Хилари Родам Клинтън, Луиз Пени — Територия на терора

На смелите мъже и жени, които ни защитават от тероризма и се противопоставят на насилието, омразата и екстремизма независимо от техния източник. Вие ни вдъхновявате всеки ден да бъдем по-смели и по-добри.

„Най-удивителното нещо, което се случи в живота ми, не е кацането на човек на Луната, нито това, че Фейсбук има 2,8 милиарда активни потребители. То е фактът, че за всичките 75 години, 7 месеца и 13 дни след Нагасаки в света не беше взривена нито една ядрена бомба.“

Том Питърс

Глава 1

— Госпожо държавен секретар — говореше Чарлз Бойнтън, докато подтичваше след началничката си, която крачеше бързо през Махагоновия коридор към кабинета си в Държавния департамент на САЩ. — Имате осем минути, за да стигнете до Капитолия.

— Той е на десет минути с кола — възрази Елън Адамс и се затича. — И трябва да се изкъпя и преоблека. Освен ако… — Спря и се обърна към началника на кабинета си. — Не мога ли да отида така?

Разпери ръце, за да му даде възможност да я огледа добре. В очите ѝ се четеше молба и той бе доловил тревога в гласа ѝ. Истината бе, че изглеждаше като влачена след трактор при дълбока оран.

Бойнтън се усмихна, сякаш това, което виждаше, му причиняваше болка.

Наближаваща шейсетте, Елън Адамс беше средна на ръст, с хубава фигура и винаги елегантно облечена. Добрият ѝ стил и стегнатото бельо прикриваха пристрастеността ѝ към еклерите. Носеше съвсем лек грим, с който подчертаваше умните си сини очи, без да се опитва да скрие възрастта си. Не се преструваше на по-млада, отколкото беше, но и не искаше да изглежда по-стара.

Фризьорът боядисваше косата ѝ със специално приготвен за нея цвят, който наричаше „благородно русо“.

— С цялото ми уважение, госпожо държавен секретар, приличате на клошарка.

— Това се казва уважение към началника — прошепна Бетси Джеймисън, най-добрата приятелка и съветничка на Елън.

След почти двайсет и четири часа непрекъсната работа, започнала с дипломатическа закуска, дадена от държавния секретар Адамс в американското посолство в Сеул и включваща разговори на високо ниво по регионалната сигурност и усилия за спасяване на неочаквано заплашена от провал жизненоважна търговска сделка, безкрайният ден завърши с посещение в завод за торове в провинция Кануън, което всъщност бе прикритие за бързо пътуване до демилитаризираната зона на границата със Северна Корея.

След това Елън Адамс се качи в самолета за Америка. Първото нещо, което направи, след като излетяха, беше да свали оформящия клин и да си сипе голяма чаша шардоне. После прекара няколко часа в изпращане на доклади до своите заместници и до президента и в четене на получени съобщения. Или поне опита. Заспа по очи върху доклад на Държавния департамент за окомплектоването на американското посолство в Исландия.

Събуди се рязко, когато асистентката докосна рамото ѝ.

— Госпожо държавен секретар, скоро кацаме.

— Къде?

— Във Вашингтон.

— В щата ли?

Елън седна и прокара ръце през косата си, при което тя щръкна нагоре, сякаш нещо я е уплашило или пък ѝ е хрумнала гениална идея. Надяваше се, че кацат в Сиатъл. За да заредят, да вземат храна или да поправят някаква дребна механична авария, възникнала по време на полета. Знаеше обаче, че истинската авария не е нито дребна, нито механична.

Аварията бе, че е заспала и все още не си беше взела душ и…

— В столицата.

— Боже мой, Джини. Не можа ли да ме събудиш по-рано?

— Опитах се, но само измърморихте нещо и пак заспахте.

Елън смътно си спомняше този момент, но си бе помислила, че сънува.

— Благодаря, че поне се опита. Има ли време да си измия зъбите?

Чу се звън и лампичката за задължително поставяне на коланите светна.

— Боя се, че не.

Елън погледна през прозореца на правителствения самолет, който шеговито наричаше „Еър Форс 3“. Видя купола на сградата на Капитолия, където скоро трябваше да седи.

И видя отражението си в прозорчето. Разрошена коса. Размазан грим. Намачкани дрехи. Кървясали очи, възпалени от контактните лещи.

Имаше бръчки на безпокойство и стрес, които не бяха там само преди месец — при встъпването ѝ в длъжност. Онзи светъл, бляскав ден, когато светът беше нов и всичко изглеждаше възможно.

Колко обичаше тази страна. Това славно, избеляло знаме на свободата.

След като бе посветила десетилетия от живота си на създаването и управлението на многонационална медийна империя, която сега включваше телевизионни мрежи, новинарски канал, уебсайтове и вестници, тя предаде щафетата на младото поколение. На дъщеря си Катрин.

След като през последните четири години страната, която обичаше, се съсипваше пред очите ѝ, сега Елън бе в състояние да ѝ помогне да се излекува.

След смъртта на обичания си съпруг Куин чувстваше, че животът ѝ е не просто празен, а пропилян. Вместо да намалява с течение на времето, това усещане нарастваше, пропастта се разширяваше. Тя все повече усещаше необходимостта да прави повече. Да помага повече. Не да се отдава на болката, а да направи нещо, за да я изтрие. Да дава.

Възможността дойде от най-неочакваното място: от новоизбрания президент Дъглас Уилямс. Колко бързо може да се промени животът. За по-лошо, да. Но и за добро.

Ето как Елън Адамс се озова на борда на „Еър Форс 3“. Като държавен секретар при новия президент.

Сега имаше възможност да възстанови мостовете към съюзниците след почти престъпната некомпетентност на предишното правителство. Можеше да изгражда жизненоважни връзки или да респектира неприятелски държави. Онези, които мислеха зло и разполагаха със средства да го причинят.

Елън Адамс вече бе в позиция не само да говори за промени, но и да ги постига. Да превръща враговете в приятели и да обуздава хаоса и терора.

И все пак…

Лицето, което я гледаше от отражението ѝ, вече не изглеждаше толкова самоуверено. Сякаш пред нея стоеше непозната. Уморена, разрошена, останала без сили жена. По-възрастна, отколкото беше в действителност. И може би малко по-мъдра. Или всъщност по-цинична? Надяваше се, че не е, и се чудеше защо изведнъж бе станало толкова трудно да ги различава.

Извади салфетка, навлажни я със слюнка и избърса размазаната си спирала. После заглади косата си и се усмихна на отражението си.

Това беше лицето, което пазеше за пред хора. Лицето, което бе познато на обществеността. На медиите, на колегите ѝ, на чуждестранните ръководители. Увереното, изискано, сдържано лице на външен министър на най-могъщата страна в света.

Но това беше само фасада. Елън Адамс виждаше нещо друго в това свое призрачно лице. Нещо мрачно, което полагаше усилия да скрие дори от себе си. Но умората му позволяваше да пробие защитите ѝ.

Тя виждаше страх. И близкия му събрат, съмнението.

Основателни ли бяха, или въображаеми? Като враг в собствения ѝ лагер, който ѝ нашепваше, че не е достатъчно добра. Че не става за тази работа. Че ще провали всичко и хиляди, може би милиони животи ще бъдат застрашени?

Това бяха безполезни колебания и тя ги прогони. Но докато се оттегляха в дълбините на съзнанието ѝ, те продължиха да нашепват, че само защото ги игнорира, това не ги прави неоснователни.

След като самолетът се приземи във военновъздушната база „Андрюс“, Елън побърза да се качи в бронираната кола, където я чакаха още бележки, доклади и имейли за четене. Колата пътуваше плавно през Вашингтон, невидим за Елън при сегашното ѝ вглъбение.

След като се спуснаха в подземния гараж на масивната сграда „Хари Труман“, която дългогодишните ѝ обитатели може би с известна привързаност все още наричаха Фоги Ботъм — „Мъгливото дъно“, телохранителите ѝ образуваха шпалир, за да я заведат възможно най-бързо до асансьора и в личния ѝ кабинет на седмия етаж.

Началникът на кабинета ѝ Чарлз Бойнтън я посрещна пред асансьора. Той беше един от хората, назначени в екипа на новия държавен секретар лично от началника на кабинета на президента. Висок и хилав, слабата му физика се дължеше повече на прекомерна нервна енергия, отколкото на редовно спортуване или добри хранителни навици. Косата и крайниците му като че ли се състезаваха кой ще скочи по-високо.

Бойнтън имаше двайсет и шест годишна кариера на постепенно изкачване по политическата стълбица, докато накрая получи престижния пост на главен стратег в успешната президентска кампания на Дъглас Уилямс. Кампания, която се оказа по-брутална от нормалното.

Чарлз Бойнтън най-сетне се беше добрал до светая светих и не смяташе да губи позициите си. Това беше неговата награда за дългогодишното изпълнение на заповеди. И късметът му, че е избрал правилния кандидат.

Сега той създаваше правилата за работата на министрите. В неговите очи те бяха само временни политически назначения. Фигуранти, изпълняващи неговия дневен ред.

Елън и Бойнтън закрачиха бързо по облицования с дървена ламперия Махагонов коридор към кабинета ѝ, следвани от помощници, асистенти и телохранители.

— Не се тревожи — опита се да я успокои Бетси, като подтичваше след тях. — Задържат обръщението към нацията заради теб. Само се успокой.

— Не, не — възрази Бойнтън, като повиши гласа си с една октава. — Не можете да се успокоите. Президентът вече е кисел. И между другото, официално това не е обръщение към нацията.

— Ох, моля ти се, Чарлз. Не бъди такъв педант.

Елън спря внезапно и вървящите по петите ѝ служители за малко не се сблъскаха. Тя свали калните си обувки на токчета и хукна по чорапи по плюшения килим. Така със сигурност щеше да стигне по-бързо.

— А президентът по принцип си е вкиснат — извика след тях Бетси. — О, имате предвид сърдит? Е, той винаги е сърдит за нещо на Елън.

Бойнтън я погледна предупредително.

Никак не харесваше тази Елизабет Джеймисън. Бетси. Натрапница, която беше в екипа по единствената причина че е стара приятелка на държавния секретар. Бойнтън знаеше, че държавният секретар има правомощията да избере доверен човек, който да работи с него като консултант. Но това не му харесваше.

Външните хора внасяха елемент на непредсказуемост във всяка ситуация.

И не харесваше Бетси. Зад гърба ѝ я наричаше г-жа Клийвър, защото приличаше на Барбара Билингсли, когато играеше майката на Бийвър в едноименния сериал. Примерна домакиня от 50-те години на XX в.

Надеждна. Стабилна. Отстъпчива.

Само че тази г-жа Клийвър не беше толкова едностранчива. Изглежда, бе възприела и голяма част от предизвикателното поведение на Бет Мидлър в стил „ако не разбират от шега, да си го начукат“. И макар да харесваше „Божествената мис М.“ Бойнтън никак не си я представяше като съветник на държавния секретар.

Все пак в този конкретен случай трябваше да признае, че Бетси е права. Дъглас Уилямс не хранеше топли чувства към държавния си секретар. И меко казано, отношението беше взаимно.

За всички беше огромен шок, когато новоизбраният президент посочи за този ключов и престижен пост един от най-върлите си политически врагове — жената, която използва огромните си средства и влияние, за да подкрепя до последно съперника му за кандидатурата на партията.

Още по-голямо беше смайването, когато Елън Адамс повери медийната си империя на дъщеря си и прие.

Политици, социолози и колеги на Елън се надпреварваха да коментират новината и повечето я отхвърляха като клюка. Тя подхранваше и запълваше времето на публицистичните предавания в продължение на седмици.

Назначаването на Елън Адамс беше главна тема на вечерните приеми във Вашингтон. И беше единственото, за което говореха в „Извън протокола“, бара в сутерена на хотел „Хей-Адамс“.

Защо се съгласи?

Макар че много по-важният и по-интересен въпрос беше: защо новият президент Уилямс предложи на най-гласовития си и най-ожесточен противник пост в своето правителство? И не какъв да е пост, а държавен секретар?

Преобладаващата теория беше, че Дъглас Уилямс или имитира Ейбрахам Линкълн и събира „екип от съперници“, или, което бе по-вероятно, следва съвета на древния военен стратег Сун Дзъ да държи приятелите си близо, а враговете — още по-близо.

И двете теории се оказаха погрешни.

От своя страна, Чарлз Бойнтън се интересуваше от представянето на началничката си само дотолкова, доколкото провалите на Елън Адамс биха навредили на собствената му кариера и нямаше никакво намерение да я спасява със зъби и нокти, когато започнеше падението ѝ.

След това пътуване до Южна Корея и неговият, и нейният късмет рязко се бяха обърнали към минуса. А сега задържаха и проклетото необръщение към нацията заради нея.

— Хайде, хайде. По-бързо.

— Стига. — Елън спря рязко. — Няма да позволя да ме пришпорваш и командваш. Щом толкова закъсняваме, ще отида в този вид.

— Не може — възкликна Бойнтън и очите му се разшириха от паника. — Изглеждате…

— Да, вече го каза. — Тя се обърна към приятелката си. — Бетси, какво мислиш?

Последва кратка пауза, по време на която единственото, което се чуваше, беше недоволното сумтене на Бойнтън.

— Изглеждаш нормално — тихо отговори Бетси. — Може би малко червило. — Извади едно от чантата си заедно с гребен и огледалце и ги подаде на Елън.

— Хайде, хайде — буквално изквича Бойнтън.

Бетси се вгледа в кървясалите очи на Елън и прошепна:

— Един оксиморон влязъл в бара…

Елън се замисли, после се усмихна.

— И мълчанието било оглушително.

Бетси се ухили.

— Идеална си.

Елън си пое дълбоко дъх, предаде голямата си чанта на асистентката си и се обърна към Бойнтън:

— Е, тръгваме ли?

Макар че изглеждаше спокойна, сърцето на държавния секретар Адамс туптеше бясно, когато тя, по чорапи и с по една кална обувка във всяка ръка, тръгна обратно по Махагоновия коридор към асансьора. И с него надолу към гаража.

— По-бързо, по-бързо. — Амир отчаяно жестикулираше към жена си. — Пред къщата са.

Чуха чукане отзад, викове, заповеди. Думите бяха със силен акцент, но смисълът бе ясен:

— Доктор Бухари, излезте. Веднага.

— Върви. — Амир избута Насрин в уличката. — Бягай.

— Ами ти? — попита тя, като притискаше чантата към гърдите си.

От входната врата на дома им в Кахута, близо до Исламабад, се чу трясък на разбиващи се дъски.

— Аз не им трябвам. Ти си тази, която искат да спрат. Ще им отвлека вниманието. Хайде, върви.

Но когато Насрин се обърна, той я хвана за ръката и я дръпна към себе си, като я притисна до гърдите си.

— Обичам те — прошепна. — Много се гордея с теб.

Целуна я толкова силно, че зъбите им се допряха и тя усети вкуса на кръвта от цепнатата си устна. Но още не искаше да го пусне. И той нея. Когато виковете се засилиха и приближиха, двамата се разделиха.

Той почти я помоли да му съобщи по някакъв начин, когато стигне безопасно до целта. Но не го направи. Знаеше, че няма как да се свърже с него.

И знаеше, както и тя, че няма да преживее тази нощ.

Глава 2

Помощник квесторът обяви пристигането на държавния секретар и през залата премина ропот. Беше девет и десет и всички други членове на правителството бяха заели местата си.

Изказаха се предположения, че Елън Адамс я няма, защото е определена за правоприемник на президента в случай на нещастие, макар че повечето бяха убедени, че Уилямс по-скоро би избрал чорапа си, отколкото нея.

Когато влезе в залата, Елън се престори, че не забелязва оглушителното мълчание.

Един оксиморон влязъл…

Тя вдигна глава и тръгна след служителя, който щеше да я отведе до мястото ѝ, като се усмихваше на народните представители от двете страни на пътеката, сякаш нищо не се е случило.

— Закъсняхте — прошепна министърът на отбраната, докато тя сядаше на първия ред, между него и директора на вътрешното разузнаване. — Задържахме речта заради вас. Президентът е бесен. Мисли, че го правите нарочно, за да привлечете вниманието на медиите върху себе си, вместо върху него.

— Президентът греши — отбеляза директорът на вътрешното разузнаване. — Никога не би го направила.

— Благодаря, Тим — каза Елън.

Това бе рядка проява на подкрепа от поддръжник на президента Уилямс.

— При това фиаско в Южна Корея — продължи Тим Бийчъм — не мога да си представя, че ще искате да привлечете вниманието на медиите върху себе си.

— Какво, в името на всичко свято, носите? — попита министърът на отбраната. — Пак ли сте се въргаляли в калта?

Намръщи се и сбърчи нос.

— Не, господин министър, вършех си работата. А при това понякога се налага човек да се изцапа. — Изгледа го изпитателно. — За сметка на това вие изглеждате чист и спретнат както винаги.

От другата ѝ страна, директорът на вътрешното разузнаване се изсмя и всички се изправиха, когато квесторът обяви:

— Господин председател, президентът на Съединените американски щати.

Д-р Насрин Бухари тичаше по познатите улички, като криволичеше между разхвърляните навсякъде кашони и тенекиени кутии. Едно препъване в тях можеше да я издаде.

Бягаше, без да спира. Не поглеждаше назад. Дори когато започна стрелбата.

Предпочете да си мисли, че съпругът ѝ, с когото живееше двайсет и осем години, също се е измъкнал. Че е оцелял. Че е избягал от онези, които бяха изпратени да ги спрат. Да спрат нея.

Не, нямаше начин да са го убили или още по-лошо, да са го пленили, за да го измъчват, докато не им каже всичко, което знае.

Когато стрелбата спря, тя го прие за знак, че Амир се е измъкнал благополучно. Както тя трябваше да направи сега.

Всичко зависеше от това.

На половин пресечка преди автобусната спирка тя спря, пое си дъх и със спокойни, отмерени крачки се отправи към опашката чакащи хора. Сърцето ѝ биеше бясно, но лицето ѝ беше невъзмутимо.

Анахита Дахир седеше на бюрото си в Службата за Южна и Централна Азия на Държавния департамент.

Прекъсна за момент това, което правеше, за да отиде до телевизора на отсрещната стена, на който предаваха речта на президента.

Беше девет и петнайсет. Речта беше закъсняла, забавена, според коментаторите, заради отсъствието на държавния секретар, новата началничка на Анахита.

Камерата бе показала как новият президент влиза в пищната зала под бурните аплодисменти на поддръжниците си и по-вялите ръкопляскания на все още сломената от тежката загуба опозиция. Имайки предвид, че се беше заклел само преди няколко седмици, трудно можеше да повярваш, че президентът Уилямс знае какво трябва да съдържа едно истинско обръщение към нацията и че дори да знае, ще го произнесе както трябва.

Коментаторите бяха единодушни, че речта ще бъде смесица от критики, макар и не твърде открити, към предишното управление за бъркотията, което беше оставило, и обнадеждаващи лозунги, макар и не твърде оптимистични. Новата власт трябваше да тушира прекалено големите очаквания към нея, възникнали по време на изборите, като същевременно отклони всякакви възможни обвинения.

Речта на президента Уилямс пред Конгреса беше политически театър, един вид японска пантомима. Представянето беше по-важно от думите. А Дъглас Уилямс със сигурност знаеше как да покаже президентски авторитет.

Въпреки това, докато той минаваше напето през залата, като поздравяваше наляво и надясно и се усмихваше еднакво лъчезарно на политически съюзници и противници, камерата непрекъснато се местеше към държавния секретар.

Там беше истинската драма. Истинската сензация.

Коментаторите се надпреварваха да спекулират какво ще направи президентът Уилямс, когато се изправи лице в лице с държавния си секретар. Елън Адамс, с удоволствие изтъкваха те и повтаряха ли повтаряха, току-що беше слязла от самолета след катастрофална първа визита в чужбина, където бе успяла да отблъсне важен съюзник и да дестабилизира допълнително един вече нестабилен регион.

Моментът на срещата им тук в залата щеше да бъде гледан от стотици милиони хора по целия свят и тиражиран безброй пъти в социалните мрежи.

Залата тръпнеше в очакване.

Коментаторите се наведоха напред, нетърпеливи да дешифрират всеки намек и жест на президента.

Младата дипломатическа служителка беше почти сама в службата; само прекият ѝ шеф беше в личния си кабинет. Тя се приближи до екрана, заинтересувана от това, което щеше да се случи между новия ѝ президент и новата ѝ началничка. Беше толкова вглъбена в телевизора, че не чу сигнала за получено съобщение.

Докато президентът Уилямс вървеше напред, като спираше от време на време за по някоя дума и махване с ръка, политическите коментатори запълваха времето с обсъждане на косата на Елън Адамс, грима ѝ и дрехите ѝ, намачкани и изцапани с нещо, което се надяваха да е просто кал.

— Изглежда, сякаш идва от родео.

— И е минала през кланицата.

Още кискане от екрана.

Накрая един коментатор отбеляза, че държавният секретар Адамс вероятно не е планирала да пристигне в този вид. Това беше доказателство колко усърдно работеше.

— Току-що слезе от самолета от Сеул — напомни той.

— Където, както разбираме, преговорите са се провалили.

— Е — призна коментаторът, — казах, че работи усърдно, не че работи ефективно.

После се впуснаха в мрачни предсказания колко катастрофален може да се окаже провалът ѝ в Южна Корея. Както за Адамс, така и за новото правителство. За американските отношения с тази част на света.

Анахита знаеше, че това също е политически театър. Нямаше начин една неуспешна среща да доведе до необратими щети. Но като гледаше новата си началничка, осъзна, че все пак ще има щети.

Макар и начинаеща в тази работа, Анахита Дахир беше достатъчно умна, за да знае, че във Вашингтон външният вид има много по-голямо значение от реалните качества на човека. Всъщност толкова голямо, че можеше да се отрази на реалните качества.

Адамс остана на фокус, докато коментаторите я разнищваха.

За разлика от тях, Анахита Дахир виждаше жена около възрастта на майка си, гордо изправена, с високо вдигната глава, нащрек. С достойна осанка. Обърна се към мъжа, вървящ към нея. Спокойно очаквайки съдбата си.

Раздърпаният ѝ външен вид само правеше образа ѝ още по-достоен в очите на Анахита.

До този момент младата служителка беше склонна да приеме заключенията на коментаторите и нейните колеги анализатори. Че Елън Адамс е била цинично политическо назначение на хитър президент. Но сега, като гледаше как Уилямс се приближава и как държавният секретар Адамс се подготвя за срещата, Анахита започна да се съмнява.

Изгаси звука на телевизора. Нямаше нужда да слуша повече.

Върна се на бюрото си и забеляза новото съобщение.

Отвори го и видя, че вместо име на подателя има само произволни букви. И в самото съобщение нямаше думи, а само поредица от цифри и символи.

Когато президентът приближи, Елън Адамс си помисли, че може би ще я отмине, без да ѝ обърне внимание.

— Господин президент.

Той спря и погледна покрай нея, през нея, кимна и се усмихна на хората от двете ѝ страни. После се пресегна покрай нея, като лакътят му почти докосна лицето ѝ, за да се ръкува с някого отзад.

Едва след това бавно, много бавно обърна очи към нея. Враждебността му беше толкова осезаема, че министърът на отбраната и директорът на вътрешното разузнаване се отдръпнаха леко.

„Кисел“ беше само бледа метафора за емоциите му и те не искаха да бъдат опръскани от тази киселина.

Пред камерите и милионите зрители красивото му лице беше сурово, по-скоро разочаровано, отколкото ядосано. Като натъжен баща, готвещ се да смъмри добронамерената си, но своенравна дъщеря.

— Госпожо държавен секретар. (Некадърна кучка.)

— Господин президент. (Надут пуяк.)

— Бихте ли дошли в Овалния кабинет утре сутринта преди заседанието на правителството?

— Разбира се, господин президент.

Той отмина и остави Адамс да гледа след него почтително. Като лоялен член на правителството му.

Тя отново седна и даде вид, че учтиво слуша речта на президента. Но в хода на изказването му Елън се почувства увлечена.

Не от реториката, а от нещо много по-дълбоко от думите.

От атмосферата на тържественост, история, традиция. Тя бе завладяна от величието, от тихата възвишеност, от грацията на това събитие. От символиката, ако не от действителното съдържание.

Това бе мощно послание, адресирано както към приятели, така и към врагове. Послание за приемственост, сила, решителност и целеустременост. Че щетите, причинени от предишната власт, ще бъдат поправени. Че Америка се завръща.

Емоцията обхвана Елън Адамс толкова силно, че потисна неприязънта ѝ към Дъглас Уилямс. Тя прогони недоверието и подозренията ѝ и на тяхно място остана само гордост. И изумление. Че по някакъв начин животът я доведе тук. Постави я на този пост, за да служи на родината си.

Може и да приличаше на клошарка и да миришеше на тор, но тя беше държавният секретар на САЩ. Тя обичаше родината си и щеше да стори всичко по силите си, за да я защити.

Д-р Насрин Бухари седна в задната част на автобуса и впери поглед право напред. Не през прозореца. Не към чантата в скута си, която стискаше до побеляване на кокалчетата на пръстите си.

Не към другите пътници. Жизненоважно беше да не поглежда никого в очите. Положи усилие да си придаде неутрално, отегчено изражение.

Автобусът потегли по разбития път към границата. Беше уговорено да се евакуира със самолет, но без да каже на никого, включително на Амир, тя промени плана. Хората, изпратени да я спрат, вероятно очакваха да се опита да избяга възможно най-бързо.

Щяха да я чакат на летището. Ако се наложеше, щяха да качат свои хора на всички полети. Бяха готови на всичко, за да ѝ попречат да стигне до целта си.

Ако заловяха и измъчваха Амир, той рано или късно щеше да им разкрие плана. Затова трябваше да го промени.

Насрин Бухари обичаше родината си. Беше готова на всичко, за да я защити.

Дори да изостави любимия си мъж.

Анахита Дахир се втренчи в монитора. Сбърчи вежди и няколко секунди ѝ бяха достатъчни, за да реши, че писмото е спам. Случваше се постоянно.

И все пак реши да потърси потвърждение. Почука на вратата на шефа си и надникна в кабинета. Той гледаше речта на президента и клатеше глава.

— Какво?

— Писмо. Мисля, че е спам.

— Дай да видя.

Тя му го показа.

— И си сигурна, че не е от нашите източници?

— Със сигурност.

— Добре. Изтрий го.

Тя го изтри. Но преди това преписа символите на лист хартия. За всеки случай.

19/0717, 38/1536, 119/1848

Глава 3

— Поздравления, господин президент. Мина добре — каза Барбара Стенхаузър.

Дъг Уилямс се изсмя.

— Добре ли? Мина много добре. По-добре, отколкото се надявах.

Той разхлаби вратовръзката и вдигна краката си на масата.

Бяха в Овалния кабинет. Минибарът беше отворен и имаше сервирани леки закуски за близки, приятели и богати поддръжници, поканени да отпразнуват първата реч на президента пред Конгреса.

Уилямс обаче искаше няколко минути насаме с началника на кабинета си, за да се отпусне. Речта бе постигнала всички цели, които си беше поставил, и дори повече. Но имаше нещо, което смътно го безпокоеше.

Той сключи ръце зад главата си и се залюля на стола, докато един сервитьор му донесе уиски и чинийка с миди, увити в бекон, и пържени скариди. Махна на Барб да му направи компания и благодари на келнера, за да му намекне да ги остави насаме.

Барб Стенхаузър седна и отпи голяма глътка червено вино.

— Ще оцелее ли? — попита той.

— Едва ли. Ще оставим медиите да я разкъсат. Съдейки по това, което видях преди речта ви, вече са започнали. Още преди да се прибере вкъщи, вече ще е политически труп. За всеки случай възложих на няколко от нашите сенатори да започнат да изразяват предпазлива загриженост за пригодността ѝ за тази работа, особено в светлината на фиаското в Южна Корея.

— Добре. Къде е следващата ѝ визита?

— Планирала съм ѝ посещение в Канада.

— О, боже. Още преди края на седмицата ще сме във война с тях.

Барб се засмя.

— Да се надяваме. Винаги съм мечтала за имение в Квебек. Първите отзиви за речта ви са изключително положителни, господин президент. Цитират тържествения ви тон и как сте грабнали вниманието на всички в залата. Но се надигат и гласове, че назначаването на Елън Адамс, макар и смел ход, е било грешка, особено след провала в Южна Корея.

— Можеше да се очаква, че ще се опръскаме малко. Но е приемливо, стига повечето лайна да се изсипят върху нея. Освен това ще даде на критиците тема за обсъждане, докато вършим нашата работа.

Стенхаузър се усмихна. Рядко бе виждала толкова обигран политик. Готов да понесе истинска рана, ако това ще помогне да унищожи врага.

Макар че му предстои да понесе много повече рани, помисли си тя.

Барбара Стенхаузър беше готова да преглътне отвращението си от Дъглас Уилямс, ако това щеше да допринесе за успеха на плана, в който вярваше с цялото си сърце.

Тя се наведе над бюрото и му подаде лист хартия.

— Подготвих кратко изявление в подкрепа на държавния секретар Адамс.

Той го прочете и го бутна настрана.

— Идеално. Уважително, но уклончиво.

— И неубедителна похвала.

Той се засмя, после въздъхна с облекчение.

— Включи телевизора. Да видим какво говорят.

Уилямс се наведе напред и подпря лактите си на масата, когато големият телевизор светна. Изкушаваше се да се похвали на началника на кабинета си колко е умен. Но не посмя.

— Ето.

Катрин Адамс подаде на майка си и на кръстницата си по една голяма чаша шардоне; после хвана бутилката за гърлото, занесе чашата си до големия диван и седна между тях. Три чифта крака, обути с пантофи, се вдигнаха на масичката.

Катрин посегна към дистанционното.

— Още не — каза майка ѝ, като постави ръка върху нейната. — Нека още няколко минути да си представяме, че обсъждат потресаващия ми успех в Южна Корея.

— И те поздравяват за новата ти прическа и стила ти на обличане — отбеляза Бетси.

— И парфюма — добави Катрин.

Елън се засмя.

След като се прибра вкъщи, се беше изкъпала и преоблякла с анцуг. Сега трите жени седяха една до друга в уютната всекидневна. Стените бяха покрити с лавици, пълни с книги и снимки на децата на Елън и мигове от живота с покойния ѝ съпруг. Това беше много лично място, светилище, предназначено само за семейството и най-близките приятели.

Сега, сложила очилата си, Елън извади една папка и започна да чете, като клатеше глава.

— Какво има? — попита Бетси.

— Преговорите. Нямаше логика да се провалят. Подготвителният екип си беше свършил работата. — Тя размаха документите. — Бяхме подготвени. Южнокорейците бяха подготвени. Бях говорила с колегата си. Визитата беше чиста формалност.

— И какво се случи? — попита Катрин.

Майка ѝ въздъхна.

— Не знам. Опитвам се да разбера. Колко е часът?

— Единайсет и трийсет и пет.

— В Сеул е дванайсет и трийсет и пет следобед — каза Елън. — Изкушавам се да се обадя, но няма. Трябва ми повече информация. — Погледна Бетси, която преглеждаше съобщенията. — Нещо?

— Много подкрепящи имейли и есемеси от приятели и близки.

Елън продължи да я гледа, но Бетси поклати глава, след като отгатна мълчаливия ѝ въпрос.

— Може да му пиша — предложи Катрин.

— Не. Той знае какво става. Ако искаше да се обади, щеше да го направи.

— Знаеш, че е зает, мамо.

Елън посочи дистанционното.

— По-добре да пуснем новините. Хайде да се свършва.

И Бетси, и Катрин знаеха, че това, което ще видят по телевизията, ще послужи като неутрализатор, ще отклони вниманието на Елън от съобщението, което все още не се появяваше на телефона ѝ.

Държавният секретар Адамс продължи да чете докладите, търсейки обяснение за това, което се бе объркало в Сеул. Само наполовина слушаше така наречените експерти по телевизията. Знаеше за какво ще говорят. Дори медиите на собствената ѝ компания, международният новинарски канал, вестниците и сайтовете, щяха да атакуват бившия си собственик. В опит да докажат безпристрастността си, щяха да са първите, които ще се нахвърлят върху нея. С удвоено настървение. Елън вече предвкусваше някои от коментарите.

Когато прие поста държавен секретар, тя се бе отказала от притежанията си и ги прехвърли на дъщеря си заедно с изрична писмена заповед Катрин Адамс да не се намесва лично по какъвто и да е начин в отразяването на правителството на Уилямс като цяло и на държавния секретар в частност.

Това бе лесно обещание за дъщеря ѝ. В края на краищата тя не беше журналистът в семейството. Образованието, опитът и интересите ѝ бяха насочени само към бизнеса. В това отношение се беше метнала на майка си.

Бетси докосна ръката на Елън и кимна към телевизора.

Елън вдигна глава от документите, вгледа се в екрана за няколко секунди и очите ѝ се разшириха от изненада.

— Проклятие — възкликна Дъг Уилямс. — Това някаква шега ли е?

Погледна сурово началничката на кабинета си, сякаш очакваше да предприеме нещо.

Барб Стенхаузър смени канала. После пак. И пак. Между обръщението на президента Уилямс към нацията и втората му чаша уиски се беше случило нещо.

Катрин се засмя объркано.

— Боже мой, всички канали!

Превъртя ги, като спираше на всеки само колкото да чуе как коментаторите и политолозите поздравяват държавния секретар Адамс за упорития труд. За готовността ѝ да се яви в Капитолия в такъв небрежен вид, все още с мръсотията от работата на терен по себе си.

Да, визитата беше неочакван провал, но главното послание беше, че Елън Адамс, а оттам и САЩ, са непреклонни. Готови да отстояват позициите си. Да разговарят. Да се опитат да поправят щетите, причинени от четирите години хаос.

Неуспехът ѝ в Южна Корея се отдаваше на бъркотията, оставена от некадърния бивш президент и неговия държавен секретар.

Катрин се изсмя.

— Вижте това.

Показа телефона на майка си и на Бетси. Едно клипче бе станало хит в социалните мрежи.

Докато държавният секретар Адамс вървеше по пътеката между седалките към мястото си, за да изслуша речта на президента, една телевизионна камера случайно бе заснела как конкурентен сенатор я поглежда с презрение и промърморва: „Мръсна жена“.

— Какво стана, по дяволите! — възкликна Дъг Уилямс, като хвърли една скарида в чинията си с такава сила, че тя отскочи върху писалището „Резолют“ и оттам на килима. — Мамка му!

Вече в леглото, Анахита Дахир се сепна от внезапно хрумване.

Ами ако странното писмо беше от Гил?

Да. Можеше да е от Гил. Може би отново търсеше контакт с нея. Да възобнови връзката им.

Още помнеше допира на влажната му кожа през онези горещи, лепкави дни в Исламабад. Промъкваха се в стаичката ѝ, разположена почти по средата между работното му място в телеграфната агенция и нейното в посолството.

Тя беше толкова млада, че никой не забелязваше, че я няма. А Гил Бахар беше толкова утвърден журналист, че никой не би го упрекнал за отсъствието му. Всеки би предположил, че е навън по сигнал.

В тесния, ограничен, затворен свят на пакистанската столица ден и нощ се провеждаха тайни срещи. Между шпиони и агенти. Между информатори и търговци на информация. Между търговци и клиенти — на наркотици, на оръжия, на смърт.

Между служители на посолства и журналисти.

Беше място и време, където всичко можеше да се случи във всеки един момент. Млади журналисти и хуманитарни работници, лекари и медицински сестри, служители на чужди държави и информатори се виждаха и разговаряха в подземни барове, в тайни квартири. На партита. Срещаха се. Сблъскваха се.

Животът около тях бе скъпоценен и опасен. И те бяха безсмъртни.

Сега в леглото си във Вашингтон тя започна да движи ритмично тялото си, като си представяше допира на неговото тяло. Проникването на тялото му в нея.

След няколко минути Анахита стана. И макар да знаеше, че си търси белята, все пак посегна към телефона.

Ти ли ми писа?

Буди се няколко пъти през нощта, за да проверява за отговор.

Нямаше.

— Глупачка — измърмори сама на себе си, докато отново си представяше мускусния му аромат.

Усещаше голата му бяла кожа, плъзгаща се върху тъмното ѝ, влажно тяло. И двамата лъщящи под лъчите на следобедното слънце.

Чувстваше тежестта му върху себе си. Как притиска гърдите ѝ.

Насрин Бухари седеше в чакалнята.

