще зададе най-нормалния въпрос на света, след като е прекарала толкова дълго време сама. Истински ли сте?

— Също толкова истински като теб, Ейми.

— Ейми — повтаря тя. Сякаш опитва името на вкус. — Мисля, че се казвам Ейми.

Лоугън и Неса чакат мълчаливо.

— Носите тези костюми — продължава старата жена — заради мен, нали?

Лоугън се изненадва от следващото си действие, но го прави без колебание; има чувството, че му е предопределено. Той сваля ръкавиците и разкопчава шлема си.

— Лоугън… — предупреждава го Неса.

Лоугън сваля шлема и го оставя на земята. Уханието на въздуха изпълва сетивата му. Вдишва дълбоко аромата на цветята и морето.

— Така е много по-добре, не си ли съгласна? — пита той.

Очите на жената се насълзяват. По лицето ѝ се изписва удивление.

— Наистина сте тук.

Лоугън кимва.

— Върнахте се.

Лоугън я хваща за ръка. Крехка е и притеснително студена.

— Съжалявам, че се забавихме толкова. Съжалявам, че си стояла тук сама.

По сбръчканата ѝ буза се търкулва сълза.

— Върнахте се!

Старицата умира. Лоугън се чуди откъде знае това, но след миг се сеща: бележката на майка му. „Да почива в мир.“ Винаги си бе мислил, че е имала предвид самата себе си. Но сега разбира, че посланието е било предназначено за него, за деня, в който щеше да дойде тук.

— Неса — казва той, без да сваля очи от Ейми. — Отиди в лагера и кажи на Уилкокс да събере хората си и да повика втори хеликоптер.

— Защо?

— Да съберат лагера и да се върнат в базата. Да оставят само радиостанция. Отиди да им кажеш и се върни. Ще съм ти много благодарен, моля те.

След кратък размисъл Неса кимва.

— Благодаря ти, Неса.

Лоугън я проследява с поглед как се отдалечава през цветята. Колко много цветове. Колко много живот. Изпитва неописуемо щастие. От раменете му е паднало бреме.

— Майка ми те сънуваше.

Ейми е навела глава. По бузите ѝ се стичат сълзи. Щастлива ли е? Или тъжна? Лоугън знае, че понякога радостта е също толкова силна колкото тъгата.

— Много хора те сънуват, Ейми. Сънуват и тази поляна, морето. Майка ми ги рисуваше. Нарисува стотици картини. Чрез тях ми е казвала да те намеря. — След миг мълчание пита: — Ти си написала имената на камъка, нали?

Старицата кимва едва доловимо, припомнила си скръб от миналото.

— Брад. Лейси. Антъни. Алиша. Майкъл. Сара. Лушъс. Те са твоето семейство, твоите Дванайсет.

— Да — прошепва тя.

— И Питър. Него най-много си обичала. „Питър Джаксън, любящ съпруг.“

— Да.

Лоугън повдига нежно брадичката ѝ.

— Ти ни спаси, Ейми. Виждаш ли? Ние сме твоите деца. Ние сме твоето семейство.

В този миг, в този свещен миг Лоугън изпитва непознато чувство. Усеща целия свят, усеща реалността, която се разлива отвъд видими граници и преминава в друг, непознат свят. И в този момент той започва да вярва, че всички — и живите и мъртвите, и още неродените — са част от нещо по-велико, неподвластно на времето. Затова е тук: за да им предаде тази тайна.

— Може ли да те помоля нещо? — пита той.

Ейми кимва. Лоугън знае, че не им остава много време. Най-много един ден, една нощ.

— Разкажи ми историята, Ейми.

Действащи лица

(В хронологичен ред)