Отегченият граничен полицай бе хвърлил бърз поглед на паспорта ѝ и не забеляза, че е фалшив. Или може би вече не му пукаше.

Погледна документа, после — очите ѝ. Видя уморена жена на средна възраст. Набръчканото ѝ лице бе увито от всички страни с традиционния хиджаб.

Нищо подозрително. Той продължи нататък. Към следващия пътник, отчаяно стремящ се да премине границата, за да избяга от опасността в търсене на крехка надежда.

Д-р Бухари знаеше, че носи тази надежда в чантата си. А в главата си носеше опасността.

Стигна до летището три часа преди полета. Сега осъзна, че може би е подранила твърде много.

Седна така, че с периферното си зрение да вижда мъжа, облегнат на стената в другия край на фоайето. Беше го видяла при охраната, докато минаваше през паспортната проверка, и сега бе почти сигурна, че я проследи в чакалнята.

Тя се оглеждаше за пакистанец. Индиец. Иранец. Очакваше, че ще изпратят такъв, за да я спрат. Но не ѝ беше хрумнало, че ще е бял. Самият факт, че се откроява сред всички други, беше неговото прикритие. Д-р Бухари не бе очаквала от враговете си такъв хитър ход.

Но може би си въобразяваше. От умора, глад и недоспиване ѝ се привиждаха несъществуващи неща. Усещаше, че разумът ѝ се размътва. Замаяна от липсата на сън, понякога ѝ се струваше, че се издига и се носи във въздуха над тялото си.

Като интелектуалец, като учен, д-р Бухари приемаше това като най-страшното, което ѝ се беше случило до момента. Повече не можеше да вярва на ума си. И не можеше да се довери на емоциите си.

Носеше се по течението.

Не — помисли си. Не беше така. Имаше ясна посока. Ясна цел. Трябваше просто да стигне до нея.

Насрин Бухари погледна очукания стар часовник на стената в чакалнята. За пореден път. Два часа и петдесет и три минути до полета ѝ за Франкфурт.

С периферното си зрение видя как мъжът извади телефона си.

Съобщението се получи в 1:30 сутринта.

Не съм писал радам се че пиша ти. Може би монеш да помогнеш с нещо. Трябва ми инфо за учен.

Анахита го затвори ядно. Даже не си беше дал труда да поправи печатните грешки, преди да го изпрати.

Беше започнала тази връзка с пълното съзнание или поне с подозрението, че той само я използва като източник на информация. Нищо повече. И вероятно е било така през цялото това време. Тя бе ценна за него с позицията си на вътрешен човек — тогава в посолството, сега — в Държавния департамент. Негов информатор в Службата за Южна и Централна Азия.

Анахита се запита колко добре познава всъщност Гил Бахар.

Той беше уважаван журналист в „Ройтерс“. Но имаше слухове. Намеци.

Исламабад се крепеше на слухове и намеци. Дори старите кучета трудно различаваха истината от измислицата. Действителността от параноята. В този котел двете се смесваха и ставаха едно цяло. Неразличими.

Това, което знаеше със сигурност, беше, че няколко години по-рано Гил Бахар е бил отвлечен в Афганистан от патаните и е преживял в плен осем месеца, преди да избяга. Известни като „фамилията“, патаните бяха сред най-крайните и най-жестоки терористи в пакистанско-афганистанския племенен район. Тясно свързани с „Ал Кайда“, те всяваха страх дори сред другите талибански групировки.

Макар че другите журналисти, пленени от тях, бяха измъчвани, а после обезглавени, Гил Бахар се бе измъкнал невредим.

Как така? — беше въпросът, който всички задаваха шепнешком. Как бе избягал от патаните?

Анахита Дахир бе предпочела да не обръща внимание на тези гнусни намеци. Но сега, в леглото у дома, тя се замисли за това.

За последен път Гил се бе свързал с нея малко след като беше прехвърлена от Пакистан на работа във Вашингтон. Обади се на личния ѝ номер и след някои любезности поиска информация.

Тя, разбира се, не му я даде, но три дни по-късно стана убийство. И жертвата бе същият човек, за когото се бе интересувал Гил.

А сега искаше още информация. За някакъв учен.

Глава 4

— Да? — каза Елън и веднага се разсъни. — Какво има?

Когато вдигна телефона, погледна часа. 2:35 сутринта.

— Госпожо държавен секретар — каза Чарлз Бойнтън. Звучеше мрачно, загрижено. — Станала е експлозия.

Тя седна в леглото и посегна към очилата си.

— Къде?

— В Лондон.

Облекчението, което изпита, я накара да се почувства виновна. Поне не беше станало на американска земя. Но все пак. Тя свали краката си от леглото и светна лампата.

— Разкажи.

Четиресет и пет минути по-късно държавният секретар Адамс беше в Ситуационната зала на Белия дом.

За да се избегне объркването и ненужният шум, беше свикано само ядрото на Съвета за национална сигурност. На масата седяха президентът, вицепрезидентът, държавният секретар и министрите по отбраната и по вътрешната сигурност. Директорът на вътрешното разузнаване и председателят на Обединения комитет на началник-щабовете също бяха там.

Различни помощници и началникът на администрацията на Белия дом седяха в кресла до стената.

Лицата бяха мрачни, но нямаше паника. Председателят на началник-щабовете вече имаше опит с такива ситуации, даже ако за президента и министрите му това беше нещо ново.

Медиите току-що бяха започнали да съобщават за случилото се.

За това, което се случваше в момента.

Картата на Лондон заемаше целия екран в другия край на стаята. Точното място на експлозията бе означено с червена точка, като кърваво петно.

Покрай „Пикадили“. Недалеч от „Фортнъм и Мейсън“, помисли си Елън, като си спомни това, което познаваше от британската столица. „Риц“ беше малко по-натам по улицата. „Хачардс“, най-старата книжарница в Лондон, също бе скрита под червеното петно.

— Сигурно ли е, че е било бомба? — попита Уилямс.

— Сто процента, господин президент — отговори директорът на вътрешното разузнаване Тим Бийчъм. — Поддържаме постоянна връзка с МИ-5 и МИ-6. Все още се опитват да изяснят какво точно е станало, но предвид разрушенията няма как да е друго.

— Продължавайте — каза президентът, като се наведе напред.

— Изглежда, че е била в автобус — каза генерал Албърт Уайтхед — „Бърт“, председателят на Обединения комитет на началник-щабовете.

Униформата му не беше закопчана правилно. Вратовръзката му бе набързо надяната на врата, накривена. Възелът — хлабав.

Но гласът му беше силен, очите му — ясни. Изглеждаше в пълна кондиция.

— Изглежда? — повтори Уилямс.

— Пораженията са твърде големи, за да се установи със сигурност засега. Може да е била в минирана кола или камион и да се е взривила в момента, в който е минавал автобусът. Както виждате, навсякъде има отломки.

Генерал Уайтхед почука на служебния си лаптоп и картата се смени със сателитна снимка. Изображението беше удивително ясно, макар и заснето от космоса.

Всички се наведоха напред.

По средата на известната улица зееше кратер и около него земята бе посипана с разкривени метални отломки. От разбитите автомобили се издигаше дим. Фасадите на многовековните сгради, оцелели от нацистките бомбардировки, бяха изчезнали.

Но нямаше трупове, забеляза Елън. Ако в района е имало хора, телата им сигурно бяха разкъсани на парченца, толкова малки, че трудно можеха да бъдат разпознати като човешки останки.

Епицентърът бе ограничен между сградите от двете страни; в противен случай кой знае докъде щеше да стигне ударната вълна.

— Боже мой — прошепна министърът на отбраната. — Кой е направил това?

— Господин президент — каза Барбара Стенхаузър, — току-що получихме видеозапис.

Уилямс кимна и тя пусна видеото. Беше от една от десетките хиляди камери за видеонаблюдение из цял Лондон.

В долния десен ъгъл на кадъра имаше цифри, означаващи часа.

7:17:04

— Кога е станала експлозията? — попита Уилямс.

— В седем часа седемнайсет минути и четиресет и три секунди по Гринуич, господин президент — каза генерал Уайтхед.

Елън Адамс закри устата си с ръка, докато гледаше. Беше началото на пиковия час. Слънцето се опитваше да пробие с лъчите си маранята на сивото мартенско утро.

7:17:20 Тротоарът гъмжеше от минувачи. Коли, микробуси и черни таксита чакаха на светофара.

Секундите минаваха. Неумолимо.

7:17:32

— Бягайте, бягайте — прошепна министърът по вътрешна сигурност, седнал до Елън. — Бягайте.

Но разбира се, никой не бягаше.

Един яркочервен двуетажен автобус спря на спирката.

7:17:39 Млада жена се дръпна встрани, за да направи път на по-възрастен мъж. Той се обърна, за да ѝ благодари.

7:17:43

С ужасени очи висшите служители в Ситуационната зала изгледаха още десетки записи, заснети от различни ъгли, на големия екран.

Във втория се виждаше по-ясно как автобусът се приближава към спирката. Ъгълът позволяваше да различат отделни лица. Включително едно момиченце на предната седалка на горния етаж. Най-хубавото място. Мястото, на което всички деца, включително тези на Елън, тичаха да седнат.

Колкото и да се стараеше, Елън не можеше да откъсне очи от момиченцето.

„Бягай. Бягай.“

Но разбира се, във всеки видеозапис, независимо от ъгъла, момиченцето оставаше на мястото си. И после изчезваше.

Не след дълго се получи потвърждение от Великобритания, в сух делови тон. Било е бомба. Заложена в автобуса. Заредена да се взриви в най-лошия възможен момент на най-лошото възможно място.

В пиковия час в центъра на Лондон.

— Някой пое ли отговорност? — попита Уилямс.

— Все още не — каза директорът на вътрешното разузнаване, след като провери записките си.

Вече от всички страни се получаваше информация. Всички знаеха, че най-важното е как ще я използват. И да не допускат да се оплетат в нея.

— Някакви слухове? — попита Уилямс.

Огледа дългата лъскава маса и след като всички други поклатиха глави, спря погледа си на Елън.

— Нищо — потвърди тя.

Но той остана втренчен в нея, сякаш провалът беше неин и само неин. И тя осъзна простата истина: „Той ми няма доверие“. Вероятно трябваше да го осъзнае по-рано, но беше толкова погълната от опитите да се представи добре в новата си работа, че не се беше замисляла.

В самонадеяността си Елън Адамс приемаше, че Уилямс я е избрал за държавен секретар въпреки очевидните им противоречия, защото знаеше, че ще се справи добре с тази работа.

Сега виждаше, че не само не я харесва, но и не ѝ вярва.

Защо тогава бе назначил някого, на когото не вярва, на такава влиятелна позиция?

И част от отговора ѝ стана ясна в тази стая и в този момент.

Защото президентът Дъглас Уилямс не очакваше да избухне международна криза толкова скоро след неговото — или нейното — встъпване в длъжност. Не беше очаквал, че ще се наложи да ѝ се довери.

И така, какво бе очаквал?

Мисълта блесна в ума ѝ като светкавица, но тя нямаше време да разсъждава върху нея.

Имаше много по-належащи и важни проблеми.

Уилямс премести поглед от нея към директора на вътрешното разузнаване.

— Не е ли необичайно? Да не се чува нищо?

— Не е задължително — отговори Тим Бийчъм. — Особено ако е инцидентен случай. Терорист самоубиец, който се е взривил с бомбата.

— Но дори и така да е — изтъкна Елън, като огледа присъстващите, — тези хора обикновено не искат ли целият свят да узнае за това? Не оставят ли някакво изявление, някакво видео в социалните мрежи?

— Има причина никой да не е… — започна генерал Уайтхед, но беше прекъснат от началничката на кабинета на президента.

— Господин президент, британският премиер е на телефона — каза Барб Стенхаузър.

Както всички други в стаята, и тя изглеждаше като току-що вдигната от леглото. Загриженото ѝ изражение не беше замаскирано с грим. Но и да беше сложила, никакво количество не би могло да го скрие.

Касапницата на екрана се смени с угриженото лице на министър-председателя Белингтън, с разрошена буйна коса, както винаги.

— Господин министър-председател, американският народ… — започна Дъглас Уилямс.

— Да, да, добре. Вече знаете какво се случи. Аз също. И честно казано, не знам какво да ви кажа.

Погледна някъде встрани от камерата, където вероятно седяха представители на МИ-5 и МИ-6. Британското разузнаване.

— Имало ли е конкретна цел? — попита Уилямс.

— Не мога да кажа. Засега успяхме само да потвърдим, че бомбата е била в автобуса. Нямаме представа кой е бил вътре или наблизо. Всички пътници и минувачи наоколо са разкъсани на парчета. Мога да ви пратя видео.

— Няма нужда — побърза да го прекъсне Уилямс. — Видяхме достатъчно.

Белингтън вдигна вежди. Не стана ясно дали защото беше впечатлен или подразнен. Но бързо реши да не го прави на въпрос.

Министър-председателят на Великобритания беше вече трета година на този пост и бе изключително популярен сред дясното крило на партията си и консервативната общественост, която бе гласувала за него, защото обещаваше национална сигурност и независимост. Тази експлозия щеше да се отрази много зле на кампанията му за преизбиране.

— Ще отнеме доста време, докато установим самоличността на жертвите — продължи Белингтън. — Преглеждаме всички видеозаписи със софтуер за лицево разпознаване. За вероятния терорист или целта на атентата. Ще ви бъдем благодарни за всяка помощ, която можете да ни предоставите.

— Възможно ли е целта да е била сграда, а не отделен човек? Като атентатите от 11 септември? — попита директорът на вътрешното разузнаване.

— Може би — призна премиерът. — Но в Лондон има по-очевидни цели от „Фортнъм и Мейсън“.

— Може би някой се е ядосал, когато са му поискали сто паунда за следобеден чай — отбеляза министърът на отбраната и се огледа за одобрителни усмивки в отговор на остроумието му.

Никой не оцени шегата.

— Но Кралската академия по изкуствата също е там — изтъкна Елън.

— Изкуство ли, госпожо държавен секретар? — каза Белингтън, като се обърна към нея. — Мислите ли, че някой би причинил такава касапница само за да осуети нечия изложба?

Елън се постара да не се засегне от покровителствения тон, макар да призна пред себе си, че британският акцент винаги звучеше покровителствено за американското ѝ ухо. Когато слушаше британец да говори, винаги долавяше намек за „ти, кретен такъв“.

Сега също го чу. Но премиерът очевидно беше под напрежение и бе разбираемо да изпусне част от парата в нейна посока. Тя щеше да го преглътне. Засега.

А и в интерес на истината, Белингтън бе любима мишена на подчинените ѝ медии, които години наред го обрисуваха като безнадеждно некадърен. Празноглавец, безгръбначно от хайлайфа, парадиращо с произхода си и с високопарни латински фрази. Затова не беше изненадващо, че я гледаше така. Елън трябваше да признае, че той даже показваше изненадваща сдържаност.

— Не е само изкуство, господин министър-председател — възрази тя. — Там се помещава и геоложкото дружество.

— Така е. — Очите му бяха изпитателни, даже проницателни. Изглеждаше много по-интелигентен, отколкото си го бе представяла. — Явно добре познавате Лондон.

— Това е един от любимите ми градове. Тази трагедия е ужасна, невъобразима.

Истина беше. Но последствията можеха да надхвърлят ужаса от човешките жертви и разрушаването на част от богатата история на града.

— Геология ли? — попита министърът на отбраната. — Защо му е на някого да взривява място, където изследват камъни?

Елън Адамс не отговори. Вместо това погледна към екрана и срещна мрачния поглед на британския премиер.

— Геологията е много повече от просто камъни — обясни той. — Тя изучава и залежите на нефт. Въглища. Злато. Диаманти.

Белингтън замълча и погледна Елън Адамс като покана да продължи.

— Уран — каза тя.

Той кимна.

— А той може да се използва за ядрени оръжия. Factum fieri infectum non potest. Стореното не може да бъде поправено — преведе си сам Белингтън. — Но може би можем да предотвратим друга атака.

— Мислите ли, че ще има други, господин премиер? — попита Уилямс.

— Така мисля, господин президент.

— Но къде? — попита директорът на вътрешното разузнаване.

След края на срещата Елън излезе заедно с генерал Уайтхед.

— Казвахте, че може би има причина извършителите да не поемат отговорност. Какво щяхте да обясните?

Той кимна.

Председателят на Обединения комитет на началник-щабовете приличаше повече на библиотекар, отколкото на войник. Интересно, но за сметка на това библиотекарят на Конгреса приличаше повече на воин.

Лицето на генерал Уайтхед беше добродушно, а гласът му — мек. Големите очила му придаваха вид на учен бухал. Но тя бе запозната с военната му биография като рейнджър. Беше се изкачил по йерархичната стълбица от най-ниското ниво, като си бе спечелил не само уважението, но и предаността и доверието на подчинените си.

Генерал Уайтхед спря, като пропусна другите, и я изгледа изпитателно. Погледът му бе настойчив, но не агресивен.

— Каква е причината, господин генерал?

— Не са поели отговорност, защото не им трябва, госпожо държавен секретар. Целта им е нещо съвсем друго. Нещо много по-важно от терористичен акт.

Тя усети как кръвта се оттича от лицето ѝ и се събира в ядрото, в сърцето ѝ.

— И какво би могло да е то? — попита, изненадана и облекчена, когато гласът ѝ прозвуча по-спокойно, отколкото се чувстваше.

— Атентат може би. Може би става дума за хирургична операция с цел да се изпрати послание на определен човек или групировка. Затова не е необходимо официално обявяване. Освен това с мълчанието си биха затруднили действията ни много по-ефективно, отколкото ако поемат отговорност.

— Не бих нарекла случилото се в Лондон „хирургично“.

— Така е. Имах предвид хирургично по отношение на целта. Тясна, много конкретна цел. Ние виждаме стотици жертви, а те може да виждат само една. Ние виждаме ужасяващо разрушение, а те — унищожаването само на една сграда. Въпрос на гледна точка. — Той вдигна ръка към вратовръзката си и като че ли се изненада, когато откри, че е разхлабена. — Едно мога да ви кажа, госпожо Адамс. От личен опит съм се убедил, че колкото по-дълбока е тишината, толкова по-голяма е целта.

— Значи сте съгласен с министър-председателя? Че ще има втора атака?

— Не знам.

Погледна я в очите, отвори уста, но после пак я затвори.

— Можете да ми кажете, господин генерал.

Той се усмихна леко.

— Доколкото мога да преценя, от стратегическа гледна точка това е доста дълбока тишина.

При последната дума от усмивката му нямаше следа. Лицето му бе мрачно.

Навън бродеше хищник. Някъде там. Криеше се в безбрежната тишина.

Не се наложи да чакат дълго.

Когато Елън Адамс се върна в Държавния департамент, часът беше около десет.

Кипеше трескава дейност. Преди да се добере до вратата на асансьора, бе заобиколена от репортери, които я молеха да им даде нещо, с което да нахранят ненаситните си медии. След като слезе от асансьора, тя се отправи с бързи крачки към кабинета си. Мъже и жени тичаха напред-назад по коридора, излизаха и влизаха в кабинети. Нямаха доверие на текстови съобщения и дори на телефонни разговори. Крещяха въпроси, заповеди, докато асистентите търсеха всякакви възможни следи.

— Говорим с всички наши източници — каза Бойнтън, като се приближи бързо до нея. — Международните разузнавателни организации също работят по случая. Освен това се свързахме със специалисти по антитероризъм. С институти за стратегически изследвания.

— Някаква следа?

— Още не. Но някой знае нещо.

След като седна на бюрото си, тя прегледа списъка си с контакти.

— Имам някои имена за теб. Хора, с които се познавам от пътуванията си. Журналисти. Конски мухи, които не вдигат много шум, но попиват много. — Препрати му някои данни. — Използвай името ми. Извини се и обясни.

— Добре. Трябва да отидем в залата за криптирани видеоконференции. Чакат ни.

Когато тя влезе, на екрана се появиха няколко лица.

— Добре дошли, госпожо държавен секретар.

Срещата на „Петте очи“ започна.

Анахита Дахир седеше на бюрото си в Държавния департамент.

Служителите на дипломатическите служби по целия свят бяха инструктирани да предават всяка информация — всичко, което би могло да има връзка със случая. Мястото пулсираше с почти неистова енергия, ефирът бе наелектризиран от изпращани и получавани съобщения. Шифрирани и дешифрирани.

Анахита прегледа данните, стигнали до бюрото ѝ през нощта, като същевременно следеше новините по телевизията. Все повече и повече ѝ се струваше, че журналистите притежават по-добра информационна мрежа от ЦРУ или АНС. Или от Държавния департамент.

Това ѝ напомни за Гил и тя отново се изкуши да го потърси. Да провери дали знае нещо. Но подозираше също, че идеята не идва толкова от мозъка ѝ, колкото от едно място малко по-надолу. И че не е сега времето да се занимава с това.

Като младши сътрудник в пакистанския отдел на Държавния департамент тя нямаше достъп до високите нива на комуникация. Занимаваше се със събиране на по-банални сведения от обикновени информатори. Неща от рода на къде е обядвал този или онзи член на правителството, с кого и какво е поръчал.

Но дори тези съобщения трябваше да се четат внимателно.

„Петте очи“ беше псевдонимът на съвета на разузнавателните служби на Австралия, Нова Зеландия, Канада, Великобритания и САЩ. Елън не беше чувала за тази организация на англоезичните съюзници, докато не стана държавен секретар.

Поради стратегическото си положение „Петте очи“ на практика обхващаха цялата планета. Но дори те не знаеха нищо. Даже слухове. Да не говорим за гръмки декларации, появили се в рамките на часове след експлозията.

Адамс се включи във видеоконференцията с колегите си от другите четири държави и началниците на съответните разузнавателни служби. Петимата шпиони и петимата министри бързо и сбито споделиха всичко, което знаят. Всичко, което бяха научили службите им. Тоест на практика нищо.

— Нищо ли? — попита британският външен министър. — Как е възможно? Стотици загинаха. Още повече са ранени. Центърът на Лондон е като след бомбардировки. Това не беше пиратка, беше адски мощна бомба, по дяволите.

— Вижте, ваша светлост — каза австралийският външен министър, като наблегна ненужно на почетното обръщение. — Няма нищо. Следим всяка разузнавателна информация от Русия, Близкия изток и Азия. Не спираме да търсим, но засега е пълна тишина.

„Дълбока тишина“ — спомни си Елън думите на генерала.

— Сигурно е някоя самотна откачалка с достатъчно умения и натрупан яд за нещо — предположи министърът на външните работи на Нова Зеландия.

— И аз така мисля — каза директорът на ЦРУ, който представляваше разузнаването на САЩ. — Ако беше терористична организация като „Ал Кайда“ или ИДИЛ…

— „Аш-Шабааб“ — добави главният разузнавач на Нова Зеландия.

— Патаните… — вметна австралийският му колега.

— Сега ще ги изброяваме ли? — попита язвително британският външен министър. — Защото нямаме време.

— Въпросът е… — започна австралийският разузнавач.

— Да, какъв е въпросът? — прекъсна го британският външен министър.

— Добре — намеси се канадецът. — Стига толкова. Да не се караме. Всички знаем какъв е въпросът. Ако бомбата беше заложена от някоя от стотиците известни терористични организации, те вече щяха да са поели отговорност.

— Ами ако е от неизвестните? — попита директорът на ЦРУ. — Представете си, че се е появила нова?

— Е, те не се появяват просто така, нали? — каза новозеландецът. Обърна се за подкрепа към австралийския си колега.

— Нова организация, която е в състояние да направи такова нещо — каза той, — не би стояла дълго в неизвестност. Ще започнат да се хвалят наляво и надясно.

— Възможно ли е — намеси се Адамс — да не поемат отговорност, защото не им е необходимо?

Всички „очи“ и погледи се обърнаха към нея, сякаш бяха изненадани, че празният стол се е научил да говори. Британският външен министър изпухтя, ясно показвайки раздразнението си, че новият американски държавен секретар им губи времето, като си мисли, че има да каже нещо умно.

Директорът на ЦРУ видимо се смути.

Елън просто продължи и обясни това, което ѝ беше казал генерал Уайтхед. Фактът, че го е казал генерал и председател на Обединения комитет на началник-щабовете, придаваше на думите ѝ по-голяма тежест, отколкото ако ги бе измислила сама. На Елън всъщност не ѝ пукаше. Тя не искаше одобрението или уважението им, а само да привлече вниманието им.

— Госпожо държавен секретар — каза британският външен министър, — главната цел на терористите е да всяват ужас. Методите им на действие не включват оставане в неизвестност.

— Да, благодаря — каза Елън.

— Може би са фенове на Алфред Хичкок — намеси се канадецът.

— Да, да — измърмори британският външен министър. — Или на Монти Пайтън.

— Хайде да даваме нататък…

— Какво имахте предвид? — попита Елън канадеца.

— Имах предвид думите на Хичкок, че затворената врата е по-страшна от отворената. Спомнете си, когато сте били дете, през нощта. Как се взирате в затворената врата. Как се опитвате да си представите какво има зад нея. Запълвате неизвестното с въображението си. И сигурно не сте си представяли, че зад вратата стои някоя добра фея, която ви носи кученце или кейк.

Замълча и на Елън ѝ се стори, че гледа право към нея.

— Ако някой планира нещо истински унищожително, няма да ни остави да отворим вратата. Ще я отвори едва когато е готов да приведе в действие крайния си план. Вашият генерал е прав, госпожо държавен секретар. Истинският източник на страха е неизвестното. Истинският ужас дебне в тишина.

Всички се умълчаха. И изведнъж тишината се взриви. Елън подскочи на стола, когато секретните телефони на всичките ѝ колеги зазвъняха едновременно.

При британския външен министър един служител прошепна нещо на ухото на началника си.

— Боже мой — възкликна той и погледна с ужас екрана точно в момента, когато Бойнтън се наведе към Елън Адамс.

— Госпожо държавен секретар, в Париж е станала експлозия.

Глава 5

Самолетът кацна на франкфуртското летище с десет минути закъснение, но Насрин Бухари все още имаше време да хване автобуса.

Когато машината спря до терминала, тя погледна часовника си и го нагласи на 16:03. Не смееше да носи телефон, дори такъв с предплатена карта. Не можеше да рискува.

Ядрените физици, както бе казала на съпруга си учител, инстинктивно избягват всякакви рискове. В отговор той се засмя и изтъкна, че няма по-рискована от нейната професия.

А това, което правеше сега, бе толкова далеч от зоната ѝ на комфорт, че можеше да се сравни с пътуване до друга планета.

Или до Франкфурт.

Около нея в самолета пътниците започнаха да включват телефоните си; чуваше се шепот, после стенания, после викове. Нещо не беше наред.

Д-р Бухари обаче не смееше да говори с никого. Затова изчака да влезе в сградата на терминала и едва там се приближи до един от телевизорите в салона.

Отпред се беше събрала голяма тълпа и тя застана твърде назад, за да чуе какво се говори, дори ако разбираше езика.

Но виждаше картината. И прочете надписите в долната част на екрана.

Лондон. Париж. Сцени на почти апокалиптично разрушение. Тя съзерцаваше екрана като вцепенена. Искаше ѝ се Амир да беше до нея. Не за да ѝ каже какво да прави, а за да хване ръката ѝ. За да не се чувства сама.

Знаеше, че това е съвпадение. Нямаше нищо общо с нея.

Не можеше да има.

И все пак, когато се дръпна назад и се обърна, тя забеляза младия мъж, който беше слязъл с нея от самолета и сега стоеше на няколко крачки.

Той не гледаше телевизора. Не гледаше сцените от касапницата.

Гледаше нея с изражение, тя бе почти сигурна в това, на човек, който я познава. И с презрение.

— Седнете — нареди президентът Уилямс, като за момент вдигна очи от записките си и после отново ги сведе към листа.

Елън Адамс седна срещу него в Овалния кабинет.

Мястото беше все още топло от главата — или задните части — на вътрешното разузнаване.

Телевизорите зад нея бяха включени на различни канали, всички показваха политически коментатори или сцени от терористичните актове.

На идване с ескорта си от службата за дипломатическа охрана с включени сирени Елън бе прочела брутално кратките сводки от международните разузнавателни служби. Повечето не предлагаха, а искаха, молеха за информация.

— След двайсет минути ще има среща на кабинета в пълен състав — каза Уилямс, като свали очилата си и я погледна изпитателно. — Но трябва да получа представа какво се случва и дали сме застрашени. Има ли риск за нас?

— Не знам, господин президент.

Той стисна устни и дори от другата страна на масивното бюро Елън чу шумното му вдишване. Сякаш се опитваше да преглътне гнева си.

Но той беше твърде голям, за да се укроти. Гневът се изля навън с вълна от слюнка и ярост.

— Какво трябва да значи това, мамка му!

Думите — думата — буквално изригнаха от него. Елън го беше чувала да ругае така много пъти, но никога не бе насочено лично към нея, и с такава сила.

И толкова несправедливо.

Но сега не беше време да се оплаква от несправедливостите на живота.

Крясъците на Уилямс бяха предизвикани от страх, даде си сметка тя, като с мъка устоя на импулса да избърше пръските от слюнката му от лицето си.

Тя също се страхуваше. Но неговият страх беше усилен неимоверно от осъзнаването, че ако не е достатъчно внимателен, ако не действа достатъчно бързо и умно, следващите ужасяващи кадри ще бъдат от Ню Йорк или Вашингтон. От Чикаго или Лос Анджелис.

Точно сега ли трябваше да се случи това — само няколко седмици след встъпването му в длъжност, докато все още свикваше с работата в Белия дом? Още по-зле. Трябваше да работи със съвсем нов екип. Интелигентни мъже и жени, но все още ненавлезли в тънкостите на занаята.

И още по-лошо — бе наследил осакатена държавна администрация, пълна с некадърните фигуранти на предишното правителство.

Не беше просто страх. Президентът на Съединените щати бе захвърлен във всепоглъщащата територия на ужаса. И не беше само той.

— Мога да ви кажа само това, което знаем, господин президент. Фактите, без спекулации.

Той я погледна изпитателно. Елън Адамс беше най-политическото му назначение. И това я правеше най-слабото звено в и без това много слабата верига.

Тя отвори папката, която държеше в скута си.

Намести очилата си и прочете:

— Експлозията в Париж се случи в три и трийсет и шест местно време. Бомбата е била в автобус, пътуващ към предградието Сен Дени в Десети…

— Да, знам всичко това. Целият свят го знае. — Уилямс посочи телевизорите. — Кажете ми нещо, което не знам. Нещо, което ще помогне.

От втората експлозия бяха минали по-малко от двайсет минути. Елън искаше да се оправдае, че не е имало време да съберат информация. Но той знаеше и това.

Тя свали очилата си, потърка очите си и го погледна.

— Нямам нищо повече.

Въздухът запращя като наелектризиран от яростта му.

— Нищо ли? — повтори пресипнало той.

— Да излъжа ли искате?

— Искам да проявите поне някакво подобие на компетентност.

Елън си пое дълбоко дъх и се опита да измисли какво да каже, за да не го разгневи още повече. И да престанат да губят ценно време.

— Всички разузнавателни служби на съюзниците преглеждат съобщения и постове в интернет. Претърсват тъмната мрежа за скрити сайтове. Анализираме видеозаписите, за да се опитаме да разпознаем терориста или възможната му мишена. Досега в Лондон сме идентифицирали една вероятна цел.

— И тя е?

— Геоложкото дружество.

Докато казваше това, тя отново видя лицето на момиченцето. На горния прозорец. Гледащо напред, по „Пикадили“. С поглед, устремен към бъдеще, което нямаше да се случи.

Уилямс понечи да каже нещо. Явно нещо пренебрежително, помисли си Елън. Но се сдържа. Кимна.

А в Париж?

— В Париж е странно. Би било логично взривът да стане на някое известно място. В Лувъра или „Нотр Дам“. Резиденцията на президента.

Уилямс се наведе напред. Вече с повече интерес.

— Но автобус номер 38 не се е намирал в близост до никаква вероятна цел. Просто е пътувал по широк булевард. Наоколо дори не е имало много хора. Не е било пиков час. Няма видима причина изривът да стане там. И все пак бомбата е избухнала.

— Да не е станало по погрешка? — попита Уилямс. — Твърде рано или твърде късно?

— Да, възможно е. Но проверяваме друга теория. Автобус номер 38 минава покрай няколко железопътни гари. Всъщност, когато се е взривил, е пътувал към Gar du Nord.

— Гара „Север“. Оттам заминават експресите „Евростар“ за Лондон.

Дъглас Уилямс се оказа по-умен, отколкото Елън бе подозирала.

Или поне бе пътувал доста.

— Точно така.

— Мислите ли, че някой в автобуса е пътувал за Лондон?

— Напълно възможно. Преглеждаме видеозаписите от всяка спирка, но Париж не е толкова добре покрит със система за видеонаблюдение, колкото британската столица.

— Човек би очаквал, че след случилото се през 2015 г.… — измърмори Уилямс. — Нещо друго от Лондон?

— Още не. Нямаме предположения за евентуалната цел на атентата и за съжаление, почти всички в автобуса са носили чанта, раница или нещо друго, в което може да се побере взривно устройство. В допълнение към обичайните канали помолих бившите си колеги от информационните агенции да ни дадат всичко, което може да са чули техните журналисти и информатори.

Президентът замълча за момент. Барбара Стенхаузър ги погледна от дивана, откъдето следеше разговора и потока от информация.

— Това и сина ви ли включва? — попита Уилямс. — Доколкото си спомням, той има добри връзки.

Атмосферата изведнъж се смрази. Крехкото разбирателство, което бяха постигнали, се разби на парчета.

— Господин президент, не мисля, че е уместно да замесваме сина ми в това.

— А пък аз не мисля, госпожо държавен секретар, че е уместно да пренебрегвате въпрос от върховния главнокомандващ.

— Той не работи в нито една от бившите ми агенции.

— Не е в това въпросът, нито е проблем. — Гласът на Уилямс затрепери. — Той ви е син. Има връзки. Предвид случилото се преди няколко години, може да знае нещо.

— Спомням си какво се случи, господин президент — отговори тя с леден тон. — Нямам нужда от напомняне.

Двамата се втренчиха заплашително един в друг. Барб Стенхаузър осъзна, че вероятно трябва да се намеси. Да възстанови цивилизования тон на разговора. Да го върне към нещо полезно и конструктивно.

Но не го направи. Беше ѝ любопитно да види докъде ще стигнат. Ако разговорът не беше конструктивен, поне можеше да се окаже поучителен.

— Щеше да ми каже, ако знаеше нещо за експлозиите.

— Нима?

Пукнатината между тях се превърна в пропаст. И двамата бяха застанали на ръба и всеки момент можеха да полетят с главата надолу в нея.

Барб Стенхаузър подозираше, че президентът не харесва Елън Адамс, защото бе използвала огромната си медийна мощ, за да подкрепи съперника му за номинацията на партията. В този процес бе унижавала Уилямс при всяка възможност. Омаловажаваше го, представяше го като некомпетентен и демагог. Неподготвен за високия пост.

Страхливец.

Дори бе обявила конкурс за най-находчивия прякор, който читателите можеха да му измислят.

Дъг Уилямс стана „Недъг Уилямс“ а след неуспеха му на партийния конгрес в Айова му присъдиха „Медала на провала“.

Тези прякори все още преследваха президента навсякъде, където се появеше, в шушукането на политическите му врагове. Един от които беше Елън Адамс. И изглеждаше, че издигането ѝ на поста държавен секретар не е променило нищо.

Медала на Недъг Провала.

Стенхаузър осъзна, че толкова се е концентрирала върху шефа си, че не се е замислила защо Адамс толкова не харесва Уилямс.

Като ги гледаше сега, си даде сметка, че е подценила чувствата им.

Това не беше просто нехаресване. Това, което усещаше в Овалния кабинет, не беше обикновен гняв. Беше омраза, толкова силна, че началничката на кабинета на президента имаше чувството, че прозорците ще се пръснат от напрежението.

Сега тя се запита какви спомени ги свързват. Какво се беше случило преди няколко години?

— Свържете се с него — почти изкрещя Уилямс. — Веднага. Или сте уволнена.

— Няма как да го намеря. — Елън почувства, че бузите ѝ пламнаха, когато призна това. — Не поддържаме връзка.

— Ами установете връзка.

Елън поиска от телохранителя си, стоящ точно зад вратата, телефона си и изпрати съобщение на Бетси. Помоли я да се свърже със сина ѝ и да провери дали има някаква информация за експлозиите.

След няколко минути се получи отговор.

— Дайте да видя — каза Уилямс, като протегна ръка.

Елън се поколеба, но му даде телефона си. Той погледна съобщението и се намръщи.

— Какво означава това?

Сега тя на свой ред посегна за телефона.

— Това е код, който със съветничката ми използваме. Измислихме го като деца, за да сме сигурни, че някой не се представя за някоя от нас.

На дисплея бяха изписани думите: Една логическа грешка влязла в бара…

Той ѝ върна телефона, като промърмори:

— Интелектуални глупости.

„Тъпак“ — помисли си Елън и написа: При силен вятър дори пуйките могат да летят. После сложи телефона на писалището.

— Може да отнеме време. Не знам къде е. Може да е навсякъде по света.

— Може да е в Париж — измърмори Уилямс.

— Да не би да намеквате…

— Господин президент — намеси се Стенхаузър. — Време е за заседанието на правителството.

Анахита Дахир вдигаше очи от време на време, за да гледа кадрите, но най-вече за да чете надписите в долната част на телевизора на стената в големия отворен офис. Искаше да види дали медиите имат повече информация от нея, което не би било трудно.

Първата бомба в Лондон бе избухнала в 2:17 сутринта.

Втората в Париж — преди по-малко от час, в 9:36.

Но докато гледаше сцените, безбройните повторения от моментите на взривовете, Анахита осъзна, че има някаква грешка. В Лондон беше светло, тъй че нямаше как да е станало посред нощ. А в Париж очевидно не беше час пик.

После поклати глава и промърмори под носа си, след като осъзна грешката си. Американските новинарски канали даваха часа по източноамериканско време. В такъв случай в Европа би трябвало да бъде…

Тя направи бързо изчисление, като прибави необходимите часове, и изведнъж се вцепени. Втренчена право напред.

Внезапно, за свой ужас, осъзна това, което изглеждаше очевидно.

Анахита трескаво започна да прехвърля документите върху бюрото си.

— Какво правиш? — попита колежката ѝ в съседство. — Нещо не е наред ли?

Анахита не слушаше; продължи да рови, като шепнеше тревожно:

— О, моля те, моля те.

Намери това, което търсеше.

Стисна листа хартия. Но ръцете ѝ трепереха толкова силно, че се наложи да го сложи на бюрото, за да го прочете.

Съобщението, което бе получила снощи. Шифърът.

Грабна листа и хукна в кабинета на началника си, но го нямаше.

— На заседание е — каза секретарката му.

— Къде? Трябва да го видя. Спешно е.

Секретарката знаеше, че Анахита е младши служител, и я изгледа подозрително. После посочи нагоре, към небето или към малко по-долното ниво от него — офисите край Махагоновия коридор на седмия етаж.

— Слушай, знаеш какво става. Няма да прекъсна заседание с началника на кабинета.

— Трябва. Става въпрос за едно съобщение, което дойде снощи. Моля те.

Секретарката се поколеба, но като видя почти паническото изражение на младата жена, вдигна телефона и се обади.

— Извинявайте, но Анахита Дахир е тук. Младшата служителка от отдела за Пакистан, да. Казва, че става дума за някакво съобщение, което се е получило снощи. — Секретарката изслуша шефа за секунда, после погледна Анахита. — За съобщението, което си показала на шефа, ли става дума?

— Да, да.

— Да, господин началник.

Изслуша отново отговора му, каза „да“ и затвори.

— Ще говори с теб, когато се върне.

— Кога ще бъде това?

— Не се знае.

— Не. Не, не, не. Трябва да го видя веднага.

— Тогава ми го остави. Ще му го покажа, когато се върне.

Анахита притисна листа до гърдите си.

— Не. Аз ще го направя.

Върна се на бюрото си и отново погледна листа.

„19/0717, 38/1536“ — това бяха номерата на взривените автобуси и точният час на експлозиите.

Не беше шифър. Беше предупреждение.

И имаше още едно.

„119/1848“ — автобус номер 119 щеше да се взриви в 18:48 същата вечер. Ако беше в Америка, имаха осем часа.

Ако беше в Европа… Тя погледна таблото с часовници, показващи часа в различните зони.

В по-голямата част от Европа часът вече бе 16:30. Имаха малко повече от два часа.

Анахита Дахир беше обучена да прави това, което ѝ е казано. Като добро ливанско момиче тя винаги следваше правилата. Беше го правила цял живот. Не беше просто втълпено; беше ѝ вродено.

Тя се подвоуми. Можеше да изчака. Трябваше да изчака. Беше ѝ наредено да изчака. Само че това не можеше да чака. И те не знаеха това, което знаеше тя.

Заповедите, основани на незнание, не би трябвало да бъдат меродавни. Нали?

Тя снима числата и поседя няколко минути втренчена в тях. Още една минута. И още една. Секундните стрелки на всички часовници на стената, във всички часови зони по света, тиктакаха. Отмерваха. Сякаш цялата планета участваше в това обратно броене.

Тик-так. Тик-так.

Укоряваха я за нерешителността ѝ. Тик-так. Тик-так.

Анахита Дахир се изправи така рязко, че столът ѝ падна. Дейността в голямата зала беше толкова трескава, че само колежката ѝ на съседното бюро забеляза.

— Ана, добре ли си?

Но вече говореше на гърба на Анахита, която с бързи крачки се отдалечаваше към вратата.

Глава 6

Насрин Бухари гледаше как автобус номер 61 от летището за центъра на Франкфурт се приближава към спирката.

Вече беше ясно, че мъжът я следи. Но тя не можеше да направи нищо срещу това. Почти изключено беше да му се измъкне.

Оставаше само да се надява, че щом стигне до целта си, хората там ще знаят какво да правят.

Вече беше близо. Въпреки всичко бе стигнала толкова далеч. Съжаляваше, че не може да се обади на Амир. Да чуе гласа му. Да му каже, че е в безопасност, и да чуе, че и при него всичко е наред.

Тя седна и се престраши да погледне назад. Мъжът седеше през няколко седалки зад нея.

Насрин бе толкова съсредоточена да следи действията на вече познатия мъж, че не забеляза другия.

Анахита чакаше пред редицата асансьори. Само един водеше директно в Махагоновия коридор. Облицован, както можеше да се очаква, с махагонови панели, той бе достъпен само със специална карта.

Нямаше друг начин да се изкачи, а Анахита, разбира се, нямаше карта. Нито пълномощие да ходи там.

Но жената, която чакаше асансьора, почти със сигурност имаше.

Стоеше втренчена в телефона си и пишеше трескаво нещо. Изглеждаше напрегната.

Сега всички изглеждаха напрегнати, от охраната до големите шефове.

Анахита обърна табелката с името си, за да не се вижда, и се приближи до асансьора с решителни крачки. Спря пред него, погледна затворената врата, въздъхна нетърпеливо и промърмори нещо под носа си.

После и тя извади телефона си и се втренчи в него, като се опита да си придаде съсредоточен вид. С наведена глава. Вглъбена.

— Извинете… — започна другата жена, явно озадачена коя е тази непозната. И защо искаше да се качи на седмия етаж.

Анахита я погледна и вдигна ръка, сякаш казваше: „Един момент“. И продължи да пише уж жизненоважното си текстово съобщение.

За да изглежда правдоподобно, написа: Къде си? Чу ли новините?

Асансьорът дойде и другата жена, която отново бе забила нос в телефона си, се качи; Анахита — след нея.

Всички тук са в паника — продължи да пише, когато вратата се затвори. Някаква представа?

За нула време бяха на седмия етаж.

Телефонът на Гил Бахар извибрира с входящо съобщение.

Той се размърда на стола, прочете го; после раздразнено изключи дисплея, без да отговори. Не му беше до тези глупости.

Няколко минути по-късно, когато автобусът потегли и той вече можеше спокойно да отмести поглед от целта си, отново отвори телефона и изпрати бърз отговор.

В автобус във Франкфурт. Повече по-късно.

Бетси препрати отговора без коментар точно когато Елън отиваше на заседанието на правителството.

Тя го прочете, после предаде телефона си на агента на Сикрет Сървис на вратата, който го остави при другите апарати, поверени му на съхранение.

Когато Адамс влезе в стаята, няколко нейни колеги министри я погледнаха и казаха: „Мръсна жена“.

Тя се усмихна на шегата. Знаеше, че някои се смеят с нея. Други — на нея.

Фразата стана хит в интернет и „Мръсна жена“ бързо бе възприето от феминистките организации като призив за обединение срещу токсичното мъжкарство.

Като огледа масата, Елън не би нарекла никого от колегите си „токсичен“.

Знаеше, че това е селекция от най-големите умове на страната. Във финансите, в образованието, в здравеопазването. В националната сигурност.

Нито един от тях не беше опетнен от нелепото управление на изминалите четири години. Но в резултат от това никой нямаше пресен опит на най-високото ниво на властта. Бяха умни, някои дори блестящи специалисти, отдадени, добронамерени и трудолюбиви. Но нямаше дълбочина на знанието, институционална памет. Нямаше създадени лични и професионални контакти. Доверието между това правителство и света извън тези стени тепърва трябваше да се изгражда.

За бога, все още трябваше да се изгражда и между тези стени.

Предишната власт бе изчистила всички, които критикуваха политиката ѝ. Наказваше несъгласните. Заглушаваше всички критици, от сенатори до членове на Конгреса, от министри и началници на кабинети до чистачките.

Изискваше се пълна лоялност към президента Дън и неговите решения, колкото и егоистични, неинформирани и откровено опасни да бяха те.

Компетентността бе заменена от сляпа вярност като определящ фактор за наемане на работа във все по-неадекватната администрация.

Когато пое поста държавен секретар, Елън Адамс бързо осъзна, че няма такова нещо като „дълбока държава“. Нямаше нищо „дълбоко“. Нищо скрито. Експерти от кариерата и политически назначения обикаляха залите, виждаха се на заседания, ползваха общите тоалетни и маси в кафетериите.

Онези, които бяха оцелели от управлението на Дън, гледаха с облекчението на бойци, които най-сетне са се измъкнали от ужаса на обречена война. Ужас, в който те самите бяха участвали.

И сега, месец по-късно, идваше тази криза.

— Елън — обърна се към нея президентът Уилямс, — какво можете да ни кажете?

Като гледаше самодоволното му изражение, след като хвърли тази граната в ръцете ѝ, Елън осъзна, че не цялата злоба срещу нея идваше от опозицията.

Не всеки искаше старите рани да заздравеят.

Анахита изчака другата жена да слезе първа, като ѝ даде знак с ръка и каза едновременно учтиво и уверено:

— Моля.

Моля те. Моля те.

Спря до асансьора, уж да прочете друго важно съобщение, но всъщност за да изчака жената да влезе в една стая.

После погледна към дъното на дългия коридор.

Тик-так, тик-так, тик-так.

Прочутият Махагонов коридор. Имаше чувството, че е попаднала в някакъв мъжки клуб в Ню Йорк или Лондон. Коридорът пред нея беше широк и облицован с тъмни панели, на стените висяха портрети на бивши държавни секретари. Стори ѝ се, че подушва миризма на пури.

Всъщност ароматът бе на ориенталските лилиуми, подредени в красива композиция на лъскава странична масичка по средата на коридора.

Махагоновият коридор беше великолепен. Самото му предназначение бе да е великолепен. За да впечатлява гостите, както чуждестранни, така и местни. Да олицетворява могъщество и постоянство.

От двете страни на високата двойна врата по средата на коридора стояха двама телохранители. Това сигурно беше кабинетът на държавния секретар, досети се Анахита.

Тя не искаше да ходи там. Трябваше да намери заседателната зала. Но коя от вратите беше? Не можеше да провери всичките.

Охранителите я погледнаха.

Анахита взе решение. Сега нямаше да бъде дъщеря на майка си. Или на баща си. Беше време да бъде друга.

Сега трябваше да бъде решителна като Линда Матар[1], своя пример за подражание.

След като изключи телефона си и активира защитата му, тя тръгна с уверени крачки по коридора право към охранителите.

— Аз съм служител от Пакистанския отдел на дипломатическата служба. Изпратиха ме да предам важно съобщение на началника си лично. Къде е заседателната зала?

— Служебната ви карта, госпожо?

Госпожо?

Тя му я показа.

— Нямате достъп до този етаж.

— Да, знам. Но ме изпратиха да предам това съобщение. Слушайте, претърсете ме, пазете ме, правете каквото искате, но трябва да предам това съобщение. Веднага.

Тик-так, тик-так, тик-так.

Охранителите се спогледаха. След кимване на по-старшия от тях колежката му набързо опипа дрехите на Анахита, след което я заведе до врата без номер и табела.

Анахита почука. Веднъж. Два пъти. По-силно. Още по-силно.

Линда Матар. Дишай. Линда Матар. Дишай.

Вратата се отвори.

— Да — каза слаб младеж с лице като на невестулка. — Какво има?

— Трябва да говоря с Даниел Холдън. Казвам се Анахита Дахир. Той ми е шеф. Имам съобщение за него.

— Имаме заседание. Не може да го…

Линда Матар.

Анахита мина покрай мъжа.

— Хей — извика той.

Всички лица около масата се обърнаха. Анахита спря и вдигна ръце в жест на капитулация. За да им покаже, че не иска да им направи нищо лошо. Огледа лицата, търсейки…

— Какво, по дяволите, правиш тук?

Даниел Холдън се изправи. Гледаше я яростно.

— Съобщението.

Охранителите тръгнаха към нея, но шефът ѝ каза:

— Познавам я. Всичко е наред. — После съсредоточи вниманието си върху Анахита. — Знам, че мислиш, че съобщението ти е важно. Днес всичко е важно, включително — и особено — това, което обсъждаме в момента. Сега, ако обичаш, излез. Ще говорим по-късно.

Тонът му беше спокоен, но твърд.

Линда Матар не би търпяла такова покровителствено отношение.

Но Анахита Дахир не беше като нея. Тя кимна и — с пламнало лице — направи крачка назад.

— Извинявайте, господине.

После, като пропъди всякакво влияние от майка си и баща си и вродената си необходимост да се подчинява, тя се обърна, стисна ръката му и пъхна смачкания лист в нея.

— Прочетете го. Прочетете го, за бога. Ще има още един взрив!

Той погледна след Анахита, докато тя излизаше, и се изкуши да я извика да се върне. После погледна листа и видя, че няма никакво споменаване за друг взрив, а само цифри и символи. Тази Анахита явно беше просто поредната паникьосана младша служителка, която се мислеше за по-важна, отколкото беше в действителност. Сега нямаше време за това.

Прибра листа в джоба на сакото си и като реши да го погледне по-късно, се върна на мястото си и се извини за прекъсването.

Тик-так, тик-так, тик-так.

Отвън охраната заведе Анахита до асансьора и изчака да се качи.

Тя се върна на бюрото си няколко етажа по-долу, знаейки, че се е провалила.

По изражението на шефа си разбра, че няма да прочете съобщението. Поне не навреме.

Е, поне се беше опитала. Направи всичко по силите си.

Тя погледна телевизорите, сцените от Париж и Лондон. Ранените мъже и жени, покрити с пепел, прах и кръв. Минувачите, които се опитваха да спрат кръвотечението от смъртоносни рани. Коленичили и хванали ръцете на умиращите. Гледащи нагоре. Търсещи помощ.

Това бяха сцени на ужасни разрушения, кървава касапница. Безкраен цикъл от записи от охранителни камери, на които мъже и жени, като в мита за Прометей, биваха убивани безброй пъти.

До следващата експлозия може би оставаха малко повече от два часа, ако можеше да се вярва на това съобщение, на това предупреждение.

Анахита знаеше, че има още едно нещо, което може да опита. Нещо, което не искаше да прави, но сега се налагаше.

Влезе във фейсбук и намери един бивш съученик. Чрез него се свърза с друга жена, а от нея получи друго име.

Двайсет ценни минути по-късно получи това, което ѝ трябваше.

Координатите на някого, когото мразеше.

Държавният секретар Адамс излезе рано от заседанието на правителството и сякаш за стотен път, откакто бе станала от леглото в 2:35 тази сутрин, пътуваше между Белия дом и Мъгливото дъно.

Щом пристигна в Държавния департамент, отиде в личната си заседателна зала, където извика началника на кабинета си Чарлз Бойнтън и други помощници.

Проведоха обаждания до информатори, чуждестранни колеги, специалисти по сигурността.

В сегашния информационен вакуум колективният разум в кабинета на държавния секретар реши, че няма да има нова атака. Или дори да имаше, едва ли щеше да бъде на американска земя.

Затова, макар и трагично, случващото се не беше проблем на националната сигурност. Щяха да помогнат на съюзниците си по всякакъв начин, но това, което трябваше да внушат на американците, беше увереност, че са в безопасност.

Когато Елън го притисна, директорът на Бюрото за разузнаване и външнополитически изследвания призна, че няма доказателства в никоя от двете посоки, но тъй като никоя терористична организация не поемаше отговорност, изглеждаше логично да се предположи, че двата взрива са дело на вълци единаци, работещи в синхрон.

— Как е възможно това? — попита Елън. — По дефиниция вълците единаци не работят в синхрон.

— Може би е малка глутница.

— Аха — измърмори тя и реши да не губи време и усилия да спори за това.

Сега, седнала в личната си заседателна зала, тя слушаше доклади, които не съдържаха нищо ново, и се питаше колко голяма грешка беше решението ѝ да си тръгне от заседанието на правителството.

Елън Адамс знаеше, че на това високо ниво в политиката човек може да бъде или ловец, или дивеч.

Но нека да правят каквото щат. Тук беше мястото, където имаше най-голяма полза от нея.

— Свържете ме с директора на вътрешното разузнаване. Имам няколко въпроса към него.

Глава 7

Първата бомба бе избухнала само преди няколко часа, но счетоводителите вече седяха в кабинета на Катрин Адамс, за да я предупредят за предстояща криза в собствената ѝ фирма.

— Не можем произволно да прехвърляме пари в нашите чуждестранни клонове — обясни ръководителят на счетоводния отдел на Международния медиен корпус. — Трябва да има обосновка. Така, докато се усетим, ще сме оставили да изтекат един милион долара.

— Произволно ли? — възрази главният редактор на новинарския отдел. — Изкара ли си главата от задника за достатъчно дълго, че да забележиш… — Махна с ръка към мълчаливите монитори с ужасните кадри, излъчвани по новинарските канали в страната и в чужбина. — Това не е ли достатъчно основание? Моите журналисти имат нужда от подкрепа, а тя може да се получи само под формата на пари. Веднага.

— Ако получим фактури… — започна един от счетоводителите.

— Да бе, да. Написани с кръв специално за теб? — изкрещя редакторът.

И двамата погледнаха гневно Катрин.

Тя беше изпълнителен директор само от няколко месеца и това бе първото ѝ истинско изпитание. Но беше израснала в семейство на журналисти и бе наблюдавала достатъчно как майка ѝ се справя с журналистически и политически проблеми. С въпроси на справедливостта. Как лавираше между амбиции и авторитети, с каквито изобилстваше както в журналистиката, така и в политиката. И които често затъмняваха слънцето. И замъгляваха разума.

Родителите ѝ обсъждаха всичко това вечер на масата. Откакто Катрин се помнеше. Беше преминала добра школовка за тази работа. Откакто се помнеше.

Докато полубрат ѝ наследи собствения си баща в журналистиката, Катрин наследи майка им в бизнеса.

Но нищо не можеше да я подготви за сегашната ситуация. Това, което бе научила, беше изкуството да изглежда уверена, когато всъщност иска да избяга, да се скрие под масата и да остави някой друг да взема решенията.

— Трябва да действаме разумно — изтъкна главният счетоводител. — Ако ни проверят и нямаме доказателства къде са отишли парите…

— Какво ще стане? — сопна се редакторът. — Ще се свърши светът ли? Не разбираш ли? Журналистите са на първа линия. Те получават информация за тези бомби по-бързо от специалните служби. И как го правят? Като питат любезно? Като казват „моля“ и „благодаря“? Като предлагат мляко и…

— Разбирам за какво говориш, но трябва да дадеш на журналистите си да разберат, че това не са техните пари. Да се държат като зрели хора…

Счетоводителят погледна Катрин за подкрепа.

„Кажи нещо — помисли си тя. — Вземи нещата в свои ръце. Поеми отговорност. За бога, кажи нещо.“

— Като зрели хора ли? Имаш ли представа какво е необходимо, за да отразяват войни, бунтове — разпали се главният редактор. — Да посветиш години, докато си създадеш контакти в терористичните организации, да не говорим за разузнавателните служби, което може да е дори по-опасно. Това изисква две неща. Кураж и пари. Те осигуряват куража и тъй като вие тук не можете да предложите от него, можете поне да осигурите парите. Веднага. — Обърна се гневно към Катрин: — Ти им обяснявай. Аз се отказвам.

Стаята се разтресе от затръшването на вратата след него. Счетоводителите погледнаха Катрин и зачакаха. И чакаха.

„Просто го направи“ — помисли тя.

— Оставяме парите да изтичат, Катрин.

Тя погледна редицата телевизори зад себе си. Сцените в Лондон и Париж. После отново погледна главния счетоводител. Стар семеен приятел.

— Направете го.

Когато той събра документите и хората си и си тръгна, тя видя, че има имейл от майка си. Молеше главният редактор на новинарския отдел да съобщава на Държавния департамент всяка информация, събрана от техните журналисти, която би могла да помогне.

Преди да я пуснат в ефир.

Катрин не попита шефа на новините дали смята да го направи. И шефът на новините не пожела да ѝ каже.

Най-добре никой да не вижда как се опитва да повлияе. Или как се поддава на влияние.

Едно беше ясно: майка ѝ се опитваше да разпростре колкото може по-голяма мрежа, за да улови колкото може повече информация. Имаше дори слухове, които се излъчваха по собствените им новинарски канали, че държавният секретар Адамс се е свързала с преките си предшественици, за да ги моли да споделят с нея подозренията си.

Политическите коментатори тълкуваха този ход или като смела инициатива на министър, готов да пренебрегне егото и партийните си интереси в името на родината, или като глупава загуба на време от отчаян и некомпетентен чиновник, който не става за работата, която му е поверена.

На вратата се почука и секретарката на Катрин нахълта развълнувано.

— Трябва да видиш това. Получи се на стария ти имейл адрес. — Подаде телефона на шефката си. — Изглежда, че те познава от гимназията.

— Нямам време…

— Сега работи в Държавния департамент.

— Добре, благодаря.

Когато секретарката излезе, Катрин погледна писмото. Беше кратко. Даже рязко.

Учихме заедно в гимназията. Трябва да говоря с теб. Беше подписано от Анахита Дахир, младши служител в Бюрото за Южна и Централна Азия на Държавния департамент.

Катрин се облегна назад в креслото. Спомняше си една Ана Дахир. Малка смотла, готова да изпорти всеки, който пуши цигари или марихуана; всеки, който се опитва да се промъкне незабелязано в час, след като е закъснял, или преписва на контролните. Затова ѝ викаха Ана Мазнахир.

Любимка на един от учителите, която всичките му други колеги презираха.

Когато играеха баскетбол, другите ученици се забавляваха да я замерват с топката — не да ѝ я подават. Спъваха я, когато ритаха футбол. Удряха я със стиковете през краката, когато играеха хокей на трева.

Това не беше тормоз. Това беше разплата. Не наказание, даваше си сметка младата Катрин Адамс. Това бяха последици. Ана Мазнахир сама си го просеше.

Но сега, петнайсет години по-късно, Катрин Адамс знаеше друго. Това беше жестоко.

Какво, по дяволите, искаше Ана от нея сега? И то точно днес.

Тя натисна „Отговори“ и поиска номера на Ана. Появи се за секунди. Катрин набра номера и бившата ѝ съученичка вдигна веднага.

— Ана?

— Кейти?

— Виж, Ана, от известно време мислех да ти се обадя. Съжалявам…

— Млъкни и слушай.

Катрин вдигна вежди. Това не беше смотаната Ана Мазнахир, която си спомняше.

— Трябва да говоря с майка ти.

— Какво? Къде си? Това тоалетна ли е?

Така беше.

Веднага щом получи имейла на Катрин, Анахита бе станала от бюрото си и отиде в тоалетната. Сега беше в една от кабинките и пусна водата, за да заглуши думите си.

— Умолявам те. Ще ме свържеш ли с майка си?

— Защо? Какво става? Има ли нещо общо с взривовете?

Анахита очакваше въпроса и знаеше, че Кейти — Катрин Адамс, сега е заела мястото на майка си като директор на голяма и влиятелна новинарска агенция.

Най-малко от всичко Ана искаше това, което знаеше, да изтече в новините.

— Не мога да ти кажа.

— Ще ми кажеш — заяви Катрин. — Не съм сигурна, че дори аз мога да говоря с майка си. Защо трябва да я свързвам теб?

— Защото си ми длъжница.

— Какво? Дължа ти извинение и се опитах да ти се извиня. Наистина съжалявам. Но не ти дължа това.

— Моля те. Моля. Имам нещо, което тя трябва да види.

— Какво?

Шуртене на вода.

— Няма да… — шуртене — … ти кажа!

Шуртене на вода.

— За бога, преди да излееш цялата река Потомак от казанчето, чакай ме пред Държавния на входа откъм 21-ва улица, на североизточния ъгъл.

— Не се бави.

— Да. Е, сега аз трябва да отида до тоалетната.

Тик-так. Тик-так.

Анахита погледна телефона си. Беше нагласила алармата за 12:48, или 18:48 в Европа. Когато можеше да избухне следващата бомба.

Сега беше 12:01. Една минута след пладне. Имаха 47 минути.

— Ана?

Анахита се обърна и видя смътно позната жена, която пресече тичешком улицата. Носеше карирано вълнено палто и боти, които изглеждаха предназначени за езда. Имаше дълга кестенява коса и големи кафяви очи.

Пораснала версия на момичето, което Ана бе видяла за последен път да ѝ обръща гръб в последния учебен ден.

Катрин, от друга страна, видя почти същото момиче, което бе видяла за последен път преди петнайсет години да се подмазва на директора в последния учебен ден. Не с някаква цел, а просто заради самото подмазване.

Изглеждаше по-красива, отколкото си я спомняше. С дълга черна коса, тъмна гладка кожа. Напрегнати както винаги кафяви очи. Но сега в тях имаше увереност и решителност, които преди не съществуваха.

— Кейти? — каза Анахита. — Благодаря, че се съгласи да се срещнем.

— Какво имаш?

Анахита се поколеба.

— Не мога да ти кажа. Трябва да ми се довериш.

— Не мога да те вкарам там просто така. Представяш ли си пред какво е изправена майка ми сега? Да я прекъсна…

— Знам много добре пред какво е изправена държавен секретар Адамс. Дори по-добре от нея. Чуй ме, имам информация.

Когато Кейти я погледна не само скептично, но и загрижено, сякаш се съмняваше, че има работа с някаква луда или по-лошо, Анахита добави:

— Нали знаеш, че винаги съм била праволинейна? Понякога прекалено праволинейна. Никога не лъжа. Никога не мамя. Никога не нарушавам правилата. Опитах се да покажа информацията на шефа си, но той не ме прие сериозно. Моля те.

Катрин погледна лицето на жената пред себе си. В него имаше искрен страх. Тя си пое дълбоко въздух, издиша шумно, после извади телефона си и изпрати съобщение.

Миг по-късно се чу звън.

— Да вървим. Мога да те кача на седмия етаж, но не гарантирам, че майка ми ще иска да говори с теб.

Ана тръгна бързо след Катрин, като правеше по две крачки с по-късите си крака, за да не изостава.

Тик-так. Тик-так.

Във фоайето ги посрещна възрастна жена. Приличаше на г-жа Клийвър от сериала „Остави всичко на Бийвър“, който Анахита гледаше в късните часове, когато не можеше да заспи.

— Това е най-близката приятелка на майка ми и сега нейна съветничка — каза Катрин. — Бетси Джеймисън, Ана Маз-ммм…

— Дахир.

— Ето ви пропуските. — Бетси им ги подаде. — За какво, по дяволите, е всичко това? Избра най-лайняното време да дойдеш!

Анахита вдигна вежди. Изглежда, че сценарият на тази „г-жа Клийвър“ беше друг.

— Не знам за какво е всичко това — призна Катрин, докато вървяха след Бетси към асансьора, облицован с дървени панели, който ги чакаше с отворени врати във фоайето. — Не иска да ми каже.

Едва когато вратите се затвориха рязко и нямаше връщане назад, Анахита си спомни двамата охранители. Силно се надяваше вече да не са на смяна.

Погледна телефона си.

Оставаха 41 минути.

Гил стоеше на опашката в автогарата и не си правеше труда да се крие. Всъщност искаше тя да го види. Да разбере. Да усети горещия дъх във врата си.

Жената вече знаеше, че той я следи. Но Гил знаеше, че тя не може да се отклони от плана си. Нито пък той.

Насрин пропусна два автобуса. Качи се в третия. Притисна силно към гърдите си опърпаната чанта на Амир и вдъхна мускусния ѝ аромат.

Съзнаваше, че тази кожена чанта почти със сигурност е единственото, което ѝ остава от него. Бяха рискували всичко, за да може да излезе от страната.

Тя бе изгубила всичко. Той изгуби повече.

Но заедно с това я обхвана неочакваното чувство за спокойствие и свобода. Най-лошото се беше случило. Вече не се страхуваше.

Насрин седна най-отзад в автобуса. Сега тя можеше да го наблюдава, а не обратното.

Тил също се качи и седна един ред пред нея.

Другият мъж, незабелязан и от двамата, седна точно пред Насрин.

И автобус номер 119 потегли.

— Стой!

Анахита спря.

— Какво, по дяволите, означава това? — сопна се Бетси. — Тя е с мен. Пуснете я.

— Познавате ли тази жена? — попита охранителката, като държеше ръка на пистолета си.

— Разбира се, че я познавам — излъга г-жа Клийвър. — А нея познавате ли?

Бетси посочи Катрин.

Охранителите кимнаха.

— Добре. Пуснете ни.

Сърцето на Анахита биеше толкова силно, че сигурно можеха да видят пулсациите му през дебелото ѝ зимно палто.

Охранителката я погледна изпитателно, но после кимна. Направи рязко знак с глава.

— Благодаря — каза Анахита, което изглежда още повече ядоса жената.

Влязоха в приемната. Не беше това, което Анахита си представяше. Бе очаквала да види още тъмна дървена облицовка. Големи кожени кресла. Дебел килим, който изглежда впечатляващо, ако не се вгледаш твърде внимателно в него.

Както при много други неща в държавната администрация, тя научаваше нещо ново всеки ден. Всичко там изглеждаше величествено… ако не се вгледаш твърде внимателно.

Приемната на държавния секретар Адамс нямаше нищо общо с това. Тук беше много по-зле.

Имаше строителни скелета. Найлони. Изтърканите стари дъски на пода бяха оголени и покрити с разкъртена мазилка. Приличаше на строителна площадка. Елън Адамс префасонираше кабинета на държавния секретар. Във всяко отношение.

— Чакайте тук — каза ѝ Бетси. — Ти — посочи Катрин — идваш с мен.

— Побързайте, моля — каза Анахита.

Бетси спря, обърна се и Анахита очакваше някакъв остър отговор. Но вместо това видя уморено, разтревожено, съчувствено лице.

— Ще го направим. Успокойте се, успяхте. Вътре сте. Секретар Адамс ей сега ще дойде.

Бетси и Катрин влязоха в съседната стая.

Анахита не можеше да се успокои. Г-жа Клийвър беше добронамерена, но не знаеше това, което знаеше тя.

Погледна телефона си.

Оставаха 38 минути.

Автобусът пътуваше към покрайнините на Франкфурт, като спираше, за да разтоварва пътници.

И да качва нови.

Глава 8

Елън Адамс излезе, следвана по петите от началника на кабинета си.

Очите на Анахита неволно се разшириха. Беше виждала държавния секретар само от разстояние или по телевизията.

Беше по-висока, отколкото си я бе представяла. Но погледът ѝ бе също толкова пронизващ.

— Информация ли имате? — попита Адамс, като се приближи.

— Ето.

Анахита ѝ подаде телефона си. Адамс го взе, погледна го, после го подаде на Бойнтън.

— Какво е това? — попита Елън.

— Снимах едно съобщение, което се получи в отдела снощи. Работя във…

— В Пакистанския отдел, знам. Какво означава това?

— Губим си времето, госпожо държавен секретар — каза Бойнтън, като вдигна телефона. — Тя е младши анализатор. В заседателната зала ни чакат висши служители на разузнаването. Тя — посочи Анахита — няма как да знае нещо, което не е известно на разузнавателните ни служби.

Елън го погледна.

— Което, съдейки по всичко, което чух досега, е равно на нищо. Тя едва ли може да се представи по-зле. — Отново се обърна към Анахита. — Обяснете.

Анахита взе телефона си от Бойнтън и пак го показа на държавния секретар, като застана до нея. Раменете им се допряха.

— Вижте цифрите, госпожо държавен секретар.

— Какво… — започна Елън, но изведнъж замълча.

Цифрите се разделиха, прегрупираха се и образуваха нещо ужасяващо.

Чудовището зад вратата на гардероба. Духа под леглото. Съществото в тъмната уличка, което не можеше да прогони с никакви песни.

Всички невъобразими ужаси се събраха в тези цифри.

— Това са номерата на автобусите и часовете на предишните две експлозии — възкликна Елън. — И има още една. — Говореше шепнешком, сякаш някой по-силен звук можеше да взриви бомбата. — И получихте това снощи?

— Да.

— Какво? — сепна се Бойнтън, като направи крачка напред, за да погледне.

Бетси и Катрин също се скупчиха до тях.

После Бойнтън, Бетси и Катрин заговориха едновременно, но Елън вдигна ръце, за да въдвори ред.

— Къде ще се случи това? — попита.

— Не знам.

— Кой го изпрати?

— Не знам.

— Страхотно — измърмори Бойнтън.

Никой не му обърна внимание. Или не даде вид, че му обръща внимание. Но Елън Адамс забеляза реакцията му и я причисли към обичайното му поведение досега.

— Ако мога да изкажа едно предположение, мисля, че следващата цел също е в Европа — каза Анахита.

Елън кимна бързо и решително.

— Съгласна. Изглежда разумен начин да стесним кръга на възможните цели. Ако е така… — Погледна часовника си и пресметна. — О, боже. — Обърна се към Бетси. — Остават 24 минути.

Бетси стоеше безмълвна, бяла като платно.

— Елате с мен — каза Елън.

Влязоха в личната ѝ заседателна зала. Всички столове бяха заети и всички погледи се обърнаха към тях.

Държавният секретар Адамс обясни накратко каква информация имат и какво очакват да се случи.

— Искам този шифър да бъде изпратен до всички разузнавателни служби на съюзниците. И ми трябва списък на всички европейски големи градове, където има автобусни линии с номер 119. Може да пропуснете Лондон и Париж. И го искам след пет минути.

След един миг, в който всички седяха като вцепенени, изведнъж закипя бясна дейност.

— Свържете ме с директора на разузнаването на Европейския съюз — нареди Елън на Бойнтън, докато се връщаше в личния си кабинет.

Застана до бюрото си, преди да седне, и погледна към вратата.

Началникът на кабинета ѝ още стоеше там.

— Какво има? — попита тя.

Той погледна назад към заседателната зала, която бръмчеше като оживен кошер. Влезе в кабинета ѝ и затвори вратата.

— Не попитахте защо тя.

— Моля?

— Тази млада служителка. Защо тя? Защо предупреждението се е получило при нея?

Елън понечи да каже, че няма значение, но се спря. Осъзна, че вероятно има някакво значение.

— Свържи се с директора на разузнаването на ЕС и след това разбери всичко, което можеш да научиш за Анахита Дахир.

След като седна, тя извади телефона си и изпрати съобщение на сина си: Моля те, свържи се с мен.

Пръстът ѝ спря над емотикона на сърце, но после се премести и чукна върху стрелката за изпращане.

Елън зачака. Продължи да чака.

Тик-так. Тик-так.

Не получи отговор.

— Готово — обяви един старши служител, който нахълта в кабинета ѝ.

Елън току-що бе говорила по телефона с шефката на разузнаването на ЕС и я бе информирала за това, което знаеха до момента.

Служителят сложи списъка, който носеше, на бюрото ѝ. Другите се наредиха зад него, докато началничката им преглеждаше листа. Не ѝ отне много време. Списъкът беше изненадващо кратък.