Преди вируса, Охайо, Кеймбридж и Ню Йорк

Тимъти Фанинг — студент

Харолд и Лорейн Фанинг — негови родители

Джонас Лиър — студент

Франк Лучеси — студент

Ариана Лучеси — негова сестра

Елизабет Макоум — студентка

Алкот Спенс — гуляйджия

Стефани Хийли — студентка

Оскар и Пати Макоум — родители на Елизабет Макоум

Никол Форууд — редактор

Рейналдо и Фелпс — полицейски инспектори

След вируса, Тексаска република

Алиша Донадио — воин

Питър Джаксън — работник

Ейми Харпър Белафонте — Момичето от Никъде

Лор ДеВиър — нефтохимик

Кейлъб Джаксън — осиновен син на Питър Джаксън

Сара Уилсън — лекар

Холис Уилсън — неин съпруг; библиотекар

Кейт Уилсън — тяхна дъщеря

Сестра Пег — монахиня

Лушъс Гриър — мистик

Майкъл Фишър — пътешественик

Джени Апгар — медицинска сестра

Карлос и Сали Хименез — родители, очакващи дете

Грейс Хименез — тяхна дъщеря

Антъни Картър — градинар

Пим — сираче

Виктория Санчез — президент на Тексаската република

Гунар Апгар — генерал

Форд Чейс — началник на президентския кабинет

Маестрото — антиквар

Фото — работник

Джок Алвадо — работник

Тео Джаксън — син на Кейлъб и Пим Джаксън

Бил Спиър — комарджия

Ел и Мери (Буба) Спиър — дъщери на Кейт Уилсън Спиър и Бил Спиър

Меридит — партньорка на Виктория Санчез

Ранд Хорган — механик

Байрън „Кръпката“ Сумански — механик

Уиър — механик

Фасто — механик

Дънк Уитърс — престъпник

Фил и Дорийн Тейтъм — фермери

Браян Елакуа — лекар

Джордж Петибрю — магазинер

Гордън Юстас — шериф

Фрай Робинсън — негов заместник

Руди — мъж от Айова

Жената на Опосума — жена от Айова

Рейчъл Ууд — самоубийца

Хейли и Райли Ууд — нейни дъщери

Александър Хенеман — офицер

Хана — дъщеря на Джени Апгар

След вируса, Индо-Австралийска република

Лоугън Майлс — историк

Неса Трип — журналистка

Рейс Майлс — пилот, син на Лоугън Майлс и Ола Майлс

Кей Майлс — учителка, съпруга на Рейс Майлс

Ола Майлс — бивша съпруга на Лоугън Майлс

Бетина — градинар, партньорка на Ола Майлс

Ноа и Кам Майлс — близнаци, синове на Рейс и Кей Майлс

Мелвил Уилкокс — археолог

Благодарности

Искам да благодаря на обичайните заподозрени: Марк Тавани, Либи Магуайър, Джина Сентрело, Бил Маси и на невероятните екипи на „Балънтайн“, „Орион“ и многобройните ми издатели по целия свят.

Благодаря на Елън Ливайн, мой агент и приятелка от двайсет години: ти си истинско съкровище.

Докато пишех тази трилогия, се допитвах до специалисти в най-различни области — от епидемиология до военно дело. Изказвам специални благодарности на доктор Анет О’Конър от университета „Ла Сал“, която бе мой консултант по научните въпроси от самото начало.

Макар винаги да се старая да описвам реалистично географското разположение на обектите, това невинаги е възможно. Поднасям извинения на жителите на Кървил, Тексас, за промените, които направих в топографията на района. Същото важи за Корабоплавателния канал в Хюстън и околните територии.

На Лесли искам да кажа отново: без теб съм загубен.

И накрая искам специално да благодаря на дъщеря си Айрис, която в продължение на десет години настояваше да напиша книга за „момиче, което спасява света“.

Бележки под линия

1

След вируса. — Бел.прев.

2

Превод Александър Шурбанов. — Бел.прев.

3

Всички цитати от Шекспир в книгата са в превод на Валери Петров. — Бел.прев.

4

Превод от английски Нели Доспевска. — Бел.прев.

5

Превод от руски Константин Константинов. — Бел.прев.

Content

Джъстин Кронин
Градът на огледалата
Проходът #3

Пролог

I Дъщерята 98-101 сл.в.

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единайсет

Дванайсет

Тринайсет

II Любовникът 28-3 г. пр.в. (1989-2014)

Четиринайсет

Петнайсет

Шестнайсет

Седемнайсет

Осемнайсет

Деветнайсет

Двайсет

Двайсет и едно

Двайсет и две

Двайсет и три

III Синът Тексаска република Население 204 876 души Март, 122 г. сл.в. Двайсет и една години след откриването на Бергенсфиорд

Двайсет и четири

Двайсет и пет

Двайсет и шест

Двайсет и седем

Двайсет и осем

Двайсет и девет

Трийсет

Трийсет и едно

Трийсет и две

Трийсет и три

IV Обирът Май, 122 г. сл.в.

Трийсет и четири

Трийсет и пет

Трийсет и шест

Трийсет и седем

Трийсет и осем

Трийсет и девет

Четирийсет

Четирийсет и едно

Четирийсет и две

Четирийсет и три

Четирийсет и четири

Четирийсет и пет

V Списъкът

Четирийсет и шест

Четирийсет и седем

Четирийсет и осем

VI Атаката

Четирийсет и девет

Петдесет

Петдесет и едно

Петдесет и две

Петдесет и три

Петдесет и четири

VII Пробуждането

Петдесет и пет

VIII Обсадата

Петдесет и шест

Петдесет и седем

Петдесет и осем

Петдесет и девет

Шейсет

Шейсет и едно

Шейсет и две

Шейсет и три

Шейсет и четири

Шейсет и пет

Шейсет и шест

Шейсет и седем

Шейсет и осем

IX Капанът

Шейсет и девет

Седемдесет

Седемдесет и едно

Седемдесет и две

X Изход

Седемдесет и три

Седемдесет и четири

Седемдесет и пет

Седемдесет и шест

Седемдесет и седем

XI Градът на огледалата

Седемдесет и осем

Седемдесет и девет

Осемдесет

Осемдесет и едно

Осемдесет и две

XII Дивото отвъд

Осемдесет и три

Осемдесет и четири

XIII Планината и звездите

Осемдесет и пет

Осемдесет и шест

Осемдесет и седем

Осемдесет и осем

XIV Градината край морето 343 г. сл.в.

Осемдесет и девет

Епилог Историкът Индо-Австралийска република Население 186 милиона души 1003 сл.в.

Деветдесет

Деветдесет и едно

Действащи лица (В хронологичен ред)

Благодарности

Бележки под линия