Можеха да изключат Лондон и Париж. Оставаха Рим, Мадрид и Франкфурт.

— Нещо показва ли по-голяма вероятност един от тези градове да е по-заплашен от останалите? — попита тя.

Оставаха шест минути.

— Не можем да кажем, госпожо държавен секретар. Обадихме се в транспортните отдели на всеки от трите града, но вече е минало шест и офисите са затворени.

Всички я гледаха с очакване. Елън се обърна към Бойнтън:

— Свържи се с Интерпол. Кажете им да предупредят полицията във всеки от тези градове. Катрин!

— Да? — извика дъщеря ѝ, като се появи на вратата с телефон до ухото.

— Рим, Мадрид, Франкфурт. Разпространи информацията.

— Ясно.

— Какво става? — попита Анахита, когато групата старши служители излязоха от кабинета на държавния секретар.

— Извадиха списък на градовете, където има автобусни линии с номер 119 — каза ѝ един асистент.

— Кои са тези градове?

Той ѝ подаде списъка.

Анахита го прочете и се намръщи. Изведнъж очите ѝ се разшириха.

— Господи, Франкфурт — промърмори и извади телефона си.

Оставаха четири минути и половина.

С треперещи ръце тя започна да чука върху дисплея. Отвори грешно съобщение.

Почука отново. На дисплея се появи съобщението на Гил от сутринта.

На път за Франкфурт.

Тя написа: Във Франкфурт ли си? В автобус? Сега? И натисна иконата „Спешно“.

Да — отговори Гил, седнал удобно в автобуса. Последните двайсет и шест часа бяха уморителни, но почти бяха стигнали.

Защо? — написа Анахита.

По следа.

Каква среда. С треперещи пръсти Анахита натисна „Изпращане“, преди да забележи печатната грешка. Започна да я поправя, но той вече отговори:

Не мога да кажа.

Къде във Ф?

Тя зачака. Втренчена в дисплея. Моля. Моля.

3 минути и 20 секунди…

В автобуса.

Кой автобус?

Има ли значение?

!!!!!

№119

Гил прибра телефона в джоба си и се облегна назад. Двете хлапета пред него се бутаха и дърпаха. От другата страна на пътеката жена в напреднала възраст ги гледаше с умиление, без съмнение доволна, че не са нейни деца или внуци.

Автобусът беше пълен и Гил се чудеше дали да не отстъпи мястото си на някого, но трябваше да наблюдава д-р Бухари, за да види къде ще слезе. И дали информаторът му беше прав.

Слизай веднага! Бомба!!

Но нямаше отговор.

Анахита гледаше втренчено дисплея. Хайде. Хайде.

Нищо.

Опита се да се обади.

Нищо.

Тя стана и изтича в кабинета на държавния секретар. Охраната се опита да я спре, но тя отново успя да се промъкне.

— Един приятел — извика тя. — Един приятел пътува с автобус номер 119 във Франкфурт. Следи някого. Опитах се да му кажа, че има бомба, но той не отговаря.

— Следи някого? — попита Бетси. — Журналист ли е?

— Да.

Бетси се обърна и погледна тревожно началничката си.

Държавният секретар извади телефона си. Бетси отново се обърна към Анахита:

— Как се казва?

Елън прегледа последното съобщение, което бе получила. От сина си.

В автобус във Франкфурт. Повече по-късно.

— Гил — каза Анахита. — Гил Бахар.

Премести поглед от ужасеното лице на Бетси към Елън, която стоеше с отворена уста и ококорени очи.

С треперещи пръсти Елън натисна иконката на телефона, като гледаше Бетси в очите.

— Какво има? — попита Анахита.

— Гил Бахар е синът ѝ — каза Чарлз Бойнтън.

Като че ли целият въздух бе изсмукан от стаята.

Оставаха три минути и пет секунди.

Всички погледи бяха вперени в Елън.

Катрин влезе и се вцепени на място.

— Какво става?

Бетси се приближи до нея.

— Гил пътува с автобус 119 във Франкфурт. Майка ти се опитва да се свърже с него в момента.

— О, боже — възкликна Катрин и занемя.

Автобусът спря и децата отпред се разврещяха, скочиха и изтичаха навън. Мъжът, който седеше пред Насрин, също слезе.

Но остави нещо под седалката.

Няколко семейства също слязоха. И няколко тийнейджъри. Мъж и жена в напреднала възраст.

Гил усети, че телефонът в джоба му вибрира от входящо обаждане, но не го извади. Трябваше да следи внимателно д-р Бухари на всяка спирка, за да е сигурен, че няма да слезе в последния момент.

Автобусът потегли и той извади телефона.

— По дяволите — измърмори и натисна червения бутон.

— Затвори — възкликна Елън.

— Използвай моя телефон — каза Катрин.

Набра номера и подаде апарата на майка си.

Оставаше минута и десет секунди.

Телефонът му отново завибрира.

Гил го извади, като очакваше да види снимката на майка си.

Вместо това видя снимката на сестра си Катрин.

— Здравей, Кейти…

— Слушай ме внимателно — каза майка му със сдържан, спокоен глас.

— Ох, по дяволите — измърмори Гил и понечи да прекъсне.

— Има бомба — каза Елън, като повиши тон.

— Какво?

— В автобуса ти има бомба.

Тя изостави всякаква преструвка за хладнокръвие. Почти закрещя:

— Имаш малко повече от минута. Бягай!

Отне му част от секундата, за да осмисли думите, паниката, смисъла.

Скочи от мястото си и изкрещя:

— Спрете автобуса! Има бомба!

Другите пътници го погледнаха смаяно, дръпнаха се уплашено от този луд американец.

Той се протегна и сграбчи ръката на Насрин.

— Ставай! Бързо навън!

Тя го блъсна и го удари с чантата на Амир. Възпротиви се и извика за помощ.

Значи така смяташе да я убие, помисли си и адреналинът накара сърцето ѝ да затупти бясно.

Гил я остави, изтича напред и изкрещя на шофьора:

— Спри! Всички да слязат.

Обърна се към гледащите го лица в дългия автобус. Мъже, жени, деца. Уплашени. Не от бомбата, а от самия него.

— Моля ви — извика той.

Тик-так. Тик-так.

Всички гледаха как стенният часовник в луксозно обзаведената зала отброява секундите. Като фон, приглушено, чуваха Гил да крещи, да се моли.

Деветнайсет.

Осемнайсет.

— Гил! — изкрещя майка му. — Бягай!

Накрая автобусът спря. Вратата се отвори и шофьорът стана.

— Благодаря… — започна Гил, преди да усети как мъжът го сграбчва за якето.

В следващия момент изхвърча през вратата.

Десет.

Девет.

Всички гледаха с ужас часовника. Затаиха дъх.

— Осем — прошепна Анахита.

Проснат на твърдата настилка, целият в синини и задъхан, Гил погледна след отдалечаващия се автобус. Изправи се несигурно на крака и хукна след него. После осъзна, че няма да го настигне и се обърна към пешеходците наоколо.

Три.

Две.

— Назад, залегнете! Има…

Тик… так.

Алармата на Анахита звънна и лицето на Елън побеля като на мъртвец.

Глава 9

Телефонът се изплъзна от ръката на Елън и падна на пода.

Замаяна, тя протегна ръка назад, за да се подпре.

За да не падне.

Снимки в рамки, сувенири и една лампа изпопадаха с трясък.

После, обхваната от паника, тя се наведе, за да вдигне телефона.

— Гил?! — извика в него. — Гил??

Но връзката беше прекъснала.

— Гил? — прошепна тя в чудовищната тишина.

— Мамо?

Катрин се приближи до нея.

— Избухна — промълви Елън, като се втренчи с ужасени очи в дъщеря си, а после в Бетси.

В този миг настъпи истинско стълпотворение, всички в стаята закрещяха един през друг и се засуетиха.

— Спрете!

Те спряха. Всички се обърнаха и погледнаха държавния секретар Елън Адамс. Бетси беше от едната ѝ страна, а Катрин от другата.

От експлозията бяха минали десет секунди.

— Знаем ли точното местоположение на автобуса? — попита Елън.

— Да. Може да се засече по телефона — каза Бойнтън. Грабна своя, натисна няколко клавиша и кимна. — Готово.

— Изпратете го на германците — заповяда тя. — И се обадете на службите за спешна помощ във Франкфурт. Веднага!

— Да, госпожо държавен секретар.

На асистентите бе наредено да уведомят всички специални служби за току-що случилото се и да се свържат с американското консулство във Франкфурт с указания да изпратят хора на мястото.

— И им кажете да намерят Гил — изкрещя след тях Елън. — Гил Бахар.

Изговори името буква по буква и звуците подгониха сътрудниците по коридора.

Елън погледна дъщеря си, която се опитваше да се свърже с Гил по телефона. Катрин поклати глава. Погледнаха Анахита, която също се опитваше.

С ужасени очи, тя държеше телефона притиснат до ухото си. Нищо.

— Обаждам се в представителството ни във Франкфурт. Оттам могат да стигнат бързо до мястото — каза Катрин, докато чукаше с пръсти по дисплея на телефона си. — Ти — нареди на Анахита — продължавай да се опитваш да се свържеш с брат ми.

Ана кимна.

Телефони започнаха да звънят, да вибрират, да предупреждават.

Бетси включи телевизорите. По един канал д-р Фил разговаряше с жена, чийто съпруг решил да си смени пола и ѝ заявил, че тя също трябва да стане мъж.

Щрак.

По друг канал съдия Джуди разглеждаше казус, в който съседът редовно крадял нечии покривки от простора.

Щрак. Щрак.

Все още нищо. Мина малко повече от минута.

Щрак.

— Госпожо държавен секретар, информирах германския канцлер и изпратих координатите на техните разузнавателни и аварийни служби — каза Бойнтън. — Да уведомим ли президента?

— Кой президент?

— На Съединените щати.

— О, боже, да. Ще го направя.

Елън се отпусна тежко на стола, почти се срути върху него, и опря глава на двете си ръце. Зарови пръсти в косата си. Когато вдигна глава, очите ѝ бяха зачервени, но иначе нищо друго в поведението ѝ не издаваше, че току-що може да е станала свидетел на смъртта на сина си.

— Свържете ме с президента Уилямс.

Докладите идваха бързо и трескаво и сътрудниците съобщаваха на секундата информацията, която получаваха.

— Господин президент, стана още един взрив.

— Момент.

Дъг Уилямс даде знак на началничката на кабинета си да прекрати срещата със служители на Агенцията за дребния бизнес и да опразни Овалния кабинет.

След като остана сам, се обърна и погледна към моравата навън.

— Къде?

— Във Франкфурт. Още един автобус.

— Проклятие!

„Поне не е тук“ — помисли си в същото време.

След като седна на бюрото си, той включи държавния секретар на високоговорител и бързо въведе ключовите думи в търсачката на криптирания си лаптоп.

— Не виждам нищо в интернет.

Барб Стенхаузър се върна; изражението ѝ издаваше въпрос. Но единственото, което получи, беше бърз знак да включи телевизорите.

— Още една експлозия — извика ѝ президентът от другия край на Овалния кабинет. — Във Франкфурт.

— По дяволите!

Тя включи на Си Ен Ен и грабна телефона си.

— Кога се е случило? — попита Уилямс.

Елън погледна часовника си и с изненада откри, че е изминала само минута и половина.

— Преди 90 секунди.

Сякаш бе минала цяла вечност.

— Информирахме германското правителство и международната разузнавателна общност — добави тя. — Изпратихме сигналите по криптираните канали.

— Чакайте малко. Вие ли сте казали на германците? А не обратното? Как разбрахте толкова бързо?

Елън замълча — не искаше да му каже. Но знаеше, че трябва да го направи.

— Синът ми беше в автобуса.

Последва мълчание.

— Много съжалявам — каза той и почти го мислеше искрено.

— Може да се е измъкнал — каза тя. — Звучеше… — Тя си възвърна самообладанието. — … че може би е успял.

— Говорили сте с него? Когато се е случило?

— Може ли да дойда, господин президент, за да обясня какво точно се случи?

— Мисля, че така ще е най-добре.

Когато Елън пристигна в Белия дом, като стискаше телефона си и отказа да го предаде на охраната от Сикрет Сървис, в случай че Гил се обади, директорът на вътрешното разузнаване, директорът на ЦРУ и председателят на началник-щабовете генерал Уайтхед вече бяха в Овалния кабинет.

— Министрите на вътрешната сигурност и на отбраната трябва да дойдат скоро — каза Уилямс, — но няма да ги чакаме.

Не спомена Гил и това беше облекчение за нея. Макар Елън да подозираше, че не го прави, за да ѝ спести болката. Вероятно го правеше от емоционално малодушие или просто беше забравил.

Елън разказа накратко за случилото се. По това време целият свят вече знаеше за експлозията. Кадрите от трагедията се въртяха във всички новини. Телевизионните водещи бяха на ръба на истерията. На мястото вече имаше журналисти, които бяха проникнали по-близо до епицентъра, отколкото биха успели при нормални обстоятелства, докато обикновено експедитивната германска полиция се мъчеше да отцепи района. Линейки и пожарни коли се опитваха да си пробият път.

— Казвате, че една младша анализаторка в дипломатическата служба е получила предупреждение? — попита Тим Бийчъм от вътрешното разузнаване. — Никой друг в света, в нашата сложна разузнавателна мрежа, от всички наши опитни агенти, никой друг не е засякъл тази информация. Някой е изпратил съобщение точно на тази жена?

— Да — отговори Елън, която току-що им беше казала точно това.

— Но кой? — попита президентът.

— Не знаем. Изтрила е съобщението.

— Изтрила?

— Така е по правилник. Помислила е, че е спам.

— Да не би да е изпратено от нигерийски принц? — попита току-що пристигналият министър на вътрешната сигурност. Никой не се засмя.

— Защо на нея? — попита президентът. — На тази Ана…

— Анахита Дахир. Не знам…

— Анахита Дахир — промърмори шефът на ЦРУ и погледна директора на вътрешното разузнаване.

— Нямах време да попитам — отговори Елън Адамс. — Просто бях благодарна, че ме предупреди.

— Твърде късно — каза министърът на отбраната. — Всички бомби вече избухнаха.

Елън не каза нищо. Все пак беше вярно.

Директорът на вътрешното разузнаване излезе и се върна след няколко минути.

Генерал Уайтхед гледаше всичко с леко наклонена настрани глава. Усмихна се на Адамс, с което може би искаше да я окуражи, но постигна обратен ефект.

Сега също изгледа изпитателно Тим Бийчъм.

— Всичко наред ли е? — попита Уилямс.

— Да, господин президент. Просто трябваше да предупредя някои от моите хора.

Елън Адамс се почуди защо това кратко отсъствие разтревожи председателя на началник-щабовете. И мислеше, че се досеща.

Нямаше нужда Тим Бийчъм да излиза от стаята, за да проведе телефонното обаждане.

Единствената причина, поради която би го направил, беше, ако искаше да скрие нещо от останалите.

Но защо?

Елън отново погледна генерал Уайтхед, но вниманието му вече бе насочено към президента.

Тя започна да отговаря на въпросите им, като стоеше с гръб към мониторите. Не смееше да погледне. В случай че…

Генерал Уайтхед бе този, който попита първи:

— Синът ви?

— Няма новини.

Гласът ѝ беше скован, почти затрепери. Очите ѝ го умоляваха да не пита повече.

Той кимна кратко и не настоя.

— И досега никой не е поел отговорност? — попита президентът.

— Не. Това очевидно не е дело на вълк единак, господин президент — каза министърът на отбраната. — Това е глутница.

— Искам отговори, а не клишета — сряза го Уилямс.

Огледа стаята, съветниците си с празни лица.

Мълчанието се проточи.

— Нищо? — почти изкрещя той. — Нищо? Подигравате ли се с мен? Ние сме най-великата страна на света. Имаме най-доброто оборудване за наблюдение, най-добрата разузнавателна мрежа, а вие ми сервирате лайна?

— С цялото ми уважение, господин президент… — започна директорът на ЦРУ.

— Майната ти. Просто ми кажи нещо конкретно — извика Уилямс и го погледна свирепо.

Шефът на ЦРУ огледа стаята, търсейки подкрепа. Погледът му се спря на държавния секретар. Елън въздъхна.

След като вече беше на нож с президента, нямаше какво да губи. Освен това тя вече не се интересуваше от тези политически интриги.

— Изоставате от събитията с четири години, Дъг.

Малкото му име неволно се изплъзна от устата ѝ.

— Какво означава това?

— Много добре знаете — сопна се тя и погледна Барб Стенхаузър, началничката на кабинета му. — Вие също. Нямам излишно време за губене, затова ето как стоят нещата накратко. Предишното управление съсипа всичко, до което се докосна. Отрови кладенеца, отрови отношенията ни с партньорите. Ние сме лидер на свободния свят само на думи. Тази ефикасна разузнавателна мрежа, с която толкова се гордеете, вече не съществува. Съюзниците не ни вярват. Тези, които ни желаят злото, обикалят и се готвят за удар. И ние допуснахме това да се случи. Оставихме ги да си разиграват коня. Русия. Китайците. Онзи луд в Северна Корея. А какво имаме тук, на най-високите постове в управлението? И дори на по-ниските нива на администрацията? Убедени ли сме, че тези хора си вършат добре работата?

— Дълбоката държава — каза директорът на вътрешното разузнаване.

Елън го погледна.

— Не за дълбочината трябва да се тревожим, а за обхвата. Некомпетентността е навсякъде. Четири години назначаваме, повишаваме и възнаграждаваме хора, готови да кажат и направят всичко, за да угодят на лудия президент. Това ни направи уязвими. — Погледна телефона си. Все още нищо. — Не всички са некадърни, а тези, които са, вероятно не са злонамерени. Не ни саботират умишлено, те просто нямат представа как да си вършат работата добре. Вижте, аз съм от частния сектор. Мога да разбера дали човек е мотивиран, дали работи с желание. Наследихме хиляди служители, които четири години са живели в страх. Те са научени само да слушат и да се подчиняват. Това важи и за моето министерство. И важи… — погледна Барб Стенхаузър — … за Белия дом.

— И мен ли включвате в това число? — попита генерал Уайтхед. — Работех в предишното управление.

— Доколкото чувам, през повечето време сте се опитвали да обезвреждате мини — каза Елън. — Да неутрализирате или поне да намалите щетите от безумни военни и стратегически решения.

— Не много успешно — призна председателят на началник-щабовете. — Помолих предишния президент и поддръжниците му да не насърчават по-нататъшното ядрено въоръжаване и знаете ли какво каза той?

Елън не смееше да попита и затова не каза нищо.

— Каза: „Каква полза от ядрените оръжия, ако не можем да ги използваме?“. — Уайтхед пребледня, когато изричаше тези думи. — Ако бях по-настоятелен…

— Поне сте положили усилие — призна Елън.

Той изсумтя.

— Много подходящо за надгробната ми плоча: „Той поне положи усилие…“.

— Пак е добре. Повечето и това не правят. Извинявайте, господин президент. Трябва да се връщам в държавния департамент. Всъщност трябва да отида в Германия. Искате ли още нещо от мен?

— Не, Елън. — Уилямс я погледна подозрително. — Пътуване до Германия. На частно посещение ли?

Тя се втренчи в него. Не можеше да повярва на това, което току-що чу. На намека в думите му.

Генерал Уайтхед се намеси:

— Мога да ви кача на един от военните самолети, които вече са планирани от „Андрюс“ в рамките на час.

— Не — каза Уилямс. — Няма проблем. Даже ако не е официална визита, може да използвате правителствения самолет. Сигурен съм, че германската канцлерка ще разбере естеството на това пътуване в последната минута и няма да го приеме като нарушение на протокола.

— Тя е човешко същество — измърмори Елън, като се втренчи мрачно в Уилямс. — Трябва и вие да пробвате.

Глава 10

— Все още нищо? — попита Елън, като нахлу в кабинета си.

Знаеше, че ако има новини за Гил, щяха да ѝ ги съобщят веднага. Но все пак се чувстваше длъжна да попита.

— Не — каза Бойнтън.

Бетси и Катрин бяха отишли да съберат багажа за Франкфурт и сега Елън влезе в заседателната зала. Седна и огледа изпитателно лицата на началника на кабинета си и старшите специалисти и анализатори по сигурността.

— Докладвайте.

— Германците казват, че зад всичките три експлозии очевидно стои една и съща организация — каза един. — Но не знаят коя.

— Може да е „Ал Кайда“ — добави друг. — „Ислямска държава“…

— Стига. — Елън вдигна ръка. — Експлозиите се случиха на интервали от няколко часа. Ако целта е всяване на страх и ужас, би било по-логично да станат почти едновременно. Като на 11 септември. — Огледа хората около масата. — Нали?

Отговориха ѝ със свиване на рамене и мълчание.

— Госпожо държавен секретар, истината е, че просто не знаем каква беше целта им — призна един анализатор. — Каква е целта им?

— Каква „е“? Мислите, че това не е краят? — възкликна тя.

Усещаше, че е на ръба на истерията. Изпитваше замайващо, почти непреодолимо желание да започне да се кикоти неудържимо. Да изскочи от стаята, да размахва ръце и да крещи, да хукне по коридора, навън през входната врата и после да тича по средата на улицата. Без да спира, докато не стигне до самолета.

Те се спогледаха, сякаш никой не смееше да заговори първи.

— Просто го кажете — настоя тя.

Това бе посрещнато с още по-дълбоко мълчание. Елън все още не се бе научила да разчита тези хора. Те знаеха как да крият истинските си чувства и разбира се, истинските си мисли. Отчасти това идваше от дипломатическото и разузнавателното им обучение, отчасти от факта, че в продължение на четири години всеки от тях можеше да бъде наказан дори за това, че е изказал някакво подобие на факт, камо ли да каже истината.

— Мислим, че има по-голяма цел — престраши се една жена, на която явно се падна жребият да бъде лошият вестоносец. — Че тези бомби са само предупреждение.

Жената примигна и леко обърна глава. Сякаш очакваше плесница. Наказание за това, че е съобщила лошата новина.

Елън само кимна, докато се опитваше да осмисли какво би означавало това.

— Благодаря. — Огледа седящите около масата. — И за какво е това предупреждение?

— Че се планира нещо по-голямо. Че това е само пример за онова, на което са способни — отговори друг анализатор, добил повече кураж от умерената реакция на шефката си.

— Че могат и ще направят каквото поискат — добави друг. — Където и когато решат.

— Че са готови да убиват невинни хора навсякъде по света.

— Че са професионалисти.

Елън вече съжали, че е насърчила такава откровеност.

— Това не са онези бомбаджии, които крият устройствата в бельото или обувките си. Не са от онези бомби в раница, пълна с пирони. Който е направил това, е от съвсем друга класа.

— И ще успеят, госпожо държавен секретар, каквото и да замислят — съгласи се друг.

— Свършихте ли с вайкането? — сряза ги Елън.

Те се спогледаха и дружно изпуснаха дълбока въздишка. Въздишка, която даваше отдушник на години разочарование. И на дълго потискан страх.

— Какво знаем за съобщението, което е получила госпожица Дахир?

— Намерихме го на сървъра — каза един от служителите на разузнаването. — Няма IP адрес. Нищо, което да издава произхода му. Работим върху това.

— Добре. Къде е госпожица Дахир? Заминавам за Германия след трийсет и пет минути и искам да говоря с нея преди това.

Всички се огледаха, сякаш очакваха Анахита да се материализира.

— Е? — попита Елън.

— Не съм я виждал от известно време — каза Бойнтън. — Сигурно се е върнала на работното си място. Ще се обадя да я извикат.

Минута по-късно съобщи, че я няма.

Елън усети, че я побиват студени тръпки.

— Намерете я.

Сама ли беше решила да отиде някъде? Или някой бе направил така, че да изчезне?

Нито една от двете възможности не беше добра.

Елън си спомни прошепнатото „Анахита Дахир“ и разменените погледи между директора на ЦРУ и Тим Бийчъм от вътрешното разузнаване.

Познаваше този поглед. Беше запазен за всеки, който не се казва Джейн или Деби, Били или Тед. Тогава това я ядоса, но сега се хвана да мисли същото.

Анахита Дахир. Откъде беше? Какво беше миналото ѝ?

Доколко можеше да се разчита на лоялността ѝ?

И къде се беше дянала, по дяволите?

Елън си спомни онази проста констатация на заседанието при президента. Въпреки ранното предупреждение, бомбите бяха избухнали. Защото Анахита Дахир им показа съобщението твърде късно.

Телефонът ѝ звънна. На частния номер. Беше Катрин.

— Жив е. — Радостният ѝ глас вибрираше.

— Слава богу — изстена Елън и се наведе, докато подпря глава на масата.

— Какво има? — попита Бойнтън и очите му се разшириха от тревога. — Синът ви?

Елън вдигна очи и срещна изражение, което, за разлика от това на президента, показваше искрена загриженост. И в този момент си помисли, че обича Чарлз Бойнтън.

Обичаше всички.

— Жив е. — Отново заговори с Катрин по телефона: — Как е той? Къде е?

— Ранен е, но не е в критично състояние. Казаха, че ще се оправи. Сега е в Zum heiligen… Geist.

— Няма значение — прекъсна я Елън. — Ще бъдем там съвсем скоро. Чакай ме на „Андрюс“.

След като затвори телефона, майката на Гил затвори очи и си пое дълбоко дъх. После, отново в ролята на държавен секретар Адамс, отвори очи и погледна усмихнатите служители наоколо.

— Добре е. Ще се оправи. Отивам там. Ти идваш с мен — каза на началника на кабинета си. — Има ли нещо друго, което знаем?

Те поклатиха глави.

— Има ли нещо, което подозираме?

— Определено това бяха координирани терористични атаки, госпожо държавен секретар — каза един старши анализатор по разузнаването. — Но кой точно ги е направил, не можем да кажем. Както споменахме, може да е всеки, от крайнодесни екстремисти до нова клетка на „Ислямска държава“. За щастие, ако вярваме на съобщението, получено от младшата служителка, взривът във Франкфурт вероятно е последният.

— Засега — отбеляза друг. — Не разбирам само защо ни предупредиха за бомбите. Защо изобщо са изпратили това съобщение?

— Не са го изпратили те — каза анализаторът. — Който е планирал експлозиите, е искал да станат.

— Тогава кой е изпратил предупреждението? — попита Елън. Настъпи тишина и тя ги подкани: — Дайте предположения.

— Конкурентна групировка? — предположи старшият специалист по разузнаването. — Може би къртица в организацията им. Някой, който не споделя идеологията им и е искал да осуети експлозиите. Работим на сляпо.

— Не — каза Елън, — просто търсите на логичните места. Използвайте въображението си. Едва ли има много организации, способни да обединят достатъчно хора и необходимия опит за това. Искам списък. Трябва да разберем кой е замислил това и да го спрем.

— Все още ли нямаме представа защо точно тези автобуси? — попита Бойнтън. — Защо точно тези градове? Случайно ли са избрани?

И отново всички глави, като на кучета играчки на автомобилно табло, започнаха да се клатят.

Елън се изправи и другите последваха примера ѝ.

— Искам да говоря с госпожица Дахир, преди да замина. Намерете я.

Спря на вратата. Спомни си онзи поглед. Този между директора на ЦРУ и Тим Бийчъм.

— Свържи ме с директора на вътрешното разузнаване — нареди на Бойнтън.

Докато стигне до бюрото си, връзката бе осъществена.

— Тим.

— Госпожо държавен секретар.

— При вас ли е моята служителка?

— Защо трябва да е при нас?

— Не ме мотайте. Може да имате разузнавателни доклади, но аз имам цели посолства.

— Технически…

— Просто ми кажете.

— Да, госпожо държавен секретар. При нас е.

Анахита никога не си беше представяла, че това е възможно. Не и тук. Не и в една цивилизована страна.

Не и в нейната страна.

Седеше пред метална маса срещу двама мъже с униформи, но без нашивки или табелки с имена. Военно разузнаване. Други двама, още по-яки мъже, стояха при вратата. За да не избяга.

Но дори и да успее да пробие този бастион от плът, къде щеше да избяга?

Отрано бе осъзнала, че я подозират заради произхода ѝ. Въпреки че в действителност беше от Кливланд.

Усещаше го в начина, по който повтаряха името ѝ. Анахита.

Казваха го, сякаш означаваше нещо грозно. Терорист. Чужденец. Враг. Заплаха.

Анахита — изричаха през зъби. Анахита Дахир.

— Родена съм в Кливланд — обясни тя. — Можете да проверите.

— Проверихме — каза по-младият от двамата служители. — Но записите могат да бъдат подправени.

— Могат ли?

Не беше искала да прозвучи толкова невежа, колкото всъщност прозвуча, и по лицата им видя, че това само засили подозренията им. В кариерата си не бяха виждали толкова наивни хора. Или невинни.

Особено пък с името Анахита Дахир.

„Дахир“ — от „дабир“. На арабски означаваше „наставник“, „учител“.

И „Анахита“ от персийски — „лечителка“. Или „мъдрост“.

Но нямаше смисъл да им го казва. Те щяха да спрат да слушат, след като чуят „персийски“.

Което в техните глави означаваше „Иран“. Което означаваше „враг“.

Не, по-добре да не казва нищо. Въпреки че Анахита Дахир вече се питаше дали не са прави и всъщност не са в различни лагери. Трудно ѝ беше да повярва, че е съюзник с такива хора.

— Какъв е етническият ви произход? — попита по-младият от двамата.

— Родителите ми са от Ливан. Бейрут. Избягали са по време на гражданската война и са дошли тук като бежанци. Аз съм първо поколение американка.

— Мюсюлманка?

— Християнка съм.

— А родителите ви?

— Баща ми е мюсюлманин, а майка ми — християнка. Това е една от причините да заминат. Християните били подложени на гонения.

— Кой ви изпрати кодираното съобщение?

— Нямам представа.

— Кажете ни.

— Казвам ви. Наистина не знам. Веднага щом се получи, го показах на шефа си. Може да го попитате.

— Не ни учете как да си вършим работата. Само отговаряйте.

— Опитвам се…

— Казахте ли на шефа си какво означава съобщението?

— Не, не съм…

— Защо?

— Защото още…

— Чакахте двете бомби да се взривят и да стане твърде късно да спрем третата.

— Не, не!

Тя почувства, че се обърква, и се опита да възвърне самообладание.

— И след това го изтрихте.

— Мислех, че е спам.

— Спам? — попита по-възрастният от двамата с по-спокоен — и по-заплашителен — глас. — Обяснете, ако обичате.

— Понякога получаваме такива писма. От ботове, които автоматично генерират имейл адреси и ни пращат случайни съобщения. Повечето от тях се спират от защитната стена на Държавния департамент, но някои се промъкват… — Тя съжали веднага щом каза „промъкват“, но продължи. — Случва се приблизително веднъж седмично.

Щеше да каже: „Може да попитате всеки друг служител на дипломатическия отдел“, но се спря. Учеше се.

— Някои преминават и може да изглеждат пълни безсмислици. Като това. Когато не ги разбирам, питам.

— Шефа си ли обвинявате? — попита по-младият служител.

— Не, разбира се, че не. Само отговарям на въпросите — сопна се тя.

Сега гневът ѝ беше по-силен от страха. Обърна се към по-възрастния служител:

— Ако решим, че нещо е спам, може да го изтрием веднага или да го покажем на прекия си началник за мнение и след това да го изтрием. Само това направих.

Той замълча за миг, после се наведе напред.

— Не сте направили само това. Записали сте цифрите. Защо?

Анахита се поколеба. Мислеше трескаво.

Как да обясни?

— Просто ми се стори странно.

Думите ѝ проехтяха в тясната стаичка като изстрел. По-младият агент поклати глава и се облегна назад, но по-възрастният продължи да я гледа изпитателно.

— Знам, че не е убедително обяснение, но е самата истина — каза тя, като се обърна само към по-възрастния мъж. — Не знам защо го направих.

Това прозвуча още по-зле. Може би го каза, защото по-възрастният служител не реагира. Нищо. Изглеждаше, сякаш дори не диша.

Точно в този момент на вратата се чу шум.

И дори тогава старшият служител не реагира по никакъв начин. Очакваше охраната да си върши работата, докато той върши своята. Която в момента, изглежда, се заключаваше в това да я гледа втренчено.

— Отдръпнете се.

Сега старшият служител се обърна, за да погледне към вратата; Анахита — също. Тя познаваше този глас. Миг по-късно влезе Чарлз Бойнтън, придружен от държавния секретар.

Всички скочиха на крака, макар че старшият офицер бе по-бавен от останалите.

— Госпожо държавен секретар — каза той, а когато Анахита понечи да каже нещо, я сряза с поглед.

— Моята служителка е при вас — каза Елън, като погледна Анахита, за да се увери, че е добре.

Младата жена изглеждаше разтревожена, но не наранена.

— Да. Имаме въпроси към нея.

— Аз също. Представете се, ако обичате.

Той се поколеба само за миг.

— Джефри Роузън. Полковник от разузнавателната служба на Министерството на отбраната.

Елън му подаде ръка.

— Елън Адамс. Държавен секретар на Съединените американски щати.

Полковник Роузън пое ръката ѝ и се усмихна леко.

— Може ли да поговорим, полковник? Насаме.

Той кимна на младшия офицер да изведе Анахита, която все пак успя да каже, преди да излезе:

— Госпожо държавен секретар, Гил? Той…?

— В болница е. Ще се оправи.

Анахита кимна леко и раменете ѝ се отпуснаха, сякаш се освободи от многочасова тревога.

— Знаете, че аз не… Нямах представа.

Елън само кимна на другите да я оставят насаме с полковника. Само Чарлз Бойнтън остана на вратата.

— Какво ви каза?

— Само това, което вероятно вече знаете. — Той повтори последователността на събитията от момента, в който съобщението се бе получило в кутията на Анахита, до момента на експлозията. — Само не успяхме да изясним защо…

— Защо е записала цифрите — прекъсна го Елън.

Вдигна вежди, като се надяваше жестът ѝ да не бъде разтълкуван като обида. Елън Адамс бе свикнала хората да я подценяват. Образованите жени на средна възраст често бяха унижавани от посредствените мъже. Макар че не причисляваше този полковник Роузън към тях.

Той би бил също толкова изненадан, ако не тя, а генерал Уайтхед бе отгатнал мислите му толкова точно.

— И? — попита Елън.

— Не даде обяснение.

— Не мислите ли, полковник, че ако беше чуждестранен шпионин, ако беше замесена в това, щеше да има готово обяснение?

Това го изненада и той се замисли за момент.

— Изглежда невинна.

— И това я прави виновна? Щяхте да се представите много добре в лова на вещици. — Елън тръгна към вратата. — Отивам в Германия.

Той я последва.

— Надявам се, че ще получите отговори, госпожо държавен секретар. Радвам се да чуя за сина ви. Той е смел мъж.

Това накара Елън да спре. Погледна този полковник от военното разузнаване и се запита дали има реална представа колко смел беше Гил. Не само днес, но и в онези ужасни дни в Афганистан. Лицето на Роузън беше каменно, не издаваше нищо.

— Ще работим в тази насока. Анахита Дахир знае нещо.

— Ако е така, надявам се да ми го каже по време на полета.

Елън знаеше, че може би не е хубаво да получава такова удоволствие от смаяното изражение на полковник Роузън. Но тя изпита истинска наслада.

— Би било грешка. — Този път без „госпожо държавен секретар“. Само това голо, смело изявление. — Госпожица Дахир е замесена. Не знам как, но е така. Дори вие би трябвало да го разбирате.

— „Дори“ аз? — Погледът на Елън го прониза, като тона ѝ. — Аз съм вашият държавен секретар. Може да не сте съгласен с мен. Явно е така. Но трябва да уважавате институцията, която представлявам.

— Извинявайте. — Той спря, но не отстъпи. — Мисля, че допускате грешка, госпожо държавен секретар.

Елън остана втренчена в него за няколко секунди. Той бе изразил мнението си. Своята истина. Което малцина във вакуума, образувал се във висшите ешелони на властта, биха се престрашили да направят.

— Позволете да ви кажа още нещо, госпожо държавен секретар. На Анахита Дахир не може да се вярва.

— Да, ясно го казахте, полковник. И повярвайте ми, приемам думите ви сериозно. Но госпожица Дахир все пак ще дойде с мен.

Това, което полковникът не беше видял, бе изражението на младата служителка, докато се опитваше да убеди държавния секретар Адамс, че третата атака ще се случи всеки момент. В очите ѝ имаше истинска паника. Това бе млада жена, която отчаяно се опитва да осуети експлозията.

Елън знаеше също, че без Анахита синът ѝ щеше да е мъртъв. Беше ѝ длъжница. Но дали ѝ вярваше?

Не съвсем. Изражението на лицето на Анахита, когато молеше Елън да ѝ повярва, да направи нещо, можеше да е преструвка, трик, за да влезе във вътрешния кръг. За да ги манипулира, докато се планира много по-мащабна атака.

Елън знаеше, че полковник Роузън я смята за много по-наивна, отколкото всъщност беше. И сега, докато все още не можеше да разпознае съюзника от врага, това беше добре за нея.

Освен това, ако Анахита Дахир беше замесена в експлозиите, Елън искаше да я държи до себе си. За да я наглежда. Може би за да приспи бдителността ѝ и да я накара да допусне грешка.

Освен ако — помисли си Елън, докато вървяха към чакащите лимузини, които щяха да ги закарат до „Андрюс“ — не беше тя тази, която грешеше.

По време на полета Анахита се опита да отиде при държавния секретар Адамс, за да ѝ благодари, че я спаси. Че ѝ се довери. Че я взе в Германия. Където можеше да види Гил.

Искаше да я увери, че не знае нищо, че не крие нищо.

Но това би било лъжа.

Глава 11

Гил Бахар дойде в съзнание почти по зазоряване. Крайниците му тежаха като олово. Сякаш беше вързан.

Това събуди смътни спомени.

И тогава, в прилив на паника, те престанаха да бъдат смътни. Или спомени. Мръсните въжета прерязваха китките и глезените му. Подушваше воня на лайна, урина, гниеща храна и разлагаща се плът.

Проснат по очи, вдишваше прах от пода.

Каква жажда. Каква жажда. И този ужас.

Събуди се рязко, бързо се опомни и се опита да седне. Обхвана го внезапна и всепоглъщаща паника.

— Всичко е наред — каза познат глас, а с него дойде и позната миризма, едновременно успокояваща и тревожна. — В безопасност си.

След адско усилие най-сетне се съсредоточи.

— Мамо?

Какво правиш тук? И теб ли те отвлякоха?

— Всичко е наред — повтори нежно тя. Лицето ѝ беше близо, но не прекалено. — В болница си. Лекарите казаха, че до няколко дни ще се оправиш.

Тогава си спомни. Разклатеният му ум заработи. На пресекулки, с препъване, напред-назад. Франкфурт. Хората, пешеходците. Автобусът. Лицата на пътниците, които го зяпаха. Децата.

Жената с чантата. Как се казваше? Името ѝ.

— Wie heißen Sie?

В очите му блесна ярка светлина. Някой сложи ръка на главата му, задържа я неподвижно, като я натисна назад. Задържа клепачите му отворени.

— Какво? — изстена Гил и почна да се мята.

После жената, лекарката, се отдръпна.

— Извинявайте. Името ви. Как се казвате?

Трябваше да се замисли за момент.

— Гил.

— От Гилбърт, ja?

Той замълча само за миг, преди да кимне утвърдително. Не можеше да погледне майка си в очите.

— Фамилното ви име?

Гласът на лекарката бе внимателен, но твърд, със силен немски акцент.

Отне му повече време, докато се сети. Защо не можеше да си спомни?

— Бухари — изтърси. — Насрин Бухари.

Лекарката го погледна, после се обърна към майка му. И двете изглеждаха разтревожени.

— Не, не — каза той, като се опита да седне. — Аз се казвам Гил Бахар. А тя е доктор Насрин Бухари.

— Казвам се доктор Герхард.

— Нямам предвид вас. Жената в автобуса. — Той премести поглед от лекарката към майка си. — Следях я.

Елън стоеше малко встрани. По-рано беше помолила другите да изчакат отвън, докато тя поседи до Гил. Когато синът ѝ се раздвижи, бе натиснала бутона за повикване на лекар. Сега се приближи до леглото и каза:

— Нека лекарката да те прегледа и после ще говорим.

Погледа Гил в очите, за да му даде да разбере, че колкото по-малко говори пред всички, толкова по-добре.

Той разбра. Освен това му трябваше време, за да проясни мислите си. Да си спомни подробностите. Защо това име Насрин Бухари го караше да настръхва?

Коя беше тя?

Доктор Герхард завърши прегледа и изглеждаше доволна. Каза му, че има сътресение, счупени ребра и натъртвания.

— И дълбока рана на бедрото. Извадили сте късмет. Би било опасно за живота ви, ако случайни минувачи не бяха приложили натиск върху раната. Зашихме я, но трябва да полежите няколко дни.

Докато тя излезе, Гил вече знаеше отговора.

Не го плашеше доктор Бухари, а мъжът в сенките зад нея.

Елън изчака тежката врата да се затвори след лекарката и се обърна към сина си. Посегна към ръката му, но той я дръпна. Не рязко. Инстинктивно.

Което беше още по-лошо.

— Страшно съжалявам — започна тя, но той я прекъсна, като ѝ даде знак да се наведе.

За момент Елън си помисли, че може би ще я целуне по бузата. Но вместо това той прошепна:

— Башир Шах.

Тя завъртя глава и се втренчи смаяно в него. Елън Адамс не бе чувала това име от години. Не и след дългите срещи с адвокатите на компанията, които я бяха предупредили да не пуска в телевизионните си канали документалния филм за журналистическото разследване срещу пакистанския търговец на оръжие.

Репортерът бе работил повече от година по този случай. В резултат от това семейството му получи заплахи. Няколко от информаторите му изчезнаха.

След всичко това нямаше как да не излъчат материала.

Башир Шах отхвърли обвиненията в трафик на оръжие като несъстоятелни и направи изявление, осъждащо атаките срещу порядъчен пакистански гражданин като него. Това били същите фалшиви обвинения, които бяха повдигнати срещу повечето му предшественици и наставници, онези смели и блестящи пакистански ядрени физици, проправили пътя към прогреса. Хора като А. К. Хан.

Шах обясни, че Пакистан е съюзник на Запада във войната срещу тероризма.

В действителност лайтмотивът на документалния филм беше, че самият той участва в тероризъм. И наистина, в хладното му отричане прозираше по-дълбока истина.

Башир Шах искаше светът да узнае, че той е търговец на смърт.

За свой ужас Елън Адамс осъзна, че неволно и с цената на човешки животи му е направила реклама. Документалният филм, награден с „Оскар“, издаде на терористите къде могат да намерят биологично оръжие. Откъде да се снабдят с хлор. Със зарин. С леко оръжие и ракетни установки.

И по-лошо.

— Той ли беше в автобуса? — попита тя ужасено.

— Не. Но той стои зад всичко това.

— Зад бомбите?

Сега Гил поклати глава.

— Не бомбите в автобусите. Нещо друго. Не знам кой стои зад бомбите.

— Каза, че си следил някаква жена. Насрин…

Елън се опита да си спомни фамилията.

— Бухари. Един информатор ми каза, че Шах е вербувал трима пакистански ядрени физици. Доктор Бухари беше една от тях. Исках да видя къде отива. Да разбера какво е намислил Шах. Поне да видя къде се крие, ако не друго.

— Но ние знаем къде е — каза Елън. — Под домашен арест в Исламабад. Там е от години.

Пакистанците бяха взели допълнителни мерки, като ограничиха достъпа му до интернет. За разлика от други търговци на оръжие, Башир Шах беше едновременно бизнесмен и идеолог. Роден в Исламабад, но израснал в Англия. Сега над петдесетгодишен, той се бе радикализирал още докато учил физика в Кеймбридж и по-късно беше силно повлиян от джихадистките сайтове в интернет.

Въпреки че се възхищаваше на предишното поколение пакистански ядрени физици, беше стигнал до убеждението, че не са отишли достатъчно далеч. Но той щеше да го направи.

Нямаше червена линия, която Башир Шах не бе готов да премине.

— Пакистанците го освободиха миналата година — каза Гил.

— Абсурд, не биха го направили — повиши глас тя, но после отново го понижи след предупредителен поглед от страна на сина си. — Не може да са го направили — прошепна едва доловимо. — Щяхме да разберем. Не биха действали зад гърба ни. Американските агенти бяха тези, които го намериха.

— Не действаха зад гърба ни. Предишното управление се съгласи.

Елън се отдръпна и се втренчи невярващо в сина си. Не можеше да разбере какво ѝ говори той. Не можеше да разбере защо шепнеха. Изведнъж разбра.

Ако това, което казваше Гил, беше вярно…

Елън се огледа, сякаш очакваше да види Башир Шах да ги наблюдава от ъгъла.

Мисълта ѝ работеше трескаво, събираше различните парчета от мозайката. Опитваше се да запълни пропуските.

От брифингите на Държавния департамент Елън Адамс знаеше, че по света има много злодеи. Хора, които не се интересуваха от нищо и никого в преследването на целите си. Асад в Сирия. Ал-Кураши от „Ислямска държава“. Ким Чен Ун в Северна Корея.

И макар че дипломацията не позволяваше да го каже официално, лично Елън Адамс би добавила Иванов в Русия към този списък.

Но никой не можеше да се сравни с Башир Шах. Той не беше просто лош или нечестив, както би казала баба ѝ. Башир Шах беше самото зло.

И главната му цел бе да създаде ад на Земята.

— Гил, откъде знаеш за Шах и физиците?

— Не мога да ти кажа.

— Трябва.

— От информатор. Не мога.

Той спря, без да обръща внимание на гнева в очите ѝ. После попита:

— Колко?

Елън разбра какво има предвид.

— Все още няма точни данни, но по предварителни сведения двайсет и трима души са загинали в автобуса и петима отвън.

Гил си спомни лицата им и очите му се напълниха със сълзи. Запита се дали можеше да направи повече, за да ги спаси. Можеше поне да грабне онова дете от ръцете на майка му и…

— Ти се опита — каза Елън.

Но дали беше достатъчно, помисли си той. Или тази утешителна мисъл всъщност беше поредното стъпало по пътя към ада?

Катрин зае мястото на майка си до леглото на Гил, за да бди над брат си, който спеше, после се събуди и след това отново заспа.

Анахита също дойде да го поздрави. Той ѝ се усмихна и протегна ръка.

— Чух, че си ми спасила живота.

— Жалко, че не успях да спася повече.

Ана стисна ръката му, толкова позната. Ръката, която познаваше тялото ѝ може би по-добре от самата нея.

Поприказваха си и когато погледът му се замъгли, тя го остави. Почти се наведе да го целуне по бузата, но спря. Не само защото Катрин беше там, но и защото би било неуместно.

Те вече не бяха „това“.

Веднага щом излезе от стаята, Бойнтън я извика:

— Идваш с нас.

— Закарайте ни на мястото на взрива — каза Елън Адамс на шофьора от Службата за дипломатическа охрана, когато с Бойнтън, Анахита и Бетси се качиха в колата. — После в консулството на САЩ.

Друга кола с помощници и съветници караше след тях, а отпред и отзад кортежът бе следван от немски полицейски коли.

— Казах на консула, че ще бъдете там до час — съобщи Бойнтън. — С хората му събират колкото може повече информация за случилото се тук. Имате среща с него, а после с висши служители на разузнаването и службите за сигурност на САЩ в Германия, след това — телефонна конференция с вашите чуждестранни колеги. Ето списък на участниците, предложени от французите.

Елън прегледа имената на страни и държавници, като задраска някои и добави едно. Не искаше да се разпростират прекалено много.

Върна списъка с имена на Бойнтън и попита:

— Колата обезопасена ли е?

— Обезопасена?

— Проверена ли е за бръмбари?

— Бръмбари? — повтори Бойнтън.

— Моля те, престани да повтаряш всичко и просто ми отговори.

— Да, обезопасена е, госпожо държавен секретар — каза Стив Ковалски от службата за дипломатическа охрана, който се беше качил на предната седалка до шофьора.

Бойнтън я погледна напрегнато.

— Защо?

— Какво ще ми кажеш за Башир Шах?

Въпреки уверенията, Елън понижи глас.

— Шах ли? — попита Бетси.

Когато медийната империя на Елън се разрасна повече от очакванията ѝ, тя бе помолила Бетси да напусне работата си като учителка и да се присъедини към нея. В този свят, изпълнен с тестостерон, Елън имаше нужда от близка съюзничка и довереничка.

Друг плюс беше неповторимият ум и безрезервната преданост на Бетси.

Тя беше тази, която помогна да направят документалния филм за търговеца на оръжие.

— Нали не стои той зад това? — попита сега. — Кажи ми, че зад това не стои той.

Бетси не беше просто изненадана, тя бе шокирана. После, докато Франкфурт преминаваше пред прозорците им, изражението на Бетси се промени от изненада през тревога до нещо по-близко до страх.

— Кой? — попита Чарлз Бойнтън.

— Башир Шах — повтори Елън. — Какво знаеш за него?

— Нищо. Никога не съм чувал за този човек.

Той премести поглед от Елън към Бетси, после отново към държавния секретар. Не си направи труда да погледне Анахита Дахир. Но Елън я погледна. И видя сходно изражение с това, което бе видяла на лицето на Бетси.

Сходно, но не същото. При споменаването на Башир Шах Анахита не просто се уплаши, тя се ужаси.

Това, което Чарлз Бойнтън видя, беше изражението на шефката му, насочено към него. Елън Адамс беше по-ядосана, отколкото я беше виждал някога, въпреки че, разбира се, я познаваше само от месец.

— Лъжеш.

— Моля? — попита той, не вярвайки на ушите си.

— Не може да не знаеш Шах — възкликна Бетси. — Той е…

Но Елън сложи ръка на крака ѝ, за да я спре.

— Не. Не казвай нищо повече.

— Това е нелепо — възнегодува Бойнтън. После добави бързо: — Госпожо държавен секретар. Кълна се, нямам представа за кого говорите. Отскоро съм в Държавния департамент.

Това беше вярно. С одобрението на президента Барбара Стенхаузър бе избрала Чарлз Бойнтън за началник на кабинета на Елън.

Това беше изненада и за двамата. Вместо да позволят на Елън сама да избере ръководителя на екипа си или дори да назначат някого, който вече работи в Департамента, те сложиха един от политическите функционери в собствената си предизборна кампания.

Елън подозираше, че всичко това е част от усилията на Уилямс да подкопае репутацията ѝ. Но сега се питаше дали няма и по-мрачна цел. Възможно ли бе Чарлз Бойнтън наистина да е толкова невеж? Как можеше да не знае за Башир Шах? Разбира се, Шах се криеше в здрача. Но не беше ли тяхната работа да гледат точно в този здрач?

— Стигнахме, госпожо държавен секретар — каза Ковалски от предната седалка.

Стотици зяпачи се бяха събрали до ограденото с дървени бариери място на експлозията. Стоящите наблизо се обърнаха, за да погледнат как слиза от колата. Настъпи зловеща тишина, нарушена единствено от тихото изщракване при затварянето на вратата.

Посрещнаха я водещият следовател от германската полиция и старшият агент на американското разузнаване в Германия, началникът на местната резидентура на ЦРУ Скот Каргил.

— Не можем да се приближим — обясни американецът.

От експлозията бяха минали почти дванайсет часа. Слънцето току-що бе изгряло и се очертаваше още един студен, суров, сив мартенски ден. Тъжен и неприветлив. Франкфурт, този индустриален град, показваше най-грозната си страна. А той така или иначе никога не бе изглеждал особено красив, дори в най-добрите времена. Голяма част от историческия му център бе разрушена от бомбардировките по време на войната. Макар да се водеше един от големите центрове на света поради важната си икономическа роля, той не притежаваше очарованието на много от по-малките германски градове, нито вълнението и младежката енергия на Берлин.

Елън погледна мълчаливите хора, скупчени зад бариерите.

— Предимно роднини — обясни германският полицай.

Вече имаше килим от цветя. Плюшени мечета. Балони. Сякаш това можеше да утеши мъртвите.

Всъщност можеше, помисли си Елън, съдейки от личен опит.

Тя огледа следите от разрушението. Изкривени метални отломки. Тухли и стъкла. Червени одеяла, постлани на земята. Почти плоски.

Знаеше, че медиите наблюдават всяко нейно движение. Записваха.

Но все пак продължаваше да гледа полето от одеяла, заемащи толкова голяма площ, с леко повдигащи се от вятъра краища. Беше почти красива гледка. Почти внушаваща спокойствие.

— Госпожо държавен секретар? — каза Скот Каргил, но Елън продължи да гледа.

Под едно от тези одеяла можеше да е Гил.

Под всяко от тях имаше нечие дете, майка, баща, съпруг, съпруга. Приятел.

Беше толкова тихо, почти никакъв шум. Чуваше се само познатото щракане на фотоапарати. Насочени към нея.

Ние сме мъртвите — спомни си тя едно военновременно стихотворение. — Броени дни по-рано бяхме живи, виждахме заревото на залеза, обичахме и някой ни обичаше…[2]

Елън Адамс погледна назад към роднините, които я наблюдаваха. След това — отново одеялата, като поле от макове.

— Елън? — прошепна Бетси, застанала между нея и журналистите, сякаш поне за момент да скрие приятелката си от любопитните им очи.

Елън срещна погледа ѝ и кимна. След като преглътна жлъчката, след като потисна ужаса, държавният секретар Адамс превърна отвращението си в решителност.

— Какво можете да ми кажете? — попита тя германския полицай.

— Почти нищо, госпожо. Било е мощен взрив, както виждате. Този, който го е направил, е искал да бъде сто процента сигурен, че ще постигне целта си.

— И каква е била тази цел?

Полицаят поклати глава. Не изглеждаше толкова уморен — макар че можеше да се очаква, след като е работил почти двайсет и четири часа, — колкото емоционално сломен.

— Същата като при другите две експлозии, предполагам. В Лондон и Париж. — Той се огледа, после я погледна отново. — Ако имате някакво предположение, моля, кажете.

Изгледа я изпитателно и след като тя не каза нищо, продължи:

— Доколкото ни е известно, тук, на това място, няма нищо, което терористите биха могли да смятат за стратегическа цел.

Елън си пое дълбоко дъх и им благодари.

Беше длъжна да попита за целта, въпреки че вече знаеше поне част от отговора. Но не можеше да им каже за д-р Насрин Бухари. Пакистанската ядрена физичка, която бе пътувала в автобуса. Още не. Не и докато не разбере повече. И искаше да запази намесата на Башир Шах в тайна, докато не се посъветва с колегите си.

Преди да се върне в колата, Елън огледа за последно мястото на касапницата. Нима всичко това бе сторено само за да се убие един-единствен човек?

И както германският полицай бе обобщил толкова ясно, целта тук почти със сигурност беше същата, както в Лондон и Париж. Което означаваше…

— Хайде да тръгваме към консулството — каза Елън на Бойнтън.

Но все пак спря за малко на бариерата, за да поговори с роднините. За да види снимките, които държаха. На синове и дъщери, на майки и бащи, на съпрузи и съпруги. Които вече ги нямаше.

Ако изгубиш вяра в нас, които ще загинат, не ще заспим спокоен сън…

Елън Адамс нямаше да изгуби вяра. Макар че, докато пътуваше през сутрешен Франкфурт и гледаше Чарлз Бойнтън и Анахита Дахир, седнали срещу нея, се запита дали неволно вече не я беше изгубила.

Глава 12

Докато се съберат за съвещанието, вече имаха отговор.

На екрана си Елън видя външните министри на няколко страни и високопоставени служители от разузнавателните им служби.

— Вашата информация се потвърди, госпожо държавен секретар — каза британският външен министър с вече не толкова покровителствен тон. — Разпознахме доктор Ахмед Икбал като един от пътниците в лондонския автобус. Той е пакистански гражданин, живее в Кеймбридж и преподава в лабораторията „Кавендиш“ във Физическия факултет на Университета на Кеймбридж.

— Ядрен физик? — попита германският външен министър Хайнрих фон Байер.

— Да.

— Господин Пежо? — попита Елън, като погледна френския външен министър в горния десен ъгъл на екрана.

Винаги ѝ приличаше на онова предаване „Холивудски квадрати“, в което участниците играеха със знаменитости, седнали в кубове, разположени един под друг като в поле за морски шах. Но тук не беше игра.

— Да, това е предварителна информация засега и трябва да проверим двойно и тройно, за да сме сигурни, но изглежда, че сред загиналите в парижкия автобус е бил доктор Едуар Монпети. На възраст… — Погледна в записките си. — … трийсет и седем години. Женен. С едно дете.

— Не е ли пакистанец? — попита канадската външна министърка Джослин Тардиф.

— Майка му е пакистанка, а бащата французин от Алжир — обясни Пежо. — Живеел е в Лахор и е пристигнал в Париж преди два дни.

— А оттам? — попита Елън. — Къде е смятал да отиде?

— Все още не знаем — призна френският външен министър. — Изпратихме агенти да говорят със семейството му.

— Предполагам, че ги идентифицирахте чрез софтуер за лицево разпознаване — намеси се германският външен министър.

— Да — потвърди британецът. — Засякохме доктор Икбал на охранителните камери, когато се е качил в автобуса на метростанция „Найтсбридж“.

— Защо не са били разпознати по-рано? — попита германецът. — Когато търсихте възможни заподозрени и цели?

Елън се наведе напред. Това беше уместен въпрос.

— Работата е там — каза британският външен министър, — че алгоритмите ни за търсене не са го разглеждали като възможна мишена.

— Същото важи и за нас — каза французинът. — При първото търсене програмата ни за лицево разпознаване е отхвърлила доктор Монпети.

— Защо? — попита италианският им колега. — Ядрените физици би трябвало да са в списъка с лица от особен интерес.

— Доктор Монпети се смята за физик от нисък ранг — обясни французинът. — Работил е за ядрената програма на Пакистан, но на доста ниска позиция, като помощен персонал. Най-вече при опаковането.

— Доставки? — попита германецът.

— Не, само опаковането в сандъци.

— А доктор Икбал? — попита италианецът.

— Доколкото ни е известно, доктор Икбал не е свързан с пакистанската или друга ядрена програма — заяви британският външен министър.

— Но е ядрен физик — изтъкна канадката, като наблегна на думата.

Тя или имаше най-лошия стил на обличане, който колегите ѝ бяха виждали, или просто носеше фланелен пеньоар. На лосове и мечки. Нямаше грим и прошарената ѝ коса беше събрана назад.

Все пак в Отава беше едва два сутринта и сигурно я бяха вдигнали от леглото. Но макар външността ѝ да крещеше, че е неподготвена, изражението ѝ говореше друго. Тя беше будна, спокойна, съсредоточена. И мрачна.

— Доктор Икбал е бил учен — каза британецът. — Теоретик. И дори в това не много успешен. Разбира се, това е предварителна информация, но рутинната проверка показа само… — Обърна се към асистента си, който му показа някакъв документ. — … десетина публикации с неговото име. И все като второстепенен съавтор.

Британският външен министър свали очилата си и когато асистентът се наведе и започна да му говори нещо, той се сопна:

— Да, да. Знам. — Обърна се обратно към камерата и продължи: — Ще претърсим жилището му в Кеймбридж и ще разпитаме ръководителя му. Все още не сме се свързали с пакистанците.

— Ние също — каза французинът. — По-добре да изчакаме.

Британският външен министър се намръщи. Не му харесваше французин да го учи какво да прави. Или германец. Или италианец. Или канадец.

Или неговите помощници. Или може би, помисли си Елън, майка му.

Тя се замисли колко слаб е този съюз и колко лесно би могъл да се разпадне всеки момент. Това, което ги държеше заедно, не беше взаимно уважение, а взаимна необходимост.

Не толкова като „Холивудски квадрати“, а като плаване на спасителен сал. Със сигурност никой не искаше да се бие с другарите по съдба и да рискува всички да се преобърнат.

— Нещо за Насрин Бухари? — попита канадската министърка.

— Единственото, което знаем досега, е, че за известно време е работила в атомна електроцентрала в Карачи. Не знаем дали преди да дойде, все още е работила там — каза германецът. — Централата е създадена с канадска помощ, нали? — добави нетактично.

— Това е било преди няколко десетилетия — каза сухо канадката. — И оттеглихме подкрепата си, след като разбрахме какви биха могли да бъдат истинските намерения на Пакистан.

— Малко късно… — измърмори той.

Канадката отвори уста да отговори, но после я затвори. Елън наведе глава настрани и си помисли, че би искала да изпие чаша шардоне с тази жена. Такъв самоконтрол.

Канадската външна министърка каза:

— Съоръжението в Карачи е електроцентрала. Не е част от оръжейната им програма.

— Е… — отбеляза германецът, — така си мислим. Така се надяваме. Но това, че доктор Бухари стана мишена на атентат, може би навежда на други мисли.

— Merde — промърмори французинът.

— Имаме много неща да изясним — съгласи се британецът. — Включително, разбира се, защо точно тези тримата бяха убити. С какво са се занимавали и кой е искал да ги спре?

— Израел — казаха всички в един глас. Това бе дежурният отговор винаги когато имаше атентат.

— Президентът Уилямс ще говори с израелския премиер — каза Елън. — Може би скоро ще научим нещо, но макар че от „Мосад“ биха могли да ликвидират учените, едва ли ще взривят цели автобуси, за да го направят.

— Така е — съгласи се британецът.

— Има и нещо положително — отбеляза италианецът. — След като тези тримата са ликвидирани, явно целта е изпълнена? Нали?

— Не знаем какво са правили тримата учени — изтъкна французинът. — Може да са се натъкнали на нещо и да са искали да ни предупредят.

— И тримата? — усъмни се канадката. — По едно и също време? Прилича на прекалено голямо съвпадение.

Елън се размърда неловко. Още не им беше казала за Башир Шах. Че тези учени са работили за него.

— Не мисля, че са искали да ни предупредят — каза тя.

Германският външен министър я погледна изпитателно.

— Знаете ли нещо, Елън? Ние ви казахме всичко, което ни е известно до момента. Но вие не сте. Вие предупредихте канцлера за очаквана експлозия във Франкфурт. Дори знаехте номера на автобуса и точния час. Откъде?

— Освен това — добави французинът — откъде знаехте за Насрин Бухари и че трябва да проверим за ядрени физици от Пакистан в другите автобуси? Мисля, че ни дължите отговори.

Въпросите им звучаха като обвинения. Но в какво можеха да я обвинят?

Не — помисли си. Не нея лично. Америка. И държавният секретар Адамс си даде сметка, че макар тези мъже и жени да бяха готови да се доверят на САЩ — може би дори отчаяно искаха да го направят, като се има предвид сложната ситуация, — те всъщност не ѝ вярваха.

Вече не. Не и след фиаското през последните четири години.

И тя осъзна, че огромна част от работата ѝ като държавен секретар ще бъде да върне това доверие. Спомни си как в първия учебен ден майка ѝ се наведе над нея на входа на училището и ѝ прошепна:

— Елън, ако искаш да имаш приятели, трябва самата ти да бъдеш добър приятел.

Същия ден се запозна с Бетси. Бетси, която едва на пет вече приличаше на Джун Клийвър, въпреки че говореше като мъничък моряк от търговския флот.

И сега, половин век по-късно, Елън Адамс, държавният секретар на САЩ, отчаяно се нуждаеше от приятели.

Тя погледна разтревожените и бдителни лица на колегите си и разбра какво трябва да направи. Трябваше да им каже истината. За странното съобщение, което бе получила младшата дипломатическа служителка. Трябваше да им каже какво ѝ каза Гил. За Башир Шах.

Имаха право да знаят.

Но може би не сега.

Двайсет минути по-рано, когато пристигна в американското консулство във Франкфурт, тя веднага бе отишла в една секретна стая и се свърза с председателя на началник-щабовете във Вашингтон.

Генерал Уайтхед отговори след първия сигнал.

— Да?

— Аз съм Елън Адамс. Събудих ли ви?

Като фон чу как жена му пита сънливо кой се обажда в два часа през нощта.

— Държавният секретар Адамс — чу го да казва Елън, макар че явно закри слушалката с ръка, защото гласът му прозвуча заглушено. — Няма проблем, госпожо държавен секретар. — Гласът му все още звучеше сънливо, но с всяка дума все повече се разсънваше. — Как е синът ви?

Това бе въпрос, зададен от човек, изгубил твърде много млади мъже и жени.

— Възстановява се, благодаря. Трябва да ви попитам нещо. Поверително е.

— Тази линия е криптирана. — Явно бе излязъл от спалнята и бе отишъл в личния си кабинет. — Кажете.

Елън погледна през дебелия, брониран прозорец на консулството, гледащ към градинката от другата страна на „Гисенерщрасе“. Но слабото утринно слънце разкри, че всъщност не е градинка. Само приличаше.

Точно както сградата, в която се намираше, помещаваше квартирите на американските дипломати, но приличаше на нацистки лагер.

Нищо не беше това, което изглеждаше.

Това отсреща не беше градинка. Незнайно кой гений бе решил да постави американското консулство срещу огромно гробище.

— Какво можете да ми кажете за Башир Шах?

Бърт Уайтхед седна шумно на креслото си и с празен поглед се втренчи към осеяната със снимки отсрещна стена в кабинета си.

Знаеше, че това ще бъде последната му кампания. Вече нямаше хъс, камо ли пък хладнокръвие да издържи всичко това.

Башир Шах. Тя наистина ли изрече това име?

— Мисля, госпожо държавен секретар, че знаете толкова, колкото и аз.

— Аз пък мисля, генерал Уайтхед… — Гласът ѝ звучеше изненадващо ясно от Франкфурт. — … че това не е вярно.

— Гледах документалния филм, който вашият журналист направи за доктор Шах.

— Това беше преди доста време.

— Така е. Прочетох и досието, което разузнаването е подготвило за вас. Знам и за бележките.

Елън се изсмя иронично.

— Разбира се, че знаете.

— Постъпвате разумно, като ги изпращате на службите веднага след като се получат.

Бележките, за които говореше, започнаха да се получават скоро след излъчването на документалния филм. Всяка година Елън Адамс получаваше на домашния си адрес пощенска картичка. Не беше подписана и ѝ честитеше рождения ден. На английски и на урду. Неизвестният подател ѝ пожелаваше дълъг живот.

Елън изпрати първата на ФБР и после забрави.

Докато не получи друга за рождения ден на Гил. После за Катрин.

И когато Куин, вторият съпруг на Елън и бащата на Катрин, внезапно почина от сърдечен удар, се появи още една. В рамките на часове след смъртта му. Преди официалното обявление в пресата. Съболезнователна бележка. На английски и на урду.

Тази бе доставена на ръка.

Нямаше как да го докаже и ФБР не откри нищо, но тя знаеше. Докато държеше бележката със смразени пръсти и мъката раздираше сърцето ѝ, Елън разбра.

Бележката беше от Башир Шах.

Направиха токсикологичен анализ и нямаше нищо, което да показва, че смъртта на Куин не е естествена. Трагична. Но естествена.

Елън искаше да си внуши, че Шах просто се е възползвал от трагедията, за да посее съмнения в нея. За да разрови раната. Да си поиграе с нея на котка и мишка.

Но Елън Адамс не беше плаха мишка. Тя бе готова да погледне истината в очите.

Башир Шах бе убил съпруга ѝ. И имаше още една ужасна истина. Направи го за отмъщение за документалния филм, който тя излъчи и който след месеци на натиск от страна на тогавашната американска власт върху пакистанското правителство доведе до арестуването и осъждането на Шах.

Сега той отново беше на мерника ѝ. Но ѝ трябваше информация, много информация.

— Представете си, че не знам нищо — каза тя.

— Може ли да попитам защо искате да знаете за Шах?

— Моля ви, просто ми кажете. Изкушавах се да се обадя на Тим Бийчъм, но предпочетох първо да говоря с вас.

Отново пауза.

— Мисля, госпожо държавен секретар, че това е разумно решение.

И с това Елън Адамс получи отговора, който очакваше. Какво означаваше онзи тревожен поглед в Овалния кабинет, след като директорът на вътрешното разузнаване излезе от стаята, за да проведе телефонен разговор.

И защо председателят на началник-щабовете се намръщи, когато го гледаше да излиза.

— Шах е пакистански ядрен физик — започна генерал Уайтхед. Бавно открехваше вратата на шкафа, за да покаже чудовището, което се криеше вътре. — Беше една от младите надежди на ядрената им програма, пряк наследник на създателите ѝ. Но неговите оръжия са много по-мощни, много по-усъвършенствани. Той е блестящ специалист. Гений. Създаде собствен институт, „Пакистански изследователски лаборатории“, който беше прикритие на усилията на страната да разработи ядрено оръжие, за да се конкурира с Индия.

— Успешни усилия — отбеляза Елън.

— Да. Знаем, че Пакистан продължава да разширява арсенала си. Доколкото ни е известно, има сто и шейсет ядрени бойни глави.

— Жална Богородице!

— Жална и разплакана. Според нашите информатори до 2025 г. ще имат двеста и петдесет бойни глави.

— Мили боже!

— Това ги прави изключително опасни в този нестабилен регион, а те не смятат да се разоръжават.

— Израел също има ядрени оръжия, нали? — каза Елън и чу смях от апарата.

— Ако успеете да ги накарате да признаят това, госпожо държавен секретар, „Янките“ ще ви наемат за представително лице, защото очевидно правите чудеса.

— Аз съм привърженичка на „Пиратите“.

— О, да. Забравих, че сте от Питсбърг.

— Между нас казано, господин генерал, отговорете ми. Израел има ядрени бойни глави, нали?

— Да, госпожо държавен секретар. Това е единствената тайна, която на драго сърце разкриват. Но всъщност така осигуриха оправдание за пакистанската ядрена програма. Пакистанците настояват, че увеличаването на арсенала им е точно като програмата на Израел. Искат да осигурят така наречения възпиращ баланс срещу Индия.

— Колко невинно звучи.

Елън Адамс беше запозната с тази концепция от времето на Студената война между САЩ и СССР, когато нито една от страните не искаше да натисне копчето, знаейки, че това може да доведе до ответни удари, които могат да унищожат цялото човечество.

Страхът възпираше и двете сили от драстични действия. На теория.

Но това всъщност не доведе до баланс на страха, а потопи всички в безкрайната територия на ужаса и терора.

— А иранската ядрена програма? — попита тя.

Почти усети как Уайтхед клати глава от другата страна на линията.

— Имаме подозрения, но не можем да ги потвърдим. Но да, госпожо държавен секретар, мисля, че трябва да приемем, че Иран или има, или скоро ще има свои собствени ядрени оръжия.

— Всичко това е публична тайна. Какво можете да ми кажете за личните дела на доктор Шах? В един момент е започнал да върти самостоятелен бизнес.

— Така е. Започна да търгува с уран и плутоний. Но не само това. Други също работят на този пазар, особено руската мафия. Но това, което прави Шах толкова опасен, е, че предлага завършена услуга, нещо като оръжеен хипермаркет, който продава не само материали, но и технологии. Оборудване, опит, системи за доставка.

— Хора.

— Да. С една сделка клиентът можеше да купи всичко необходимо за разработването на собствени ядрени бомби. От ордьовъра до аперитива, така да се каже.

— Под клиенти други държави ли имате предвид? — попита Елън.

— В някои случаи. Смятаме, че той е снабдил севернокорейците с компоненти за тяхната ядрена програма.

— Пакистанското правителство знаеше ли какво прави Шах?

— Да. Нямаше да му се размине, ако не беше тяхното одобрение и готовност да си затворят очите. Те толерираха сделките му. Защо? Защото целите му напълно съвпадат с техните.

— И те са?

— Да се запази дестабилизацията в региона, да се спечели преимущество пред Индия и да се подкопаят позициите на Запада. Шах печели милиарди, като доставя всичко на този, който предложи най-високата цена. Не само ядрени технологии, но и тежки оръжия, химикали, биологични агенти. По-традиционно оръжие. Попитахте дали клиентите му са други държави. Не в това е опасността. Над правителствата поне имаме някакъв контрол. Истинската заплаха е, ако ядрените оръжия попаднат в ръцете на престъпници и терористични организации. Честно казано, изненадващо е, че все още не са попаднали.

Елън замълча за момент, за да осмисли чутото, мислите ѝ препускаха бясно.

— Кой доставя на Шах тези компоненти, това оръжие? Нали не го прави той?

— Не, той е само посредник. Има много различни играчи, но един от основните му доставчици, изглежда, е руската мафия.

— И Пакистан позволява това? — Елън трябваше да е напълно сигурна. — Те са наш съюзник.

— Играят опасна игра. Пакистанското правителство ни разреши да поддържаме военни бази на север по време на дългосрочното ни военно присъствие в Афганистан, но освен това дадоха убежище на Бин Ладен, „Ал Кайда“, патаните, талибаните. Границата им с Афганистан е продънена. Страната гъмжи от екстремисти, терористи, които правителството подкрепя и защитава.

— А Шах ги снабдява.

— Да, въпреки че ако се срещнете с него, никога няма да заподозрете. Има добродушен вид. Прилича на учен. Безобиден.

— Но нещата не са такива, каквито изглеждат.

— Най-често е така — съгласи се генерал Уайтхед. — Участвал съм на срещи с пакистанските военни. Но бях и в онези пещери. Видях оръжието, скрито там и доставено от Шах. Ако някоя от тези групировки получи ядрена бомба…

— Защо не са получили, ако той ги снабдява от десетилетия?

— По две причини. Повечето от тези групировки са като канибали. Бият се помежду си. Убиват своите. Нямат организация, нямат приемственост. За да се създаде истинска бомба, са необходими дълги години на стабилност. И не можете да я направите в пещера насред планините. Другата причина е, че западните разузнавателни служби ги спират. Нашите агенти са прекъснали десетки опити за продажба или доставяне на ядрени материали и отпадъци след разпадането на Съветския съюз. А не забравяйте, че много малко е достатъчно, за да се създаде мръсна бомба.

Нямаше нужда да ѝ напомня. Тази мисъл не излизаше от главата ѝ.

— Както знаете — продължи генералът, — по-предишното американско правителство оказа натиск върху Пакистан да арестува Шах. Отчасти това се случи благодарение на вашия документален филм. Пакистанците бяха подложени на обществен натиск. Надявахме се да го пратят зад решетките, но той получи само домашен арест. И все пак е по-добре от нищо. Това ограничава влиянието му.

— Досега — каза Елън.

— Какво искате да кажете?

— Не знаете ли? Той е на свобода. Пакистанците са го пуснали миналата година.

— Мамка му… извинете, госпожо държавен секретар. — Генерал Уайтхед въздъхна. — Башир Шах е на свобода. Това е проблем.

— Повече, отколкото подозирате. Очевидно е направено с нашата благословия.

— Нашата?

— На предишната администрация.

— Това е невъзможно. Кой би бил толкова глупав… Няма значение.

Бившият президент Ерик Дън, ето кой. Известен дори, или особено, на най-близките си сътрудници като Ерик Глупака. Но това преминаваше границите на глупостта и навлизаше на територията на лудостта.

— Станало е веднага след изборите — каза Елън.

— След изборите? След като изгубиха? Защо? — промърмори под носа си Уайтхед. — И откъде знаете всичко това?

— Синът ми ми каза. Следял е ядрена физичка на име Насрин Бухари, работеща за Шах.

Елън обясни какво знае. От другата страна на линията цареше тишина, докато генерал Уайтхед слушаше и поглъщаше всяка дума. И осмисляше последиците.

Накрая каза:

— Но защо Шах ще убива собствените си хора?

— Не го е направил той.

— Тогава кой?

— Надявах се вие да ми кажете.

Но единственото, което държавният секретар чу, беше дълбока тишина.

Глава 13

— Израелският премиер отрича да има нещо общо с експлозиите — прошепна Бойнтън на ухото на Елън половин час по-късно, докато тя участваше в нова виртуална среща с другите външни министри, шефовете на разузнаването и сътрудници.

— Благодаря — каза тя.

После се обърна към останалите във видеовръзката и им съобщи новината. Намесата на Бойнтън беше добре дошла. Това отложи с няколко минути отговора ѝ на въпроса как е разбрала точния час на взрива, целта на атентата и града.

Даде ѝ малко повече време да подбере думите си.

— Вярваме ли на израелския премиер? — попита френският външен министър.

— Досега израелците лъгали ли са ни някога? — попита италианският му колега.

Това предизвика смях.

Но освен това знаеха, че макар Израел да не е напълно честен с тях, премиерът на тази страна едва ли ще излъже американския президент толкова нагло. Америка беше приятел, който Израел трябваше да запази на своя страна. И лъжите не биха помогнали за тази кауза.

— Освен това — каза британският външен министър — от „Мосад“ може и да решат да убиват пакистански ядрени физици, но не по такъв мръсен, брутален начин. Те се гордеят с прецизността си. С чистата си работа. А това е всичко друго, но не чисто и прецизно.

Сякаш забрави, че Елън каза абсолютно същото само преди няколко минути.

— Госпожо държавен секретар — намеси се канадката, — не отговорихте на нашия въпрос. Как разбрахте за взрива във Франкфурт и за доктор Бухари?

Елън си помисли, че с канадската ѝ колежка може би все пак не са чак толкова добри приятелки.

— И че целите в другите автобуси вероятно са били пакистански физици? — добави италианецът.

— Както знаете, синът ми пътуваше с автобуса във Франкфурт. Той е журналист. Един от източниците му го информирал, че има заговор, включващ пакистански ядрени физици. Оттам научил името на Насрин Бухари. И решил да я проследи. След това не беше трудно да съберем цялостната картина.

— Кой е този източник? — попита канадката.

Всъщност, помисли си Елън, тази жена с пеньоар на лосове и мечки започваше да става доста досадна.

— Не иска да ми каже.

— На собствената си майка? — попита германецът.

— На държавния секретар.

Тонът ѝ пресече всякакви по-нататъшни въпроси относно личните отношения със сина ѝ.

— И какъв е този заговор? Какво планират? — попита френският министър, като се наведе към екрана и носът му стана толкова огромен, че можеха да видят порите на кожата му.

— Синът ми не знае.

Французинът я погледна скептично.

— Синът ви бе отвлечен от патаните преди няколко години — напомни германският външен министър.

— Така е — каза французинът.

— Внимавайте — предупреди го канадката. Но Франция рядко се вслушваше в мнението на Канада.

— Тогава няколко други журналисти, включително трима французи, бяха екзекутирани, но той успя да се измъкне — добави Пежо.

— Клеман — възкликна канадката. — Стига!

Той не се впечатли.

— А сега, доколкото разбирам, синът ви е приел исляма. Той е мюсюлманин.

— Клеман! C’est assez. Това е достатъчно!

Но беше късно. Дори прекалено късно.

— Какво искате да кажете? — Гласът на Елън затрепери заплашително.

Макар че отлично разбираше какво иска да каже френският ѝ колега. Това, което и другите намекваха, но не толкова открито.

— Нищо не иска да каже — опита се да замаже положението италианецът. — Нашият колега просто е разстроен. Париж току-що преживя ужасна терористична атака. Не се засягайте, госпожо държавен секретар.

Сега лицето на французина бе почти залепено на екрана.

— Откъде сте сигурна, че синът ви не е замесен в тази конспирация? Откъде знаем, че той не е поставил бомбата?

Това беше последната капка.

— Как смеете — извика Елън. — Как смеете да подозирате, че синът ми може да има нещо общо с това? Той се опита да осуети експлозията. Рискува живота си, за да я спре. Едва не загина.

— Едва — повтори германецът с вбесяващо спокоен, дразнещо логичен глас. — Но не загина. Оцеля. Точно както оцеля след отвличането.

Елън се втренчи в него. Не вярваше на ушите си.

— Сериозно ли говорите?

Погледна ги всичките един по един. Дори канадката, с глупавия фланелен пеньоар на лосове и мечки, чакаше отговора ѝ.

Как Гил Бахар бе успял да избяга от похитителите си ислямски терористи, когато всички други бяха екзекутирани?

Самата тя му бе задала този въпрос, когато го срещна в Стокхолм веднага след бягството му. Не го каза като намек. Но Гил го прие като обвинение. Винаги реагираше така.

Отношенията им, и без това обтегнати, след това се влошиха още повече, сякаш въпросът, останал без отговор, набираше като гнойна рана.

Сега почти не си говореха. Макар че Елън постоянно се опитваше да поддържа контакт с него чрез Бетси и Катрин. С телефонни обаждания и писма. За да му обясни, че го обича. Че му вярва. И че го е попитала само защото мислеше, че той ще иска да говори за това.

Отвличането на Гил бе в центъра на конфликта между Елън Адамс и тогавашния сенатор и сега президент Дъглас Уилямс. Това също беше гнойна рана.

Тя погледна колегите си. Всичките бяха измъчени, уплашени. Не можеше да им каже за кодираното съобщение и Анахита Дахир, поне докато не изяснят нещата. Но трябваше да им подхвърли нещо. И знаеше какво.

— Източникът на сина ми му е казал кой стои зад атентатите. Тази сутрин в болницата успя да ми каже.

Специално наблегна на последните думи, за да им напомни, че Гил не се е измъкнал съвсем невредим.

— И той е…? — попита германският министър.

— Башир Шах.

Сякаш между тях се отвори черна дупка и изсмука целия живот, цялата светлина, всички звуци от стаите им. Остави ги безмълвни.

Шах.

В следващата секунда всички като по сигнал заговориха едновременно. Закрещяха въпроси. Но всичко се свеждаше до един въпрос, зададен по няколко различни начина.

— Как може да е Шах? Нали е под домашен арест в Исламабад. Там е от години.

Тя повтори това, което бе обсъждала с генерал Уайтхед, и отново настъпи смаяно мълчание.

— По дяволите!

— Merde.

— Scheiße.

— Merda.

— Мамка му мръсна! — възкликна канадката.

Елън отново промени мнението си. Може би бутилката шардоне с тази жена, когато всичко това свърши, не би било толкова лошо преживяване.

— Искате да кажете, че нямаме представа къде е Шах? — попита французинът.

— Да. Това искам да кажа.

Тя огледа лицата им и заключи, че и те като нея не знаят нищо. И са също толкова възмутени. Толкова ядосани.

На нея.

— Как допуснахте това да се случи? — възкликна германецът. — Пуснали сте най-опасния търговец на оръжие да избяга… всъщност да излезе през парадния вход?

— Мисля, че е по-вероятно да е излязъл отзад — отбеляза италианецът. — За да не го видят…

— Няма значение откъде е излязъл — сопна се германецът. — Факт е, че е на свобода с благословията на американското правителство.

— Но не на сегашното правителство и не с моята благословия — напомни Елън. — Мразя го толкова, колкото и вие, може би дори повече.

Защото Елън Адамс наистина подозираше, че Шах е убил Куин. Мъжа, когото тя обичаше с цялото си сърце. Като отмъщение за онзи документален филм. И само защото можеше.

И я тормозеше с онези поздравителни картички до ден-днешен.

Сега беше на свобода и можеше да прави каквото си поиска със закрилата на пакистанските власти и с благословията на лудия американски президент и неговите некадърни назначения в кабинета.

Включително, както подозираше Елън Адамс, Тим Бийчъм, собствения ѝ действащ директор на вътрешното разузнаване.

Затова генерал Уайтхед не му вярваше.

Тим Бийчъм беше остатък от предишната власт, една от многото политически кандидатури, изпратени на Сената в последните дни на президентството на Дън. Сенатът не го гласува и новият президент го остави като „действащ“ началник на разузнаването, докато не реши дали да го смени, или не. От времето си в Сената Уилямс познаваше Бийчъм като професионален разузнавач и десен консерватор, но само толкова.

Президентът можеше само да се надява, че директорът на вътрешното разузнаване ще бъде лоялен. И той беше лоялен. Но към кого?

— Какво е намислил Шах? — попита канадката. — Трима ядрени физици. Това не може да е за добро.

— Трима мъртви физици — напомни италианецът. — Това не означава ли, че някой ни е направил услуга?

Елън отново видя лицата на близките на загиналите, снимките в ръцете им. Плюшените мечета, балоните и цветята, вехнещи на тротоара. Голяма услуга, няма що.

И все пак италианецът беше прав.

— Само не разбирам защо му е да наема второкласни ядрени физици — измърмори канадката. — Предполагам, че би могъл да купи всеки.

Това тревожеше и Елън.

— Трябва да окажете натиск върху сина си, госпожо държавен секретар — каза италианецът. — Накарайте го да ви каже кой е източникът му. Трябва да знаем какво планира Шах.

По молба на Елън Бетси замина обратно за Вашингтон.

След като седна на мястото си до прозореца в самолета с редовен полет от Франкфурт, тя отвори писмото, което ѝ беше дала приятелката ѝ. Беше написано с познатия ѝ разкривен почерк.

Въпреки че самата Елън ѝ връчи писмото, пъхнато в един брой на списание „Пийпъл“, и почеркът ѝ нямаше как да бъде сгрешен, то пак започваше с кодирано съобщение: Една смесена метафора влязла в бара…

Сигналът за коланите светна и пътниците бяха помолени да включат телефоните си на самолетен режим. Бетси го направи, но преди това изпрати бърз имейл на Елън.

… виждам накъде духа вятърът, но се надявам да го пресека в зародиш.

Облегна се назад и прочете останалата част от кратката бележка, докато на мястото точно отзад и вдясно от нея невзрачен млад мъж четеше вестник.

Сигурно си мислеше, че не го е забелязала.

След като прочете бележката, Бетси я пъхна в джоба си. Някой можеше да ѝ открадне чантата, но едва ли щяха да се опитат да ѝ свалят панталона.

Там бележката беше в безопасност.

По целия път над Атлантическия океан, докато другите пътници се хранеха и спяха, Бетси Джеймисън гледаше през прозореца и размишляваше как да изпълни молбата на Елън.

— Повикай я — каза Елън.

Намираше се в кабинета, предоставен ѝ от генералния консул на САЩ. Чарлз Бойнтън излезе за момент и се върна с Анахита Дахир.

— Благодаря, Чарлз. Може да ни оставиш.

Той спря на вратата.

— Да ви предложа нещо за ядене или пиене, госпожо държавен секретар?

— Не, благодаря. Госпожице Дахир?

Въпреки че умираше от глад, Анахита поклати глава. Определено не смяташе да яде сандвич с яйчена салата в присъствието на държавния секретар.

Бойнтън затвори вратата, като хвърли последен тревожен поглед на началничката си. Чувстваше се изолиран и трябваше да намери начин да се върне.

След като той излезе, Елън даде знак на Анахита да седне срещу нея.

— Коя си ти?

— Моля, госпожо държавен секретар?

— Чу ме. Нямаме време за губене. Загинаха много хора, а има причина да мислим, че най-лошото предстои. И ти си замесена. Отговаряй. Коя си?

Елън разпери длан и бавно я постави върху затворената папка, която държеше в скута си. Ана се досети, че това е разузнавателен доклад. Много подобен на този, който имаха мъжете, разпитвали я в сутерена на Държавния департамент.

Тя бързо насочи погледа си отново към държавния секретар.

— Аз съм Анахита Дахир, младши служител в Дипломатическата служба. Може да попитате всеки. Катрин ме познава. Гил ме познава. Аз съм точно тази, за която се представям.

— Това обаче не е всичко, нали? — каза Елън. — Вярвам, че това са истинското ти име и длъжност, но мисля, че криеш нещо. Съобщението е било изпратено лично до теб. Специално. Знаем, че има връзка с Пакистан. И тримата ядрени физици са оттам. Била си две години в посолството ни в Исламабад. Работиш в отдела за Пакистан. Кой ти изпрати съобщението?

— Не знам.

— Знаеш — контрира Елън. — Чуй ме добре, изкарах те от онзи разпит. Може би не трябваше, но го направих. Взех те с мен, за да си в безопасност. И това вероятно не трябваше, но го направих. Ти спаси живота на сина ми и съм ти задължена. Но има граница и я достигнахме. Охраната е точно зад тази врата. Няма какво да гледаш натам. Ако не ми отговориш сега, ще ги извикам и ще им кажа да те отведат.

— Не знам — сподавено настоя Ана. — Трябва да ми повярвате.

— Не, единственото, което трябва да направя, е да стигна до истината. Преписала си съобщението, преди да го изтриеш. Винаги ли правиш така?

Анахита поклати глава.

— Тогава защо точно това съобщение?

От нещастното изражение на младата жена Елън разбра, че е успяла да я притисне. Дори ако не получеше отговора, който искаше, поне бе забила въпроса точно в десетката. Но когато все пак го чу, отговорът изобщо не беше този, който Елън очакваше.

— Родителите ми са ливанци. Любящи, но строги. Традиционно семейство. Доброто ливанско момиче трябва да живее с майка си и баща си, докато не се омъжи. Но те ми дадоха много повече свобода, отколкото получаваха моите приятелки. Разрешиха ми да напусна дома ни, дори страната, за да работя. Гордееха се, че служа на Държавния департамент, на родината си. И вярваха, че никога няма да прекрача определена граница.

Елън слушаше внимателно, мислите ѝ препускаха напред. И изведнъж се досети.

— Гил.

Анахита кимна.

— Да. Когато получих съобщението, наистина си помислих, че е спам. Отначало. Затова го показах на шефа си и го изтрих. Но точно преди да го направя, си помислих, че може би е от Гил.

— Какво те накара да си помислиш така?

Последва пауза и Елън осъзна, че младата жена се изчерви.

— Винаги се срещахме в малката ми квартира в Исламабад. Когато искаше да се видим, изпращаше съобщение с часа. Нищо повече. Само часа.

— Очарователно — измърмори Елън и видя Анахита да се усмихва леко.

— Наистина беше. Може да звучи лошо, но го правеше за мен. Исках да запазя връзката ни в тайна, за да не научават родителите ми. И беше…

Забавно. Опияняващо. Вълнуващо. Да се промъква из града с пълното съзнание за измамата и двойствения си живот. Онези горещи, душни дни и нощи в Исламабад.

Всички толкова млади, толкова весели, толкова корави, толкова уверени. Животът кипеше около тях, докато смъртта дебнеше на пазара.

Работата, която вършеха, изглеждаше толкова важна. Като преводачи, охрана, журналисти. Шпиони. Чувстваха се адски важни. Безсмъртни на място, където насилието и смъртта поразяваха другите. Никога тях.

И онези есемеси. 1945. 1330. И любимото ѝ: 0615. За събуждане. С Гил.

Елън потисна усмивката си, докато наблюдаваше физическата реакция на Анахита към този спомен. Очевидно беше, че се чувстваше по същия начин, по който самата Елън с бащата на Гил. Кал беше първата ѝ любов. Не сродна душа. Такъв бе вторият ѝ съпруг Куин, бащата на Катрин.

Но по дяволите, Кал Бахар беше забавен. И стабилен.

И дори сега, като си помислеше за него…

Тя се сепна. Едва ли имаше по-неподходящ момент от този.

Елън се изкашля, Анахита отново се изчерви и двете се върнаха в студената, сива, безлична стая във Франкфурт.

— Надявах се, че съобщението е от Гил. Преписах го и после го изтрих. През нощта му изпратих съобщение, за да го попитам дали е от него.

— Знаеше ли къде е?

— Не. Откакто се върнах във Вашингтон не поддържахме връзка.

Елън кимна. Подозираше, че ако Анахита беше казала всичко това на онези служители, водещи разпита ѝ, нямаше да ѝ повярват. Не биха разбрали какво страстно желание, какъв пламък може да изпита една млада жена по първата си любов. Как това може да я накара да тълкува погрешно, да преувеличава, да препрочита и да вкарва несъществуващо значение в някое писмо.

Как надеждата може да заслепи дори най-умните.

Но за Елън Адамс в това имаше безупречна логика. Тя също бе заслепена от бащата на Гил. Сляпа за това, което другите виждаха твърде ясно.

Нещо, което Бетси видя и се опита да ѝ подскаже меко. Всички причини, поради които между нея и Кал нищо не можеше да се получи.

— И така разбра, че е във Франкфурт — досети се тя.

— Да.

— Но ако Гил не е изпратил съобщението, тогава кой?

— Не знам. Не мисля, че този, който го е изпратил, е искал то да се получи точно при мен. Можеше да го види всеки, който по случайност е бил на компютъра в този момент.

— Какво знаеш за Башир Шах?

При този въпрос на Елън Анахита се вцепени.

— Знаеш нещо — настоя по-възрастната жена. — Видях реакцията ги в колата. Беше ужасена.

Последва дълго мълчание, при което Анахита се мърдаше тревожно на стола.

— Когато бях в Исламабад, работех по проблемите на разпространението на ядреното оръжие и някои от пакистанските ми познати говореха за Шах. Почти със страхопочитание. Като за митично същество. Ужасен звяр. Бог на войната. Той ли стои зад тези атентати?

Вместо отговор, Елън стана.

— Има ли нещо друго, което имаш да ми кажеш?

Анахита също се изправи на крака и поклати глава.

— Не, госпожо държавен секретар. Това е всичко.

Елън я изпрати до вратата.

— Ще се върна в болницата, за да видя Гил, преди да тръгнем. Искаш ли да дойдеш с мен?

Анахита се поколеба, после вдигна брадичка и изпъна рамене.

— Благодаря, но не.

Когато затвори вратата след нея, Елън се запита дали Гил има представа какво е изпуснал.

Когато излезе в коридора, Анахита се замисли колко далеч би могла да стигне, ако тръгнеше сега. Преди да забележат, че я няма.

Преди да разберат, че е излъгала. Отново.

Глава 14

Докато чакаше на опашката за такси на летище „Дълес“, Бетси Джеймисън размишляваше дали да не покани симпатичния младеж да го закара.

Той я следеше толкова очевидно, че беше почти умилително. Дано не беше шпионин, защото с тези умения го чакаше много кратка кариера и може би кратък живот, щом дори тя успя да го забележи. Но Бетси подозираше, че не я следи, а я пази.

Вероятно бе изпратен от Елън, за да я пази.

Това беше едновременно успокояващо и обезпокоително. Бетси никога не си бе представяла, че това, което се канеше да направи, може да бъде опасно. Трудно, да, но не и опасно.

Бетси Джеймисън бе свикнала с трудностите. Израснала в Южен Питсбърг, тя бе станала боец. Проблемът беше в това, че си бе изградила представа за света като за място на постоянни борби, пълно с мерзавци, където не можеш да имаш доверие на никого. Главната роля на родителите беше да те малтретират, мъжете бяха изнасилвачи, а жените — кучки. Котките бяха подли. Кучетата бяха свестни. Освен малките хленчещи палета. И само не я питайте какво мисли за птиците.

От личен опит се беше убедила, че чудовищата не се крият в гардероба; те влизаха през главния вход. И хората сами им отваряха вратата.

Още петгодишна на детската площадка в училище Бетси Джеймисън се научи да не допуска никого до себе си.

Оттегли се в съкровената пещера на склона на емоционалната си планина. Където никой и нищо не можеше да я намери. Не можеше да я нарани.

Когато играеше на „Царю предай ни войника“, не пускаше никого да премине. И другите деца се научиха, че когато се опитат да преминат линията от хванати за ръка играчи на другия отбор, никога не могат да пробият там, където е застанала Бетси Джеймисън.

Но в онзи първи училищен ден, седнала с гръб към стената, Бетси видя русо момиченце със сериозно лице, събрани колене, огромни очила с дебели стъкла и пуловер, твърде топъл за това време, застанало неуверено на входа на детската площадка. Майка му се наведе и му прошепна нещо. Сериозното момиченце я погледна, кимна и после се целунаха.

Бетси не си спомняше кога за последно някой я е целунал. Поне не по този начин. Мимолетно, по бузата, нежно. С много любов.

Тогава русото момиченце, което изглеждаше толкова крехко, прекрачи прага на двора и неочаквано и невъзвратимо навлезе в пещерата. Където Бетси Джеймисън криеше сърцето си.

От този ден Елън и Бетси станаха почти неразделни. Елън научи Бетси, че доброто съществува, а Бетси научи Елън как да рита натрапниците в топките.

Елън и Бетси кандидатстваха заедно в университета. Елън учи право и политология, а Бетси получи степен по английска литература и стана учителка.

Никой в семейството ѝ не оцени това постижение, но вече нямаше значение. Бетси Джеймисън остави пещерата зад себе си и излезе в свят, където все още имаше опасност, но и доброта.

Сега, в мартенската прохлада на летището във Вашингтон, тя си спомни дългата прегръдка на Елън във фоайето на американското консулство във Франкфурт и прошепнатите думи: „Пази се“.

Разбира се, тогава все още не беше отворила писмото. Онова, което все още беше в джоба на панталона ѝ.

Онова, в което Елън я молеше тихомълком, тайно да проучи Тим Бийчъм.

Сега той бе действащ директор на вътрешното разузнаване при президента Уилямс. В предишното правителство, поне официално, беше заемал длъжността старши съветник по националната сигурност. Но какво всъщност правеше?

Това искаше да разбере Елън. И то бързо.

На пръв поглед задачата изглеждаше лесна. Но те не се интересуваха от това, което се виждаше на повърхността.

Бетси погледна младежа, който продължаваше да зяпа същия вестник, който уж четеше през осемчасовия полет. Почти ѝ стана жал за него. Но после реши, че ако се приближи и му предложи да го закара, само ще го постави в неудобно положение. Освен това искаше да остане сама по време на пътуването до Мъгливото дъно, за да събере мислите си.

Следващото такси беше нейното.

Когато потегли, Бетси видя как агентът прескочи въжетата и се качи в кола, която вече чакаше до бордюра, в червената зона. Обикновено там не се допускаше да спират автомобили, освен тези с правителствени номера.

Бетси се облегна назад и се замисли за следващия си ход.

— Хапна ли нещо? — попита Елън.

— Все още не — отговори Катрин.

— Отиди да си вземеш нещо. Аз ще поседя с него.

Самолетът им за Исламабад трябваше да излети след по-малко от час. Елън бе съгласувала посещението си с президента и колегите си външни министри. Имаше известно стъписване, но беше очевидно, че след като Великобритания, Франция и Германия са станали мишени на атаките, сега Америка има по-голям шанс да получи отговори от пакистанците.

Освен това бе решено, че докато не излетят, никой, включително Исламабад, няма да бъде уведомен за предстоящото пристигане на държавния секретар на САЩ.

Дишането на Гил се промени. Той издаде лек стон, размърда се и се разбуди. Елън хвана ръката му; почувства я едновременно позната и непозната. Беше минало твърде много време, откакто за последно я беше държала.

Погледна красивото му лице, покрито със синини, докато той се опитваше да се отърси от влиянието на болкоуспокояващите.

Гил отвори очи, видя майка си и се усмихна. Но когато дойде в пълно съзнание, усмивката изчезна.

— Как си? — прошепна тя, като се наведе, за да го целуне по бузата.

Но той се дръпна.

Едва забележим, но достатъчен жест.

— Добре съм. — Веждите му се събраха, когато спомените за случилото се се върнаха. — А другите хора?

Седемнайсет случайни минувачи също бяха приети в болница. В качеството си на държавен секретар Елън бе говорила кратко с някои от тях. С по-леко ранените. Лекарите не даваха да се безпокоят другите, много от които все още бяха под въздействието на упойка. Мнозина се бореха за живота си и близките им бдяха до тях.

В един миг, докато вървели, шофирали или карали колело по маршрута, който бяха изминавали всеки ден, всичко се бе променило.

Изгубили крайници. Претърпели невъзвратими мозъчни увреждания. Ослепени, осакатени, парализирани.

Белези, видими и невидими, които никога няма да заздравеят.

Вратата се отвори и Чарлз Бойнтън надникна в стаята.

— Госпожо държавен секретар, чакат ви.

— Благодаря, Чарлз. Идвам след минута.

Началникът на кабинета ѝ се забави за секунда, преди да се оттегли.

Елън отново погледна Гил.

— Отивам в Исламабад.

— Пакистанците оказват ли съдействие?

— Затова отивам. За да сме сигурни, че ще окажат. Подозирам, че знаят много добре къде е Шах.

— Аз също.

— Гил, длъжна съм пак да те попитам. — Тя го погледна настойчиво в очите. — Трябва да ми кажеш кой е източникът ти.

Той се усмихна.

— А пък аз си мислех, че майка ми е дошла да се увери, че съм добре. Не знаех, че говоря с държавния секретар.

Елън преглътна няколко язвителни забележки, които като че ли изпълзяха от дълбините на съзнанието ѝ и понечиха да се освободят.

Това беше неоправдан опит да я уязви и Гил го знаеше.

— Не мога да ти кажа — добави той с по-мек тон. — Знаеш. Все пак си управлявала медийна империя. Отиде на съд, за да защитиш журналистите, които не искаха да разкрият източниците си, а сега ме караш аз да разкрия моите?

— Много хора…

— Знам, че много хора са изложени на риск — сряза я той.

Имаше пресни спомени, които никога нямаше да се изтрият от съзнанието му. Снимки, застинали кадри, които ненадейно се появяваха и в най-мрачните му нощи, и в най-слънчевите му дни. Когато се разхождаше, когато се хранеше, когато се къпеше. Появяваха се в най-обикновени моменти.

Обезглавяването на приятеля му френски журналист. Похитителите на Гил се погрижиха да гледа, за да разбере, че той е следващият. Жан-Жак го гледаше в очите, докато острието прерязваше гърлото му.

Спомняше си онази млада чернокожа жена в Тексас, когато камионът, управляван от крайнодесен екстремист, се вряза в тълпата от мирни протестиращи, които той бе отишъл да отразява. Последният миг от живота ѝ.

Имаше и други, но това бяха най-честите му посетители.

Неканените гости. Нежеланите призраци.

И сега до тези ужаси щяха да се наредят нови сцени. Редовете с пътници в автобуса, лицата им, гледащи го недоумяващо. Уплашени от него. Щяха да умрат в следващата минута и той не можеше да ги спаси.

— Единствената причина, поради която все още има надежда да избегнем още смъртни случаи — изтъкна той, — е това, че моят информатор ми се довери. Ще го изгубим в момента, в който ти кажа кой е. Не, Елън. Няма да ти кажа.

Винаги я нараняваше, когато използваше името ѝ, а не „мамо“ или дори „майко“. Подозираше, че го прави точно затова. Отчасти, за да я уязви, но и като предупреждение.

Не настоявай повече.

Все пак отношенията със сина ѝ бяха доста по-маловажни от животите на може би десетки хиляди други синове и дъщери.

Майки и бащи. Ако този спор в крайна сметка щеше да причини невъзвратим разрив в семейството ѝ, така да бъде. Не би било толкова ужасно, колкото загубата, която много семейства бяха претърпели през последните няколко часа.

— Трябва ни още информация и твоят източник сигурно разполага с такава. Не е необходимо да разбере, че си ни казал.

— Това някаква шега ли е? — Той я погледна невярващо. — Ще разбере, когато го убият.

— Кои?

— Шах и хората му.

— Той работи за Шах?

— Виж какво, искам да помогна. И аз искам да намерим Шах. Да го спрем. Но не мога да ти кажа нищо повече.

Елън си пое дълбоко дъх и се опита да се успокои.

Реши да смени тактиката.

— Мислиш ли, че твоят източник знае какво планира Шах?

— Питах го, разбира се. Твърди, че не знае.

— Вярваш ли му?

Бащата на Гил, Кал Бахар, бе внушил на сина си, че журналистите, разследващите репортери и военните кореспонденти са герои. Четвъртото съсловие, което поддържа тонуса на демокрацията.

Гил Бахар беше отгледан с убеждението, че това, което иска да направи, е съдено да бъде направено. Той не искаше да участва в конфликта, а да го отразява. Дали ще бъде в Афганистан, или във Вашингтон, нямаше значение.

Неговата работа беше да гледа. Да съобщи. Да разбере защо. И как. И кой.

Да каже истината. Колкото и грозна да беше. Колкото и опасно да е положението.

От друга страна, майка му винаги е била човек от бизнеса. Бюрократ, управляващ медийна империя. Човек на твърдата логика, който не вижда по-далеч от цифрите в електронната таблица.

Педантка, която трябва да преброи всяко бобено зърно, казваше баща му, понякога дори с любов. А той обичал боб, добавяше със смях.

Гил, амбициозният млад журналист, виждаше истината зад тази шега дори като дете.

Но сега си помисли, че може би нещо се е променило. Или баща му е грешал през цялото време и може би не е познавал майка му толкова добре, колкото си е мислил, или тя се беше научила да пита не само за това, което хората знаят, но и за по-важното, какво мислят.

И сега, най-накрая, тя го попита какво мисли.

— Мисля, че информаторът ми знае какво планира Шах — призна Гил. — Но не можах да изкопча нищо друго освен името на Шах. Беше в ужас, и с основание. Сигурно съжалява, че ми каза толкова много.

— Ако не ти каже какво цели Шах, може ли поне да се опиташ да разбереш дали смъртта на физиците е крайната цел или планът все още е в ход?

Гил се надигна в леглото, като леко присви очи от болка, и се втренчи в майка си. В държавния секретар.

— Проследяваш ли съобщенията ми?

Тя се подвоуми.

— Не. Имам ти доверие, че ще ми кажеш всичко важно, което научиш. Но другите…

Той кимна.

— В такъв случай няма как да се свържа с информатора. — Изрече това на висок глас, дори неестествено силно. После добави шепнешком: — Но може би има друг начин.

— Госпожо държавен секретар, време е.

Елън погледна Бойнтън, който стоеше на вратата, и се почуди каква част от разговора е чул.

— Самолетът ще изчака — каза тя.

— Ана тук ли е? — попита Гил, като погледна към вратата.

За миг отново се превърна в малкото ѝ момче. Страхуваше се да зададе болезнен въпрос, но като добър журналист в конфликтна зона реши, че необходимостта от знание е по-силна от страха.

— Не. Поканих я, но…

Той кимна. За момента това беше достатъчно.

— Госпожо държавен секретар — настоя Бойнтън и сега в гласа му прозвуча остра нотка. — Не е самолетът.

Щом слезе от лимузината пред американското консулство във Франкфурт, Елън бе посрещната от мъж на средна възраст, същият, с когото беше говорила на мястото на експлозията. Началникът на американското разузнаване в Германия.

— Скот Каргил, госпожо държавен секретар.

— Да, помня ви, господин Каргил. — Тя погледна по-младата жена, която беше с него, докато вървяха с бързи крачки към сградата.

— Това е фрау Фишер. От германското разузнаване — обясни той, когато охраняващите консулството морски пехотинци отвориха вратите.

— Имаме заподозрян — каза Фишер на отличен английски.

Стъпките им кънтяха върху мраморния под, докато прекосяваха фоайето към асансьорите, един от които вече ги чакаше с отворена врата.

— В ареста ли е? — попита Елън.

— Все още не — отговори Фишер, когато вратите на асансьора се затвориха. — Засега имаме само снимка от охранителните камери по маршрута и от тази в автобуса.

Елън и Бойнтън бяха поканени в стая без прозорци, приличаща на бункер. За изненада на Елън, германският външен министър също беше там, дошъл лично от Берлин.

— Добър ден, Елън — каза той и протегна ръка.

— Добър ден, Хайнрих.

Той посочи удобния въртящ се стол до себе си.

— Трябва да видите видеоклипа, който открихме.

Когато сядаше, Елън се усмихна леко на това изказване в множествено число. Подозираше, че Хайнрих фон Байер има толкова общо с откриването на видеоклипа, колкото чашата за кафе до него.

Той даде знак и видеото тръгна на екрана в предната част на стаята.

Видяха как автобус номер 119 спира на спирка и от него слиза мъж. В този момент изображението замръзна.

— Това — каза Скот Каргил — е две спирки преди експлозията.

— Нашият бомбаджия — каза Фон Байер и Елън отново се усмихна, този път на думата „наш“.

Питаше се дали ще претендират за собственост над него, ако се окаже, че това не е правилният човек.

На екрана видя слаб младеж с дънки, яке и карирана куфия около врата.

Тя се обърна към Каргил.

— Откъде знаете, че е той? Това ми прилича на расово профилиране.

— Знаем заради две други улики.

На екрана тръгна друг видеоклип, този път заснет от вътрешността на автобуса.

И отново замразиха изображението.

Тя видя Гил, седнал спокойно в задната част на автобуса.

— Това — каза фрау Фишер, като посочи жената зад Гил — е Насрин Бухари.

— Физичката.

— Да, госпожо държавен секретар. И сигурно познахте сина си. А това — посочи пътника точно пред Бухари — е нашият заподозрян. Гледайте какво следва.

Записът продължи и видяха, че мъжът се наведе така, че да се скрие зад жената, седяща пред него. После пак се изправи, стана и се премести в предната част на автобуса. Следващият кадър беше този, който вече бяха видели, когато мъжът слизаше.

Изображението замръзна и Фишер увеличи лицето. Мъжът беше тъмнокож, гладко обръснат и сякаш нарочно гледаше право в камерата за видеонаблюдение.

— От естеството на експлозията знаем, че е станала в задната част и от лявата страна на автобуса — обясни Фишер. — Там, където е седял мъжът.

Елън се втренчи в това лице.

Какво си е мислил, когато е слизал от автобуса? Обричайки хората на гибел? Какво си е мислил, докато е седял там и е гледал как децата се въртят на местата си? Тийнейджърите, занимаващи се с телефоните си? Уморените работници, прибиращи се у дома? Какво е чувствал, знаейки…

Какво си мислеше или чувстваше всеки терорист, който знае, че заради него ще умрат невинни хора?

Елън не беше безразлична към факта, към истината, че по заповед на своите началници американски войници натискаха бутони, за да изпращат ракети срещу врага, но понякога убиваха невинни цивилни.

Сега тя се наведе напред и се вгледа внимателно в младия мъж.

— Защо е жив?

— Ами защото е слязъл от автобуса, госпожо държавен секретар — каза Фон Байер.

— Да, виждам. Но такива атентати не се ли извършват обикновено от терористи самоубийци?

Настъпи тишина, въпросът увисна без отговор. Каргил заговори първи:

— В много случаи е така, но невинаги.

— Кога е така? — попита Елън.

— Когато извършителите са радикализирани. Религиозни фанатици. И когато наставниците им, тези, които са ги вербували, искат да са абсолютно сигурни, че бомбата ще избухне.

— Искате да кажете, когато използват самоделно устройство, така ли? — попита Елън, като гледаше двамата служители от разузнаването. — Домашно приготвено от аматьори. Такова, което може да не избухне, ако не се задейства ръчно.

— Ja.

— А кога не правят така? Кога оставят бомбата, както направи този тип? — попита Елън, като посочи мъжа на екрана.

Германският и американският разузнавач кимнаха замислено.

Преценяваха.

— Когато са сигурни в устройството — каза германката.

— И когато не са фанатици — добави американецът.

— Пояснете.

— Когато атентаторът е твърде ценен кадър, за да бъде пожертван в безсмислен акт на самоунищожение.

— Или когато реши, че не иска да умре — добави фрау Фишер.

Всички се вгледаха в лицето на екрана. В убиеца. Който все още беше жив и на свобода.

— Ще предадем това на международната разузнавателна мрежа — каза германският външен министър. — Ако е бил вербуван и обучен, трябва да е някъде в системата.

— Но софтуерът за лицево разпознаване не го е идентифицирал — изтъкна Елън.

— Вярно е — каза Каргил. — Може да е активист, когото са държали чист. Ще предупредим всички летища и гари. Автогарите и агенциите за коли под наем.

— И публикувайте снимката му в социалните медии — добави фрау Фишер. — Дори ако не успеем да го идентифицираме, публичността ще затрудни движението му. Някой може да го види и да подаде сигнал.

Каргил кимна на един от хората си и той излезе бързо от стаята.

— Има още нещо, което е малко, хъммм…

Елън и Фон Байер погледнаха с нетърпение служителя от американското разузнаване, докато той търсеше подходящата дума.

— … необичайно.

— Страхотно — промърмори Елън.

До нея иначе представителният Фон Байер изтърси просто:

— Scheisse! — По дяволите!

— Даже доста необичайно — съгласи се Фишер. — Вижте това.

Посочи екрана и изображението, което гледаха вече няколко минути.

— Какво? — попита Елън.

— Няма шапка.

Елън погледна германската разузнавачка, после — Фон Байер, който изглеждаше в същото недоумение, в което и тя. Нима тази млада жена се притесняваше, че терористът може да настине в мартенския студ без…

В този момент с Фон Байер се сетиха почти едновременно. Той вдигна вежди и сините му очи се разшириха.

— Не се опитва да скрие лицето си — каза Елън.

— Точно така — потвърди Фишер. — Даже спря, за да можем да го разгледаме добре.

Елън не знаеше какво да каже. Втренчи се в лицето. Вгледа се внимателно.

Въобразяваше ли си? Или виждаше тъга в тези очи? Даже молба? За разбиране? За помощ? Не можеше да бъде. Никой не взривява бомба и не убива толкова много невинни хора с очакването да бъде разбран.

— Някакви предположения? — попита Фон Байер.

— Това може да е добре за нас — каза Каргил. — Изглежда самонадеян. Прекалено самонадеян. Или не очаква да разберем, че той е поставил бомбата, или иска да разберем.

— Защо? — попита Фон Байер.

— Е, това не знаем — призна Каргил. — Суета? Дързост?

— Погледнете изражението му — каза Елън. Само на нея ли ѝ направи впечатление? — Той съжалява.

— Ох, стига, госпожо държавен секретар, не говорите сериозно — каза Фон Байер. — След броени минути заради него ще загинат невинни хора. Той изобщо не съжалява.

Елън погледна Каргил, който явно мислеше като германския външен министър. После обърна поглед към фрау Фишер, която гледаше смръщено лицето на терориста.

Обърна се към Елън и поклати глава.

— Мисля, че се страхува.

Елън отново разгледа младото лице и кимна.

— Може би сте права.

— Разбира се, че се страхува — намеси се Фон Байер. — За това, че за малко не се е взривил от собствената си бомба и не се е срещнал със създател, който всъщност не е много доволен от делата му.

— Не, друго е — възрази Елън; после лицето ѝ се проясни. — Той не е трябвало да оцелее.

— Може би вербовчикът не му е казал да скрие самоличността си — предположи фрау Фишер. — Защото е нямало да има значение.

Мислите на Елън препускаха трескаво.

— Трябва да спрем публикуването на снимката.

— Защо? — попита Каргил. И след част от секундата разбра. — Ох, по дяволите!

Ако терористът е трябвало да умре, най-добре беше господарите му да си мислят, че е станало така.

— Verdammt[3] — изръмжа Фишер. — Трябва да го намерим. Бързо. Преди тях.

— Извикайте Томпсън — изкрещя Каргил по телефона. — Кажете му да спре. Да не пускат снимката на заподозрения… — Тръсна се тежко на стола. — Добре. Тогава ограничете публикуването.

Затвори и се обърна към другите в стаята.

— Късно. Вече е излязла. Но можем да спрем някои публикации.

— Nein — каза фрау Фишер. — Щетите са нанесени. Сега трябва да го използваме, ако можем. Разпространете снимката навсякъде. Някой ще го разпознае. Ще се свържа с шефовете на разузнаването в другите страни, в случай че е преминал границата. — Тръгна към вратата. — Ще го намерим.

Елън понечи да стане.

— Ако няма нищо друго, трябва да се обадя на президента и да докладвам, а след това да стигна до самолета си…

— Има още един видеоклип, който бихме искали да ви покажем, Елън — каза Хайнрих фон Байер.

Тя отново седна и погледна екрана, където пак се появи кадър от вътрешността на автобуса.

Бомбаджията бе слязъл. Мястото му беше празно. Елън видя как Гил вдигна телефона, послуша, после стана и закрещя.

Видя как със стиснати в юмруци ръце отчаяно се опитваше да спре автобуса. Да накара хората да слязат. Почти плачеше от паника и отчаяние. Хващаше случайни хора и се опитваше да ги вдигне на крака.

Включително Насрин Бухари, която го отблъсна с чантата си.

Елън гледаше мълчаливо, всяко мускулче на тялото ѝ бе напрегнато. Автобусът най-сетне спря. Шофьорът стана и изхвърли Гил навън.

Видеото потрепери и видяха кадър от улицата, когато Гил се приземи тежко на тротоара и автобусът отново потегли.

Елън се наведе напред и закри устата си с ръка, когато синът ѝ се изправи и хукна след автобуса. Не се чуваше звук, но беше ясно, че крещи. С цяло гърло. После спря, обърна се и се опита да изгони хората от тротоара.

И после — експлозията.

Тя затвори очи.

— Госпожо държавен секретар. — Хайнрих фон Байер се беше изправил и сега се обърна към нея. Лицето му беше сериозно, маниерите му бяха официални. — Дължа ви извинение. Сгреших, като предположих, че синът ви може да е замесен. Той е направил всичко възможно, за да спаси тези хора, и щеше да загине, ако шофьорът не го беше изхвърлил.

Наведе глава в лек поклон като знак, че признава грешката си.

И дълбоко в себе си тя призна своята, че е подценила честността му. Той поемаше отговорност за грешките си.

— Danke. Благодаря.

Елън стана и протегна две ръце към дипломата. Той ги пое и ги стисна внимателно.

— Това беше разбираема грешка — увери го. — Аз самата бих могла да я направя.

— Благодаря — отговори той, въпреки че и двамата подозираха, че не е вярно.

Фон Байер понижи глас и добави:

— Успех в Исламабад. Пазете се. Шах сигурно е нащрек.

— Да. — Тя се обърна към Бойнтън, който седеше тихо и наблюдаваше всичко. — Ще се обадя на президента от „Еър Форс 3“.

— Има още една среща.

— Това не беше ли срещата, която имаше предвид?

— Не, госпожо държавен секретар. Има още една.

Глава 15

— Бихте ли повторили? — каза Елън.

Бойнтън я беше завел в друга безлична мрачна стая без прозорци. В подземието. Трябваше да минат през редица проверки и бронирани врати, докато стигнат там.

След като влязоха, един техник натисна няколко копчета на клавиатурата си и после каза:

— Бихте ли въвели секретния си код, госпожо държавен секретар.

— Началникът на кабинета ми не може ли да използва своя?

— Не, съжалявам. Това изисква максимално ниво на поверителност.

Без да знае какво беше „това“, Елън въведе кода си и зачака.

Един голям монитор се включи и на него се появи директорът на вътрешното разузнаване Тим Бийчъм.

След като размениха поздрави, с официален тон и без намек за топли чувства, Бийчъм започна да обяснява, но щом разбра какъв е поводът за тази среща, Елън го спря и се обърна към Чарлз Бойнтън:

— Извикай Скот Каргил, ако обичаш. Той трябва да чуе това.

— Госпожо държавен секретар, колкото по-малко… — започна Бийчъм, но тя го прекъсна с поглед.

— Да, разбира се — каза Бойнтън и след няколко минути се върна с Каргил, който се настани на стол до нея.

Нямаше нужда от представяне. Бийчъм добре познаваше началника на ЦРУ в Германия.

— Нещо ново? — прошепна тя на Каргил и той поклати глава.

По искане на Елън Бийчъм повтори това, което бе казал по-рано.

— Прегледахме съобщението, което е получила госпожица Дахир. Това, което твърдеше, че е изтрила.

Тази формулировка не убягна от вниманието на Елън.

— Е, сигурно го е изтрила, щом сте го намерили в кошчето на компютъра. Нали там го намерихте?

— Да.

— И трябва да има времеви код, показващ кога е било изтрито?

— Да.

— И този код съответства на последователността на събитията, които описа тя?

— Да.

— Значи Анахита Дахир каза истината.

Най-добре, помисли си Елън, е да изясниш фактите и да наложиш авторитета си от самото начало. Недвусмислено.

Тя не харесваше този хитрец и подозираше, че генерал Уайтхед има същото мнение за него. И сега, като гледаше как Бийчъм се гърчи, Елън си помисли за Бетси и нейната задача да научи повече за директора на вътрешното разузнаване.

Нямаше новини, откакто Бетси ѝ изпрати кратко съобщение, че е пристигнала във Вашингтон и пътува към Държавния департамент.

— Какво ново открихте, Тим?

— Разбрахме откъде е изпратено съобщението.

— Наистина ли? — Тя се наведе толкова близо до монитора, че усети топлината му. — Откъде?

— От Иран.

Елън се дръпна назад като опарена. Пое си дълбоко дъх, след което издиша бавно. До нея Каргил възкликна:

— Хъ.

Като човек, ударен точно в слънчевия сплит.

Иран. Иран.

Мислите ѝ препускаха. Иран.

Ако Шах продаваше ядрени тайни и ядрени физици, Иран би искал да го спре. Тази страна имаше собствена ядрена програма, която публично отричаше, а същевременно правеше всичко, за да се увери, че силите в региона и извън него знаят истината.

Елън направи връзката. Кървава следа от експлозии и убийства из целия Близък изток. И всичко това в полза на Иран, за да попречи на всеки друг в региона да развие ядрен потенциал.

— Иран със сигурност би искал да попречи на физиците на Шах да стигнат до целта си — каза тя.

— Така е — съгласи се Бийчъм. — Но…

— Този, който е изпратил това съобщение до вашата служителка, не е заложил бомбите — напомни Каргил. — Той се е опитал да предотврати убийствата.

Очите на Елън се разшириха. Това беше вярно. Тя премести поглед от Каргил към монитора. Макар да изглеждаше раздразнен, задето друг бе изказал на глас голямото му разкритие, Бийчъм очевидно бе разтревожен.

— Точно това не разбираме — каза той. — Защо иранците се опитват да спрат експлозиите? Защо им е да спасяват физиците на Шах? Обмисляхме като възможно обяснение желанието да купят физиците, но го отхвърлихме.

— Иранското правителство никога няма да се довери на пакистанци, камо ли да ги наема за ключови задачи — съгласи се Каргил. — И със сигурност не биха работили с Башир Шах. Той е твърде тясно свързан със саудитците и другите сунитски арабски страни.

— И той също не би работил с Иран, нали? — попита Елън.

— Малко вероятно — потвърди Бийчъм. — Освен това Иран има свои собствени висококвалифицирани ядрени физици и собствена програма. Не, няма логика в това.

— И така, докъде ни води това? — попита Елън.

Доникъде.

— Сигурни ли сме, че съобщението е дошло от Иран? Не може ли да е било насочено неправилно? Да е препратено през различни ретранслатори и интернет доставчици? Който стои зад експлозиите, със сигурност разполага с достатъчно добра технология, за да скрие истинското си местонахождение. — Тя замълча за момент. — Проклятие. Отново правя същата грешка. Най-логично е Иран да стои зад експлозиите. А не да се е опитал да ги осуети.

— Със сигурност е изпратено от Иран — каза Бийчъм. — Но изглежда, че е изпратено по спешност, защото иначе щяха да се опитат да скрият по-добре произхода му. Има и още нещо.

Изглеждаше самодоволен и Елън усети, че я побиват тръпки. Сякаш виждаше огромен паяк, промъкващ се към нея.

— Кажете.

— Знаем откъде е дошло съобщението.

— Да, това вече го казахте. От Иран.

— Не, още по-точно. Проследихме го до конкретен компютър в Техеран, принадлежащ на… — Бийчъм погледна записките си. — … на професор Бехнам Ахмади.

— Шегувате се — възкликна Каргил.

Но това беше само израз. Всички знаеха, че директорът на вътрешното разузнаване изобщо не се шегува.

— Познавате ли го? — попита Елън.

Каргил кимна и замълча за момент, за да събере мислите си.

— Той е ядрен физик.

— Може да е познавал тези хора и да е искал да ги спаси — предположи тя.

— Възможно е. Но е малко вероятно.

— Защо?

— Доктор Ахмади е един от архитектите на ядрената програма на Иран — обясни Каргил. — Поне така смятаме. Трудно е да се намери точна информация за оръжейна програма, която те отричат.

— Знаем, че имат ядрена програма, но не знаем дали вече са успели да разработят бомба — намеси се Бийчъм.

— И така, какво означава това? — Елън местеше поглед от единия към другия, изучаваше лицата им. — Защо доктор Ахмади ще иска да осуети убийствата на тези физици?

— Проучваме възможността да е чуждестранен агент, работещ за друга страна — каза Бийчъм. — За саудитците например, които отчаяно се опитват да разработят ядрено оръжие. Готови са да платят добре. Или дори за израелците. Те убиха няколко ирански учени, работещи по ядрената програма на Иран.

— Но доктор Ахмади никога не би работил за израелците, нали? — попита Елън.

— Зависи колко плащат и колко е отчаян. Не можем да изключим нищо.

Каргил поклати глава.

— Не мога да повярвам. Ахмади никога не би работил за друга държава.

— Защо мислите така? Какъв човек е този професор Ахмади? — попита Елън.

— Може би си спомняте онзи случай, когато студенти нахлуха в посолството на САЩ в Техеран и взеха американци за заложници — каза Бийчъм. — През 1979 г.

Елън го погледна изпитателно.

— Да, мисля, че някой спомена за това.

— Е, Бехнам Ахмади е бил един от тези студенти. Имаме снимки, на които държи пистолет, насочен в главата на американски дипломат.

— Искам да ги видя.

— Ще ви ги изпратя, госпожо държавен секретар. Бехнам Ахмади е истински вярващ. Последовател на Хомейни и привърженик на консервативния духовник Мохамед Язди.

— И двамата са вече покойници — изтъкна Елън.

— Да, но това доказва предаността и вярата на Ахмади — каза Бийчъм. — Явно поддържа сегашния аятолах Хосрави.

— Хосрави не издаде ли фатва срещу всяка програма за създаване на ядрени оръжия?

С известно удовлетворение Елън забеляза изненадата на Бийчъм от познанията ѝ.

— Да — каза Каргил. — Но мислим, че е само за прах в очите. Докато Иран участваше в Съвместния всеобхватен план за действие и допусна инспектори от ООН на своя територия, бяхме почти сигурни, че програмата им е спряна. Но откакто администрацията на Дън прекрати сътрудничеството…

— Иран получи зелена светлина да прави каквото поиска — измърмори Елън.

— Нека да кажем, че това ни затрудни значително да проверяваме каквато и да било информация — каза Бийчъм.

Значи въпросът оставаше отворен.

— Защо ирански хардлайнер ще иска да спаси трима пакистански ядрени физици, чиято работа може да навреди на страната му? — попита Елън.

Настъпи тишина. Очевидно нямаха представа. За момент образът на екрана като че ли замръзна.

— Има още една важна информация, госпожо държавен секретар — продължи след малко началникът на вътрешното разузнаване. — Може да не ви хареса.

— Почти нищо от последните двайсет и четири часа не ми харесва. Изплюйте камъчето, Тим.

— След като заминахте от Вашингтон и взехте онази служителка със себе си, проучихме внимателно миналото на Анахита Дахир.

Паякът пропълзя до тила на Елън.

— Каза ни, че родителите ѝ са ливанци и са дошли тук като бежанци, избягали от Бейрут по време на гражданската война. Проверихме и молбата им за бежански статут наистина го потвърждава.

„Но — помисли си Елън. — Но…“

— Но по онова време, по време на войната, не е имало възможност да се провери внимателно. Сега можем. И го направихме. Майката на госпожица Дахир е християнка маронитка от Бейрут. Преподавател по история.

„Но… Но…“

— Но баща ѝ не е ливанец — продължи Бийчъм. — Той е икономист. От Иран.

— Сигурни ли сте?

— Нямаше да ви кажа, ако не бяхме.

И Елън си помисли, че това вероятно е вярно.

— За служителката, която пътува с вас, ли става дума? — попита Каргил. — Какъв достъп ѝ беше осигурен?

Елън погледна Чарлз Бойнтън, който досега мълчеше и беше почти невидим. Беше забелязала, че той притежава рядката способност да изчезва, докато все още е в стаята. Не беше голямо предимство по време на социални събирания, но бе огромно преимущество, ако целта ти е да слухтиш за тайни в Държавния департамент.

— Служителката няма секретен достъп и кодове — каза Бойнтън.

— Но има уши и мозък — изтъкна Елън. — Вчера успя да ме убеди да я взема на срещата ми. Намерете я. Доведете ми я веднага.

Когато Бойнтън излезе, Елън погледна екрана точно навреме, за да види как една асистентка шушука в ухото на Бийчъм и му показва нещо. Беше изключил звука си, но на лицето му личеше едновременно интерес и раздразнение.

Обърна се към нея и включи звука.

— Кога мислехте да ми кажете, че имате заподозрян за атентата във Франкфурт?

— Тъкмо щях да ви кажа.

— Е, няма нужда. Асистентката ми току-що ми каза. Научила е от Си Ен Ен.

Лицето му бе станало тъмночервено.

— Бихте ли ни извинили? — обърна се Елън към Каргил, предвиждайки грозна сцена.

Когато той излезе, Тим Бийчъм се нахвърли върху нея.

— Знаете, че президентът също научава това от телевизията, а не от нас.

— Стига, Тим — сряза го Елън, като вдигна ръка. — Разбирам раздразнението ви, но работата е там, че ние самите научихме току-що и веднага дойдох, за да ви кажа. Вие просто не ми дадохте думата.

Знаеше, че може би не е справедливо, но истината беше, че Елън не бързаше да каже нищо на този човек. В случай че…

В случай че директорът на вътрешното разузнаване се окажеше чужд агент.

Елън отново се запита как е Бетси и дали не беше грешка да изпрати една пенсионирана учителка да търси информация за евентуален предател.

Освен това се питаше защо все още не е получила вест от приятелката си. Но се сети, че телефонът ѝ е при охраната на вратата. Може би Бетси се опитваше да се свърже.

— Хайде казвайте тогава — сопна се Бийчъм.

Елън му каза какво знаеха за заподозрения атентатор и завърши:

— Мислим, че вероятно е трябвало да се самоубие. В Лондон и Париж са прегледали записите от камери и мислят, че са разпознали терористите от камерите в автобусите. И двамата са загинали при експлозиите.

— Защо този не е загинал?

— Смятаме, че не е изпълнил заповедта.

— И това го прави изключително ценен за нас. И изключително опасен за този, който е планирал атентатите.

— Да.

На екрана друг асистент пъхна лист хартия пред Тим Бийчъм, който прочете написаното и на лицето му се изписа искрено смайване.

— Получихме още информация за вашата служителка и семейството ѝ. — Почука по листа пред себе си. — Когато пристигнал в Бейрут от Иран след ислямската революция, баща ѝ е сменил името си на Дахир. Преди това фамилното му име е било Ахмади.

Елън се вцепени.

— Ахмади? Като Бехнам Ахмади?

— Той му е брат.

Чичото на Анахита Дахир ръководеше иранската оръжейна програма.

Глава 16

— Скот?

Каргил вдигна поглед от засипващите ги съобщения. Потокът от информация ставаше почти неуправляем. Все по-трудно беше да се отдели важното от тривиалното. Фактите от фалшивите сигнали.

Съобщенията, че бомбаджията е бил забелязан, валяха от цяла Европа и даже от Русия.

— Да? Какво има?

— Бад Кьоцтинг.

— Сигурни ли сте?

— Да. Живее там. Местната полиция го разпозна. Изпратиха копие от личната му карта.

Служителката от франкфуртския клон на ЦРУ показа листа на началника си.

Наистина беше той. Арам Уани. На 27 години. И адресът му беше в споменатото баварско градче.

— Има жена и дете.

— Там ли е сега?

— Не знаем. Помолих да изпратят спецчастите, за да проверят. Тръгнали са от Нюрнберг, но ще отнеме време да стигнат. Междувременно инструктирах местните полицаи да изпратят някого да провери, без да се набива на очи.

— Добре. Трябва да отидем там.

— Хеликоптерът вече е готов.

— Ja?

Младата жена открехна вратата.

— Фрау Уани?

— Ja.

Държеше бебе и изглеждаше предпазлива, но не уплашена.

Полицайката беше цивилна и на такава възраст, че можеше да е майка на фрау Уани. Даже почти баба.

— О, добре. Надявам се, че не ви притеснявам, като идвам така, без да се обадя предварително.

— Не, но коя сте вие? — Вратата се отвори по-широко.

— Казвам се Наоми. Студен ден, а?

Полицайката сви рамене и притисна лактите си до тялото, за да покаже, че ѝ е студено. Вратата се отвори по-широко и младата жена я покани вътре.

— Danke.

— Bitte.

— Всъщност по-големият проблем е влагата, нали?

Наоми се усмихна добродушно и се огледа. Къщата беше малка и безупречно чиста. Бебето, момиченце на около година и половина, бе невероятно красиво, със светлокафява кожа и сини очи, типично за дете от смесена връзка на германка и иранец.

От предварителната проверка полицайката знаеше, че фрау Уани е коренна немкиня, родена и израснала в Германия.

— Съпругът ви не ви ли каза? — попита тя.

— Не.

Полицайката поклати глава, сякаш казваше: „Мъже“.

— Както знаете, имаме регионална лотария за ускорено предлагане на гражданство за емигранти. Тъй като съпругът ви се е оженил за германка, тоест за вас, и имате дете, името му излезе като подходящ кандидат. — Полицайката спря и погледна загрижено младата жена. — Чакайте, нали съпругът ви е Арам Уани?

— Да, той е.

На лицето на фрау Уани се разля широка усмивка. Тя се отдръпна от вратата и след като я затвори, даде знак на гостенката да влезе в кухнята.

— Не бях чувала за такава лотария. Вярно ли е?

— Абсолютно. Но трябва да му задам няколко въпроса. Той тук ли е?

Арам Уани седеше свит в задната част на автобуса.

Дори да виждаше иронията в това, не го показваше. Всъщност не издаваше никакви чувства. Нищо. Защото ако беше дал някаква воля на чувствата, буквално щеше да избухне.

Трябваше да се прибере у дома. При семейството си. Да ги отведе. Да избягат през границата в Чехия. Надяваше се да успее, преди някой да разбере, че е още жив. Но на автогарата видя лицето си на всички телевизори.

Те знаеха. Властите, да, но и Шах, и руснаците.

Обмисляше да се предаде в полицията. Така поне имаше шанс да оцелее. И щеше да помоли германските власти да защитят семейството му. Но нямаше време за това. Трябваше да стигне пръв до тях.

Бетси Джеймисън вървеше по Махагоновия коридор с пликче с пилешка салата и кроасан в ръка. Това беше реквизит, за да създаде впечатлението, че всичко е наред.

Няколко служители спряха, за да я поздравят и да я попитат за новини от държавния секретар Адамс. И да се поинтересуват защо се е върнала.

— Държавният секретар ме изпрати, в случай че изникне нещо спешно — обясняваше тя.

За щастие, хората в Държавния департамент бяха твърде заети, за да се усъмнят в уклончивите ѝ отговори. И повечето бяха научени да не задават прекалено много въпроси.

Мястото беше оживено. Новината за снимката на терориста се бе разпространила и вдъхваше надежда, че скоро може да има пробив.

Държавният департамент във Вашингтон бе свикнал с кризисни ситуации. Винаги някъде по света нещо се скапваше и трябваше да се вземат мерки. Но сега беше друго. Не само защото терористичните атаки се бяха увенчали с такъв впечатляващ успех, но и защото никой в тази сграда, никой в разузнавателната общност не беше доловил дори шепот на предупреждение.

Нищо.

И ако не бяха чули нищо за тези атаки, какво друго се готвеше? Това бе кошмарът, в който живееха.

Националната консултативна система срещу тероризма бе издала предупреждение към гражданите, че не е изключено да бъде извършена друга атака, този път на американска земя.

Във всеки кабинет, на всеки етаж в Държавния департамент, безброй служители постоянно говореха с колеги и информатори. Търсеха информация. Копаеха дълбоко. И когато нещо лъскаво привлечеше вниманието им, се опитваха да различат златото от обикновената слюда.

Бетси извади електронния си пропуск и ключалката на дебелата врата на кабинета на държавния секретар изщрака. Вратата се открехна, но преди да влезе, някой зад гърба ѝ каза:

— Госпожо Джеймисън.

Обърна се и видя към нея да се приближава жена с тъмнозелена униформа и нашивки на капитан от рейнджърите в армията. Специалните части.

— Да?

— Генерал Уайтхед чу, че сте се върнали, и ме изпрати. Каза, ако имате нужда от нещо, да ми се обадите. Казвам се Дениз Фелън. — Бетси усети вибрация от телефона в джоба на сакото си. — Не се колебайте да ме потърсите.

След тези думи капитан Фелън се усмихна добронамерено, завъртя се и се отправи обратно към асансьорите, оставяйки Бетси да се чуди защо може да се нуждае от помощта на армейски рейнджър.

Когато влезе в приемната към кабинета на Елън, бе посрещната от екипа на държавния секретар. Всички знаеха, че Бетси е съветник на шефката им. Почетна длъжност, мислеха си повечето.

С главна задача да подкрепя морално държавния секретар, но не и да се занимава със сериозна работа.

Държаха се учтиво и приветливо, но и леко пренебрежително.

От своя страна, Бетси си приказваше с всички, водеше непринудени разговори, посядаше от време на време на ръба на нечие бюро. Даваше вид, че е готова за сладки приказки.

След десетилетия на преподаване в гимназия Бетси Джеймисън умееше да чете езика на жестовете и мимиките до съвършенство. Особено при хора, които напълно са изгубили интерес.

Когато се увери, че е отегчила всички до припадък, тя влезе в личния кабинет на Елън и затвори вратата. Сега беше сигурна, че всеки от служителите отвън е готов по-скоро да отхапе собствената си ръка, отколкото да рискува да изслуша още една порция безсмислено бърборене от човек, който очевидно не осъзнава, че се намират в разгара на криза.

Бетси Джеймисън знаеше, че никой няма да я безпокои.

Седна на малкия диван, извади кроасана от пликчето и го сложи върху някакви документи, после пусна „Кенди кръш“ на телефона си и след като изигра една игра и половина, изключи скрийнсейвъра, за да продължи да показва играта на дисплея.

Ако някой влезеше, щеше да види играта на телефона ѝ и да си помисли, че единственото ѝ занимание сега е да играе и да яде. Със сигурност никой нямаше да заподозре, че събира информация за директора на вътрешното разузнаване.

След това Бетси влезе в кабинета на Чарлз Бойнтън, намиращ се в съседство. Включи компютъра и въведе паролата му. Ако някой успееше да проследи действията ѝ, всички следи щяха да водят до онази невестулка Бойнтън. Не към нея. Не към Елън.

Когато седна на стола, усети нещо твърдо и правоъгълно в джоба си.

Тя го извади. Беше телефон.

С предплатена карта. Капитан Фелън го беше пуснала в джоба на сакото ѝ, преди да си тръгне.

Бетси включи дисплея и видя, че телефонът е напълно зареден и има само един програмиран номер. Прибра го обратно в джоба си и погледна монитора на Бойнтън.

Вдиша дълбоко и се зае с работата.

Тези, които подценяваха учителите, жестоко бъркаха.

— Добре, тъпако — промърмори тя, докато пишеше на клавиатурата. — Идвам.

Натисна Enter и на екрана излезе секретното досие на Тимъти П. Бийчъм.

Анахита седна на посочения ѝ стол в подобното на бункер помещение в подземието на консулството във Франкфурт.

С нея бяха Чарлз Бойнтън и държавният секретар Адамс.

Тим Бийчъм, директорът на вътрешното разузнаване на САЩ, и двамата служители, които я бяха разпитвали, участваха във видеовръзка от Вашингтон.

По-старшият офицер понечи да заговори, но държавният секретар го прекъсна учтиво, но твърдо.

— Ако нямате нищо против, аз ще проведа това интервю. Ако имате въпроси, след като приключа, разбира се, можете да ги зададете.

Умишлено използва думата „интервю“, а не „разпит“. Искаше Анахита да се успокои. Изглежда, че имаше ефект.

След като видя, че разпитът ще бъде ръководен от държавния секретар Адамс, а не от други, служителката изглеждаше по-малко стресирана.

Виждаше в нейно лице приятел. Но дълбоко се лъжеше.

Анахита си наложи да се отпусне. Да си придаде спокоен вид.

Достатъчно, за да изглежда, че са я заблудили. Но изобщо не си правеше илюзии.

Гардът ѝ бе по-висок от всякога. Макар да подозираше, че не е достатъчно висок. И че е твърде късно.

Те знаеха.

Това, което Анахита Дахир не знаеше, беше каква част от истината са научили. Бяха преодолели защитните ѝ стени, това беше ясно, но колко дълбоко бяха успели да проникнат в живота ѝ?

Ръката на Бетси застина на сантиметър над клавиатурата на Бойнтън.

Чу нещо. Имаше някой в приемната.

Тя погледна към вратата. Беше затворена, но не заключена.

Бетси мислено се наруга, когато осъзна, че няма време да излезе от системата и да изключи компютъра. Затова просто посегна зад гърба си, хвана захранващия кабел и го издърпа от контакта.

Дори не изчака да види как мониторът угасва, а грабна записките си, изтича обратно в кабинета на Елън и седна на дивана точно в момента, в който Барб Стенхаузър отвори вратата.

Началничката на кабинета на президента спря рязко и се втренчи в Бетси.

— Госпожо Джеймисън, мислех, че сте във Франкфурт с държавния секретар Адамс.

— О, здравейте. — Бетси остави сандвича си. — Бях, но…

— Да?

Но какво? Какво? Умът на Бетси заработи трескаво в търсене на обяснение. Не очакваше да се сблъска с Барб Стенхаузър. За началничката на кабинета на президента беше изключително необичайно да се появи в Мъгливото дъно.

Стенхаузър чакаше.

— Е, малко е неудобно…

„За бога — смъмри Бетси мозъка си, — сега само влошаваш нещата. Какво може да бъде неудобно? Измисли нещо.“

— Скарахме се — изтърси тя.

— О, колко жалко. Сигурно е било сериозно скарване. По какъв повод?

„Ох, за бога — помисли си Бетси. — По какъв повод?“

— Заради сина ѝ. Гил.

— Наистина ли? Какво за него?

Дали на Бетси ѝ се стори, или тонът на Стенхаузър се промени?

От лека изненада до нарастващо подозрение.

— Моля?

— Скарването. За какво беше?

— О, лични неща.

— И все пак — каза началничката на кабинета на президента, като влезе по-навътре в стаята. — Бих искала да чуя. Можете да ми се доверите.

— Мисля, че вероятно можете да предположите — отговори Бетси. Моля. Моля те, предположи.

Барб Стенхаузър се втренчи в нея и Бетси с известна изненада осъзна, че всъщност се опитва да отгатне. Началничката на кабинета на президента не обичаше да изглежда невежа. Искаше всички да си мислят, че знае всичко. Ахилесовата ѝ пета беше неспособността ѝ да признае, че не е толкова добре осведомена, колкото ѝ се искаше.

— Отвличането.

Стенхаузър изрече това с такава увереност, че дори Бетси повярва за момент.

Барб Стенхаузър всъщност налучка единственото нещо, което можеше да разруши приятелството на Бетси с Елън. Отвличането на Гил Бахар преди три години.

И Бетси ѝ даде това, което Стенхаузър най-много искаше да чуе. Думите, които я улучиха право в сърцето. Единственото нещо, което можеше да погуби началничката на кабинета на президента.

— Права сте.

Стенхаузър видимо се отпусна. Като наркоман, който си е получил дозата.

Разбира се, изобщо не беше познала, но сега Бетси имаше нещо, за което да се хване.

— Казах на Елън, че според мен тогава сенатор Уилямс беше прав, когато не искаше да преговаря за освобождаването на Гил.

— Наистина ли?

Стенхаузър направи крачка към Бетси и хвърли поглед на играта „Кенди кръш“ на телефона ѝ. Бетси бързо го изключи и си даде вид на смутена.

— Бяхте съгласна със сенатор Уилямс? — повтори Стенхаузър.

— Да. Мислех, че е смела позиция.

— Знаете ли, това беше моя идея.

— О, трябваше да се досетя.

За своя изненада, Бетси дори успя да скрие погнусата в гласа си.

Спомни си дългите седмици, когато Гил изчезна в Афганистан. После онази снимка. Мръсен, разрошен. Сплъстената коса и брада. Почти неразпознаваем, освен за майка си. И за кръстницата си.

Онези очи, премрежени. Почти празни.

Умният, енергичен, непокорен Гил. На колене между двама талибани с автомати „Калашников“, препасани през гърдите, сякаш беше елен, а те — ловци.

— Първоначално сенатор Уилямс искаше да преговаря, но аз изтъкнах, че успешната му кампания за Белия дом зависи от това да покажем сила и решителност.

Бетси се усмихна, като се стараеше да съсредоточи мислите си върху целта, а не върху тази мръсница.

— Разумно.

Беше истински кошмар.

Всяка вечер по новините, по собствените канали на Елън, се появяваха кадри от обезглавяванията. И снимки на Гил Бахар, известния журналист. Единственият американски заложник и най-ценният трофей на похитителите.

Очакващ смъртта си всеки момент.

Елън буквално на колене умоляваше сенатор Уилямс да използва тайните канали, за да го спаси. Официално Америка не можеше да преговаря с терористите, особено с патаните, най-жестокия клон на талибаните. Но винаги се водеха тайни преговори.

Понякога дори успешни.

Но този път, въпреки всички молби и унижения на Елън, тогавашният сенатор Уилямс, председателят на сенатската Комисия по разузнаването, отказа.

Елън така и не успя да се съвземе напълно от ужаса на онези дни. И не му прости. Никога нямаше да му прости.

И Бетси Джеймисън нямаше.

А Дъг Уилямс никога нямаше да прости на Елън Адамс за безмилостната кампания, която нейната медийна империя поведе тогава, за да му попречи да спечели номинацията на партията за президентските избори.

— Тогава казах на Елън, че съм съгласна с нея, когато нарече сенатор Уилямс арогантен, обсебен от властта маниак.

Елън се нахвърли върху него с всички средства, с които разполагаше, дори ако това означаваше собственото ѝ политическо обезглавяване.

За съжаление, неуспешно. Политическият ѝ противник, нейният заклет враг, стана президент. И за изненада на всички, той избра Елън Адамс за държавен секретар.

Но Елън знаеше защо. И Бетси също знаеше. Президентът Уилямс бе планирал екзекуцията ѝ.

Първо щеше да свали Елън Адамс от медийния ѝ пиедестал и да я сложи в правителството си, където тя щеше да бъде негова заложница.

И после щеше да ѝ отреже главата.

Ако Елън или Бетси не бяха сигурни за мотивите му, визитата в Южна Корея разсея всяко съмнение. Това беше провал, който не трябваше да се случва. Беше публична екзекуция, организирана от президента на САЩ, който очевидно нямаше да се спре пред нищо, докато не унищожи собствения си държавен секретар.

— Докато летяхме за Франкфурт — продължи сега Бетси, — пийнах малко повече и казах на Елън, че според мен президентът Уилямс не е празноглавец с лайна вместо мозък. Че определено не е полуидиот, излязъл от дом за олигофрени. И със сигурност не е безмозъчен егоист, който е изкарал юридическата си диплома, като е пращал по пощата капаци от кутиите на „Капитан Крънч“.

Бетси искрено се забавляваше. Отдавна не беше пускала в употреба арсенала си от остроумия в стила на г-жа Клийвър.

Но нямаше време за празни приказки.

Тя почти се задави, за да преглътне поредната язвителна забележка, която ѝ хрумна. Погледна Барб Стенхаузър в очите и излъга:

— Казах ѝ, че според мен той постъпи правилно, като не се опита да спаси Гил. Нямаше друг изход.

— И тя ви изпрати обратно заради това.

— Имах късмет, че не ме изхвърли от самолета. Затова седя тук, ям сандвич, играя „Кенди кръш“ и се опитвам да събера смелост да ѝ се обадя и да ѝ се извиня. Макар да съм убедена, че Дъг Уилямс е нарцистично лайно.

Добре, така ѝ стана още по-хубаво.

— Е или не е?

— Моля?

— Казахте, че е нарцистично… знаете какво.

— Какво?

— Няма значение.

— А вие каква работа имате тук? — попита Бетси. — Мога ли да ви помогна с нещо?

— Не. Президентът ме изпрати да проверя дали държавният секретар Адамс или началникът на кабинета ѝ са оставили някакви бележки от съвещанието им. В цялата тази бъркотия стенографката, изглежда, е пропуснала някои моменти.

— Пожелавам ви късмет. Както виждате, бюрото ѝ е истинско сметище, а неговото е твърде подредено, за да има нещо, което може да ви свърши работа. — Бетси се поколеба за момент. — Работили сте заедно, нали? С Бойнтън?

— За кратко.

— В Комисията по разузнаване, когато сенатор Уилямс я оглавяваше.

— Да. И в кампанията.

Това беше само предположение от страна на Бетси, но не беше толкова трудно да се досети, след като самата Стенхаузър бе назначила Чарлз Бойнтън за началник на кабинета на Елън. Като гледаше как другата жена влиза в кабинета на Бойнтън и затваря вратата след себе си, се запита колко още полуидиоти са излезли от дома за олигофрени. И кой още е избягал оттам.

Бетси бързо изпрати на Елън имейл, за да ѝ съобщи, че е пристигнала в Държавния департамент, и да ѝ благодари за младия агент, когото бе изпратила да я пази.

Условното наклонение би влязло в бара…

Двайсет минути по-късно пробва вратата на кабинета на Бойнтън. Беше отключен и празен.

Барб Стенхаузър си беше тръгнала.

Бетси седна на бюрото на Бойнтън и посегна към захранващия кабел. Сърцето ѝ спря за миг.

Компютърът на Чарлз Бойнтън вече беше включен.

Скот Каргил закопча предпазния си колан и даде знак на пилота, че може да излита.

Помощничката му подаде телефона си. Той бързо прочете съобщението, но лицето му остана безизразно.

— А другите?

— Проверяваме ги. След няколко минути би трябвало да получим информация.

Каргил кимна кратко и изпрати съобщение до държавния секретар, после погледна към Франкфурт, когато хеликоптерът се наклони на една страна и полетя на изток. Към Бавария и очарователното средновековно селце Бад Кьоцтинг, където живееше терористът.

Служителят от охраната върна телефона на Елън. Имаше съобщение от Скот Каргил, означено като „Спешно“.

Намерили са съпруга на Насрин Бухари убит. Проверяваме другите семейства. Проследихме заподозрения за атентата до Бавария. Пътувам натам.

Тя изпрати отговор: Късмет. Чакам новини.

После пак подаде телефона си на охранителя и погледна Анахита.

— Нямаме много време, госпожице Дахир — каза държавният секретар Адамс с остър официален тон. — Достатъчно ни лъгахте. Сега трябва да ни кажете истината.

Анахита рязко изпъна гръб и кимна.

— Какво е участието ви в експлозиите?

Изненадата на Анахита беше очевидна.

— Госпожо държавен секретар?

— Стига толкова. Знаем за баща ти.

— Какво за него?

Анахита се опитваше да говори спокойно.

Беше безпредметно да мълчи. Явно знаеха всичко и ако продължаваше да отрича, само щеше да влоши положението.

И все пак не можеше да им каже истината. Това беше единственото нещо, за което родителите ѝ я бяха помолили. Единственото нещо, което бе обещала да не казва никога. На никого.

На никоя жива душа, бе казала майка ѝ, която вярваше в душите.

Баща ѝ, който не вярваше, я постави в скута си и ѝ каза да не се страхува. Че всичко ще бъде наред, ако запази тази тайна. После я увери, че я обича повече от самия живот.

А той вярваше в живота, в светостта на живота.

Когато Анахита порасна, той ѝ обясни защо голямата им тайна никога не трябва да излиза от малкия им дом в предградията на Вашингтон.

С тих глас ѝ каза, че цялото им семейство е било убито. Заличено в кървава лудост от иранските фанатици по време на революцията, защото семейството му, нейното семейство, бяха интелектуалци, на които очевидно не може да се вярва.

Защото образованието водеше до въпроси, а те водеха до независимо мислене. Което водеше до желание за свобода. Което аятоласите не можеха да контролират.

— Аз бях единственият, който успя да избяга.

Гласът му беше силен, почти делови, но в очите му се четеше скръб.

— Страхуваш се, че иранците ще дойдат за теб — каза тя.

— Не. Боя се, че няма да се наложи. Ако американците разберат, че съм излъгал в молбата си за убежище, ако разберат, че всъщност съм иранец…

— Ще те върнат ли?

Тогава Анахита беше достатъчно голяма, за да разбере какво означава това.

— Никога, никога няма да кажа — обеща тя.

И досега не беше казала. И нямаше да го направи.

— Това е нелепо — каза Бийчъм. — Виждате, че няма да ни съдейства. Ясно е за кого работи и не е за нас. Арестувайте я. Обвинете я.

Охранителят направи крачка към Анахита.

— За какво? — попита Елън, като го спря с ръка.

— За подбуждане към бунт, масови убийства, тероризъм. За конспирация — отговори директорът на вътрешното разузнаване. — Ако не ви харесват тези, имам още.

— Забравяте нещо — сряза го Елън. — Съобщението на иранците имаше за цел да ни предупреди за бомбите. Всъщност те ни помагат.

— Съобщението е изпратено от Иран? — изненада се Анахита.

— Виж какво — сопна се Елън, изгубила търпение. — Стига сме си играли. Знаем, че баща ти е иранец. Излъгал е в молбата си за убежище. Знаем, че истинското му име е Ахмади…

— Защо чичо ви ви е изпратил съобщението? — намеси се Бийчъм.

Анахита премести смаяно поглед от единия към другия.

— Какво?

Елън удари с такава сила с длан по масата, че младата жена подскочи и дори Бийчъм от другата страна на океана се стресна.

Държавният секретар Адамс се наведе напред и лицето ѝ се доближи на сантиметри до това на Анахита.

— Стига толкова. Нямаме време. Трябват ни отговори.

— Грешите. Нямам чичо.

— Имате, и още как — изръмжа Бийчъм. — Живее в Техеран. Казва се Бехнам Ахмади и е ядрен физик. Помага за създаването на иранската оръжейна програма.

— Това е невъзможно. Всичките ми роднини са загинали по време на революцията. Баща ми е единственият…

Тя замълча, но твърде късно. Вече го каза.

Анахита запази мълчание. Чакаше. Сега чудовището, Ажи Дахака, щеше да дойде да я отнесе. Мисълта се беше запечатала толкова силно, обещанието към родителите ѝ бе толкова дълбоко вкоренено в съзнанието ѝ, че дори като разумна зряла жена Анахита Дахир вярваше, че ако издаде тайната, веднага ще последва бедствие.

Тя чакаше с широко отворени очи, дишайки на пресекулки.

Но нищо не се случи. Анахита обаче не се лъжеше. Чудовището беше на свобода и идваше за тях. Промъкваше се към скромния им семеен дом в Бетесда.

Трябваше да им се обади. Да ги предупреди. За какво? Да бягат? Да се крият? Къде?

— Ана? — Гласът я изкара от вцепенението. — Ана?

Анахита се върна в подобната на бункер стая в мазето на американското консулство във Франкфурт.

— Кажи ни — настоя с по-мек глас държавният секретар Адамс.

— Не разбирам.

— Тогава просто ни кажи каквото знаеш.

— Казаха ми, че всички са умрели. Цялото семейство на баща ми. Екстремистите са ги убили. Казаха ми, че нямам роднини.

Погледна Елън в очите.

— Лъже — заяви старшият офицер от разузнаването от Вашингтон. — Съобщението се е получило на нейния компютър. Чичо ѝ е знаел къде и как да я намери. Със сигурност го познава.

— Не го познавам — проплака Анахита.

— Тогава трябва да се обадиш на баща си — каза Елън.

Гласът ѝ беше остър. Решителен.

— Мислите ли, че е добра идея, госпожо държавен секретар? — попита старшият агент.

— Ужасна идея — заяви Бийчъм. — Защо просто не поканим терористите да участват в тази видеовръзка? Направо да дойдат при нас. — Размаха ръце. — Елате да ви покажем какво имаме и какво нямаме.

Погледна сурово Елън, която издържа погледа му.

— Отиват натам — съобщи младшият офицер от разузнаването, като свали телефона от ухото си. — Всеки момент ще са в Бетесда.

— Кой? — попита Анахита, обхваната от засилваща се паника.

Но знаеше отговора.

Чудовището. Този, когото бе освободила.

— Добре — каза Бийчъм, като се изправи на крака. — И аз отивам.

Бетси Джеймисън се взираше в монитора в кабинета на Чарлз Бойнтън в Държавния департамент. Седеше с широко отворени очи и закрила устата си с ръка.

— По дяволите.

Още преди много години приятелите и близките на Бетси бяха забелязали, че когато нещата вървят на зле, започва да използва нецензурна лексика. Но когато положението е на ръба на катастрофата, езикът ѝ неочаквано се изчистваше.

— О, боже — прошепна тя през разперените си пръсти, все още втренчена в екрана.

Барб Стенхаузър беше видяла какво е правила. На екрана бе изкарано нейното търсене на документи за Тимъти П. Бийчъм.

Странно съкратени файлове.

После Бетси се разсмя.

Сега Стенхаузър си мислеше, че Чарлз Бойнтън е разследвал директора на вътрешното разузнаване. Не Бетси Джеймисън, която беше твърде заета да играе „Кенди кръш“ и да се тъпче със сандвич, за да успокои емоциите си.

Тя се облегна назад и си пое дълбоко дъх, за да се овладее.

После се наведе напред и отново започна работа. Явно се налагаше да се разрови по-дълбоко.

Час по-късно Бетси свали очилата си, разтърка очи и се втренчи в екрана. Тъпчеше на едно място. Точно когато си помисли, че е попаднала на обещаваща следа, влезе в задънена улица. Чувстваше се като в лабиринт. Истинският Тим Бийчъм се криеше в центъра, а тя по никакъв начин не можеше да се добере до него.

Но трябваше да има начин. Просто тя пропускаше нещо.

Бе пробвала университетските архиви. Знаеше, че е учил право в „Харвард“, но там нямаше нищо за него. Само потвърждение, че се е дипломирал, и нищо повече.

Военното му досие също беше унищожено.

Беше женен и имаше две деца. Беше на четиресет и седем години. Семейство на потомствени републиканци от Юта.

Това не беше никаква тайна.

Бетси знаеше, че по-лесно ще намери информация за кварталния пощальон, отколкото за директора на вътрешното разузнаване. Дори не можеше да разбере какво означава това „П“ в „Тимъти П. Бийчъм“.

Явно нямаше да постигне нищо с търсенето на правилния път към центъра на лабиринта.

Трябваше ѝ по-радикален подход… като моторна резачка.

Тя облече палтото си и излезе да се поразходи. Да си прочисти главата.

Да помисли.

Седна на пейка в парка и се загледа в тичащите за здраве хора. Изведнъж забеляза младежа от самолета. Телохранителя си. Беше застанал, без да се набива на очи, до малка барака.

Бетси извади телефона си и видя, че има отговор от Елън.

Условното наклонение би влязло в бара… ако знаеше — започваше съобщението.

Тук напредваме — продължаваше Елън. — Радвам се, че си у дома.

ПП. Какъв бодигард?

Бетси си събра нещата и без да поглежда към бараката, започна да се отдалечава небрежно. Сърцето ѝ туптеше лудо, почти толкова бързо, колкото трескавите ѝ мисли.

Докато бавно се връщаше към сградата на Държавния департамент в този ставащ все по-мрачен ден, имаше чувството, че погледът на мъжа се забива в гърба ѝ.

Автобусът спря до малката гара в Бад Кьоцтинг.

— Ще слизате ли? — извика шофьорът с раздразнен, нетърпелив глас.

Арам изчака всички други да слязат. После изчака още малко, за да види дали няма някой на гарата.

Не видя никого.

— Tut mir Leid — каза той.

Мина покрай шофьора и нахлупи вълнената шапка, която беше купил във Франкфурт, още по-ниско на лицето си.

— Извинявайте. Бях заспал.

На шофьора не му пукаше. Той просто нямаше търпение да отиде в кръчмата, за да хапне и да пийне бира.

— Още едно съобщение — извика помощничката на Каргил, за да надвика бръмченето на витлата.

Показа му телефона си и краткото съобщение.

Съпругите, децата и родителите на другите бомбаджии физици — всички са убити.

— Боже мили — прошепна той. Шах прави сериозна чистка.

Наведе се напред и каза на пилота:

— По-бързо. Трябва да стигнем там час по-скоро.

После на помощничката си:

— Предупреди полицията в Бад Кьоцтинг.

Чу се звук от отваряне на входната врата.

— О, това трябва да е Арам.

Фрау Уани се изправи и в този момент Наоми посегна зад гърба си и извади пистолет.

Глава 17

Ирфан Дахир вдигна телефона и се усмихна.

— Dorood, Анахита. Chetori?

Последва пауза, но после се сети, че дъщеря му е във Франкфурт. При международни разговори понякога се получаваше такова забавяне във връзката.

Думата „фарси“ се появи в долната част на екрана на Елън в бункера във Франкфурт, изписана от софтуера за автоматичен превод.

После бързо се появиха други думи: Здравей, Анахита. Как си?

Елън погледна младата жена и кимна в знак, че трябва да отговори.

Но Анахита седеше като вцепенена. Парализирана.

— Ана? — повтори гласът, дълбок, топъл и вече с лека нотка на безпокойство. — Halet khubah?

Добре ли си? — изписа програмата за превод.

Елън даде знак на Анахита да каже нещо. Каквото и да било.

— Salam — промълви най-накрая тя.

Здравей.

Сърцето на Ирфан спря за миг; после затуптя бясно в гръдния му кош. Сякаш искаше да избяга.

Salam. Една толкова проста думичка, на която научи дъщеря си, когато беше достатъчно малка, за да говори, и достатъчно голяма, за да разбере.

„Здравей“… но на арабски. Това щеше да бъде, обясни той на слушащото го със сериозно изражение момиченце, тяхната парола. Ако имаше проблеми, ако някой някога разбереше за тях, тя трябваше да използва арабската дума за поздрав. А не персийската.

Ирфан погледна към прозореца на хола, гледащ към тихата улица.

Черна кола без разпознавателни знаци тъкмо навлизаше в алеята пред дома им, а друга беше спряла на улицата.

— Ирфан? — каза жена му, като влезе от кухнята и донесе в стаята аромат на мента, кимион и кориандър от кюфтетата, които приготвяше. — В задния двор има хора.

Той издиша въздух, който задържаше от десетилетия.

После отново поднесе телефона до ухото си и каза на английски с мек акцент:

— Разбрах. Анахита, добре ли си?

— Татко — промълви тя и на брадичката ѝ се появи трапчинка, — прости ми.

— Всичко е наред. Обичам те. И всичко ще се оправи, сигурен съм.

Когато слушаше този достоен мъж и гледаше съкрушената му дъщеря, Елън Адамс изпита срам. Но после си спомни червените одеяла, чиито краища вятърът повдигаше, и треперещите ръце, стискащи снимки на синове и дъщери, съпрузи, съпруги и деца.

И срамът изчезна. Вместо него изпита възмущение. Елън Адамс бе решена да потърси възмездие за загиналите.

По високоговорителя чуха приглушено звъна от входната врата.

Ирфан Дахир даде знак на жена си, застанала неподвижно по средата на хола, да не мърда от мястото си.

Когато отключи вратата и я открехна, тя се отвори рязко. Ирфан отстъпи назад и в този момент няколко въоръжени до зъби мъже го сграбчиха и го повалиха на пода.

— Ирфан! — извика жена му.

Очите на Анахита се разшириха от паника.

— Тате? Мамо? — извика в слушалката. — Какво става?

Коляното, което затискаше гърба на Ирфан, го сръга още веднъж и му изкара дъха; после се отпусна.

Силни ръце го вдигнаха като парцалена кукла и го задържаха прав.

— Ирфан Дахир?

Той обърна глава и се втренчи във възрастния мъж с цивилни дрехи. Гладко обръснат, с къса прошарена коса, костюм и вратовръзка. Приличаше, помисли си Ирфан леко объркано, на училищен директор.

— Да — прошепна с дрезгав глас.

— Арестуван сте.

— По какво обвинение?

— Убийство.

— Какво?

Изненадата му се предаде по телефонната линия през Атлантическия океан до американското консулство във Франкфурт, където достигна до ушите на дъщеря му. И на държавния секретар на САЩ.

Бетси Джеймисън взе двойното еспресо и тръгна към кръглата маса в ъгъла на бистрото. Освен това взе поничка. Нещо, с което да оправдае заемането на масата, въпреки че заведението беше почти празно.

Но поне беше публично място.

Младият мъж вече не се преструваше. Беше очевидно, че я наблюдава.

Тя напипа телефона, който все още беше в джоба на сакото ѝ. Извади го и се втренчи в номера. Почти сигурно беше на капитан Фелън, армейската рейнджърка, изпратена от генерал Уайтхед.

Пръстът ѝ застина над бутона за набиране.

„Не се колебайте“ — бе казала Дениз Фелън, като я гледаше настойчиво.

Но сега Бетси се колебаеше. Откъде можеше да е сигурна, че рейнджърката е изпратена от председателя на началник-щабовете? Имаше само думата на Фелън.

А днес това не беше достатъчно.

Тя взе решение. Върна предплатения телефон в джоба си, извади своя и набра. След безброй прехвърляния, най-сетне чу дълбок мъжки глас.

— Госпожо Джеймисън?

— Да. Извинявайте за безпокойството, господин генерал.

— С какво мога да ви помогна?

— Не се познаваме лично…

— Да, но знам коя сте. Получихте ли пратката ми?

Бетси си отдъхна. С облекчение, но и от внезапна умора.

— Значи вие сте я пратили.

— Да. Но постъпвате разумно, като проверявате. Проблем ли има?

— Ами… — Сега Бетси се почувства неудобно. Но когато погледна в другия край на кафенето към мъжа, който седеше и я гледаше, цялото ѝ неудобство изчезна. — Питам се дали бихте се присъединили към мен за едно питие.

— Разбира се. Кога и къде?

Бързината, с която той се съгласи, едновременно вдъхна чувство за сигурност и обезпокои Бетси. Беше ясно, че е разтревожен.

Тя му каза къде иска да се срещнат, после взе такси и даде адреса на случаен хотел. Слезе, мина през един от страничните входове и хвана друго такси. Беше гледала това по телевизията — наричаха го да „се отървеш от опашката“. Нещо, което никога не си бе представяла, че ще се налага да прави в реалния живот.

За нейна изненада, изглежда, работеше.

Няколко минути по-късно влезе в „Извън протокола“. С приглушено осветление и мека тапицерия от червено кадифе, барът в сутерена на хотел „Хей-Адамс“ беше любимо място за срещи на вашингтонските висши ешелони.

Намираше се точно срещу Белия дом и вътре редовно можеше да видиш журналисти и политически функционери, шепнещи в тъмните ъгли. Тук се разменяха тайни и се сключваха сделки.

В столицата барът се смяташе за неутрална територия.

Бетси седна в едно сепаре и постоянно поглеждаше към вратата за генерала или за мъжа, който я следеше.

Отне ѝ секунда, за да познае генерал Уайтхед, когато той най-сетне дойде. Фактът, че влезе в сепарето и се представи, беше доста добър отличителен белег.

Ако Бетси приличаше на Джун Клийвър, този мъж напомняше малко на Фред Макмъри от „Тримата ми синове“. Висок и слаб, с благ вид. Човек, който би се чувствал по-комфортно с плетена жилетка, отколкото с униформа.

Въпреки че Бетси го беше виждала много пъти по телевизията или от разстояние, никога не се бяха запознавали лично. И досега тя нямаше желание да го прави.

Бетси Джеймисън беше подозрителна към висшите офицери в армията, като бе сто процента убедена, че всъщност те са главните подпалвачи на войните. А никой не беше с по-висок чин от председателя на началник-щабовете.

И никой не заслужаваше подозренията ѝ повече от генерал Албърт Уайтхед, който освен това бе служил при правителството на Дън.

Но Елън му вярваше. А Бетси вярваше на Елън.

Освен това сега не знаеше към кого друг да се обърне.

Хеликоптерът кацна и Каргил изтича при чакащата го кола.

Изпрати кратко съобщение на държавния секретар.

Кацнах в Бад Кьоцтинг. На път към къщата. Новини по-късно.

Включиха камера и сега от Франкфурт Анахита видя родителите си, седнали един до друг на масата в столовата им в Бетесда.

Тя отлично познаваше тази стая. Там празнуваха рождени дни. Там деляха празнични ястия с приятели. Там бе писала домашните си всеки ден в продължение на петнайсет години.

Там бе надраскала инициалите на мъжа, в когото беше влюбена. Майка ѝ вдигна колосален скандал за това.

А сега виждаше нещо, което не си беше представяла, че е възможно. Директорът на вътрешното разузнаване на САЩ седеше с родителите ѝ на скромната маса. Но това далеч не беше приятелско гостуване.

Държавният секретар Адамс внимателно изучаваше лицата на семейство Дахир.

Чертите им бяха почти заличени от ярката светлина на камерата. Но едно не можеше да бъде заличено.

Ужасът. Бяха толкова уплашени, сякаш срещу тях седеше самият шеф на иранската тайна полиция.

Елън се опита да се абстрахира от това сравнение, но си спомни за „Абу Гариб“, „Гуантанамо“ и още многото неофициални затвори, за които бе научила наскоро.

— Кажете ни какво знаете за експлозиите — каза Тим Бийчъм.

— Тези в Европа ли? — попита Мая Дахир.

— О, и други ли има? — хвана се за думите ѝ директорът на вътрешното разузнаване.

Госпожа Дахир се смути.

— Не. Тоест не знам.

— Сто и дванайсет жертви и броят им расте — каза Бийчъм, като премести поглед от Мая към Ирфан. — И още стотици ранени. Следите водят към вас.

— Към мен? — Ирфан Дахир изглеждаше искрено потресен. — Нямам нищо общо с това. Нищо.

Погледна Мая за подкрепа. Тя изглеждаше също толкова потресена и уплашена.

— Но брат ви, Бехнам, знае за експлозиите — изтъкна Бийчъм. — Може би трябва да го попитате.

Ирфан затвори очи и сведе глава.

— Бен — прошепна, — какво си направил?

Във Франкфурт Анахита седеше до държавния секретар и гледаше смаяно монитора.

Това не можеше да е истина.

— Разкажете ни за семейството си в Техеран, господин Дахир.

След като замълча за минута, докато събере мислите си, Ирфан заговори. За да изрече думите, които бе държал заключени в продължение на десетилетия.

— Имам брат и сестра, които все още са в Техеран.

— Тате? — възкликна Анахита.

— Сестра ми е лекарка — продължи той, все още неспособен да погледне дъщеря си в очите. — Брат ми, по-малък от мен, е ядрен физик. И двамата са лоялни на режима.

— Повече от лоялни — изтъкна Бийчъм. — Имаме снимки, на които брат ви е опрял пистолет в главата на високопоставен американски дипломат в кризата със заложниците.

— Това беше много отдавна. Двамата бяхме много различни.

Бийчъм се наведе напред.

— Може би не толкова различни. Това не ви ли е познато?

Показа стара снимка от вестник, текстът под която едва се четеше.

„Студенти държат американци за заложници в Техеран.“

— Е, господин Дахир?

Ако Ирфан Дахир можеше да каже „издъних се“, щеше да го направи. Защото точно така се чувстваше.

Тим Бийчъм го каза вместо него.

— Вие се издънихте, господин Дахир. Това на снимката сте вие, нали? До брат ви.

Ирфан се втренчи право пред себе си и раменете му увиснаха. Не беше подозирал, че има такава снимка. Дори бе успял да забрави за съществуването на онзи младеж, триумфално вдигнал автомат над главата си.

— Да. Вярно е.

Направи няколко бързи плитки вдишвания, сякаш току-що бе завършил твърде дълъг спринт.

— Според информацията, която имаме, сте останали в Иран още две години. Не ми прилича на поведение на човек, който бяга за живота си.

Ирфан се замисли за момент, после изрече спокойно:

— Чували ли сте някога за дилемата на секретарката, господин Бийчъм?

Глава 18

След като донесоха напитките — джинджифилова лимонада за Бетси Джеймисън и бира за него — генерал Уайтхед заговори.

Една от причините, поради които не го бе разпознала веднага, беше, че не носеше униформа. Бърт Уайтхед бе намерил време да се преоблече с цивилен костюм.

— Така не бия толкова на очи — обясни с усмивка.

Бетси разбираше съображенията му. Трудно можеше да си представи нещо по-забележимо от четиризвезден генерал с униформа, окичен с нашивки и медали. Все едно да видиш Тенекиения човек от „Магьосникът от Оз“. Който си търсеше сърце — помисли си Бетси.

Дали и този човек бе изгубил сърцето си? Да имаш цял арсенал от оръжия, но да нямаш сърце. Мисълта беше смразяваща.

Без униформа Бърт Уайтхед не се отличаваше от хилядите държавни бюрократи. Ако в държавната администрация работеха хора като Фред Макмъри.

И все пак излъчваше осезаема аура на сдържан авторитет. Тя разбираше защо толкова много мъже и жени бяха готови да следват този човек.

Той правеше това, което е казал, че ще направи, без да задава въпроси.

— С какво мога да ви помогна, госпожо Джеймисън?

— Следят ме.

Той вдигна изненадано глава, но не се огледа. Все пак застана нащрек.

— Тук ли е човекът?

— Да. Пристигна точно преди вас. Мислех, че съм му се измъкнала, но явно не съм. Зад гърба ви е. До вратата.

— Как изглежда?

Когато Бетси описа младия мъж, Бърт Уайтхед се извини, стана и се отправи право към него.

Наклони се леко, каза му няколко думи и после двамата излязоха заедно, като Уайтхед хвана младежа за лакътя. Приличаше на приятелски жест, но Бетси знаеше, че не е така.

След, както ѝ се стори, цяла вечност, макар че часовникът на телефона ѝ показваше, че са минали малко повече от две минути, Бърт Уайтхед се върна в сепарето.

— Няма повече да ви притеснява.

— Какъв беше той? Кой го е изпратил?

Уайтхед не отговори, но Бетси се досети.

— Тимъти П. Бийчъм.

Той я погледна за миг.

— Държавният секретар Адамс каза ли ви нещо?

— Изпрати ме да потърся повече информация за Бийчъм. Да проуча в какво може да е замесен.

— Казах ѝ да не предприема нищо.

— Явно не познавате Елън Адамс.

Той се усмихна.

— Започвам да я опознавам.

— Какво можете да ми кажете за Бийчъм? Не мога да намеря нищо в досиетата. Всичко е преместено.

— Или изтрито.

— Защо ще го правят?

— Мисля, че е, защото там има нещо, което не искат никой да види.

— Какво?

— Не знам.

— Но знаете нещо.

Бърт Уайтхед изглеждаше недоволен, може би дори подразнен, че е поставен в такова положение. Но в крайна сметка отстъпи.

— Знам само, че противно на всички разумни съвети, противно на собствените ми аргументи, правителството на Дън излезе от ядреното споразумение с Иран. Беше ужасна грешка. Така Иран стана недосегаем за всякакви инспекции, за всякакви проверки на оръжейната си програма.

— Какво общо има това с Бийчъм?

— Той беше един от онези, които убедиха Дън да го направи.

— Защо му е да го прави?

— По-уместният въпрос е: кой има полза от това?

— Добре, нека да си представим, че съм задала по-уместния въпрос.

Генералът се усмихна. После лицето му отново стана сериозно.

— Руснаците например. Като се изтеглихме, им дадохме пълна свобода на действие в Иран. Вече е твърде късно да променим това. Вредата е нанесена.

Уайтхед погледна подложките за чаши на масата и се усмихна.

— „Дали съм свършил, питаш ти,/ще кажа: «Не, не съм»./Защото има още дъно.“

Вдигна очи и срещна погледа ѝ. Това беше цитат от английския поет Джон Дън. Какво искаше да каже?

В този момент Бетси видя какво гледаше генералът. Една от прочутите подложки за чаши на бара — с карикатури на известни политици.

Подложката пред Уайтхед беше с лика на бившия президент Ерик Дън.

Той не казваше: „Защото има още дъно“, а „Защото има още Дън“.

Ерик Дън.

Държавният секретар Адамс слушаше как Бийчъм разпитва Ирфан Дахир, въпреки че все по-често поглеждаше към телефона си.

Накрая не издържа, вдигна го и изпрати съобщение на Скот Каргил.

Някакви новини?

Нищо.

— Какво искате да кажете? — попита Бетси. — Какво още има скрито на дъното от Ерик Дън? Трябва да знам. Елън трябва да знае.

Генерал Уайтхед въздъхна.

— Първо, желанието да се върне на власт.

— Кой политик не иска това?

Бетси посочи подложките на масата. Забавни рисунки на различни президенти и министри, както и на някои чуждестранни лидери.

Руският президент. Върховният ръководител на Северна Корея. Министър-председателят на Великобритания. Разпознаваеми лица от вечерните новини.

— Вярно е — каза генерал Уайтхед. — Но при Ерик Дън е много по-дълбоко. В Съединените щати има елементи, недоволни от посоката, в която се движи страната. Те го използват. Виждат в Дън единствения шанс да спрат разрушаването на американския начин на живот. Не защото е много кадърен, а защото лесно се поддава на манипулации. Но първо трябва да го върнат на власт.

— Как?

Той замълча за миг, докато избере подходящи думи.

— Какво ще стане, ако се случи голямо нещастие на американска земя? Терористичен акт, толкова ужасен, че да остави незаличим белег върху тази нация за много поколения напред? И ако се случи по време на сегашното правителство?

— Вината ще падне върху Дъг Уилямс. Ще има призиви за оставка на цялото правителство.

— А сега ако предположим, че президентът не оцелее след атаката?

Бетси почувства такава тежест в гърдите си, че започна да се задушава.

— Какво искате да кажете? Това ли ще се случи?

— Не знам.

— Но се опасявате.

Той не отговори, но стисна устни и кокалчетата на пръстите му побеляха.

Крайнодесните медии вече обвиняваха американското разузнаване и по асоциация — правителството, за автобусните експлозии и неспособността да бъдат осуетени. И дори по-умерените започваха да се страхуват от нова атака. По-тежка атака. На американска земя.

И ако това се случеше…

— Искате да кажете, че бившият президент съзнателно би допуснал терористите да се сдобият с бомба, може би дори ядрено оръжие, и да я използват, само и само той да се върне на власт? — попита Бетси.

— Не мисля, че Ерик Дън съзнателно би се съгласил на това. Но мисля, че го използват, не само руснаците, но и други елементи, в родината.

— В неговата партия?

— Да, може би, но това далеч надхвърля партийните игри. Има хора, които мразят многообразието на Америка и промените, които го донесе. Виждат в това заплаха за поминъка си, за начина си на живот. Те си се представят, изживяват се като патриоти. Сигурно сте ги виждали на демонстрации. Религиозни фанатици, неонацисти, фашисти.

— Виждала съм ги, господин генерал, и не мога да повярвам, че онези хора с глупавите плакати могат да организират всичко това.

— Не, те са само видимият симптом. Болестта е много по-дълбока. Тези, които имат власт и богатство, които искат да защитят това, което притежават. И които искат повече. Те стоят на дъното на всичко това.

Защото има още…

— Намериха идеалния инструмент в лицето на Ерик Дън.

— Троянският им кон — измърмори Бетси.

Уайтхед се усмихна.

— Добра аналогия. Кух отвътре. Празен съд, в който тези мъже и жени изливат амбициите си, обидите си, омразата и несигурността си.

Докато го гледаше, докато слушаше думите му, нещо ѝ хрумна.

— Вие харесвахте ли Ерик Дън?

Генерал Уайтхед поклати глава.

— Нито го харесвах, нито го мразех. Той беше моят главнокомандващ. Подозирам, че някога е бил почтен човек. Като повечето хора. Малцина израстват с намерението да унищожат родината си.

— Казахте, че онези, които стоят на дъното на всичко това, не мислят, че разрушават родината си. Точно обратното. Изживяват се като патриоти, които спасяват своята страна.

— Своята страна. Така я виждат. „Ние и те.“ Те са толкова радикализирани, колкото и „Ал Кайда“. Вътрешни терористи.

Да не би и този да беше луд? — запита се Бетси. Твърде много удари по главата? Твърде много козируване? Дали не виждаше конспирации там, където не съществуваха?

Бетси вече не знаеше какво да мисли. Че председателят на началник-щабовете е луд или че казва неща, които другите се страхуват да признаят.

Че има реална заплаха за страната. Отвътре.

Бетси погали с пръст запотената си чаша с джинджифилова лимонада и съжали, че не е уиски.

— А Бийчъм? Къде е неговото място в тази картина?

Уайтхед стисна устни толкова силно, че станаха почти невидими.

— Хайде — подкани тя. — Казахте „А“, сега трябва да кажете и „Б“. Трябва да знам. Каква е неговата роля във всичко това?

— Не знам. Опитах се да открия по тайни канали, но не успях.

— Но подозирате нещо.

— Това, което знам със сигурност, е, че Тим Бийчъм отговаряше за анализа на разузнавателните данни за иранската ядрена програма. Той знае много за движението на оръжията в този регион. Познава много хора там.

— Шах?

— Защо правителството на Дън се съгласи с освобождаването на Шах? — попита Уайтхед.

— Не очаквайте аз да ви отговоря.

— В рамките на няколко месеца правителството излезе от договора, като даде на Иран пълна свобода на действие с ядрената си програма, и после позволи освобождаването на пакистански търговец на ядрени оръжия.

— Двете събития свързани ли са? — попита Бетси.

— Доколкото и двете увеличават риска от разпространение на ядрените оръжия, да. Но каква е крайната цел?

— Питате грешния човек. Дайте ми друг цитат от Джон Дън и може би ще ви помогна.

Усмивката на Уайтхед беше кратка.

— Само знам, че Тим Бийчъм участваше и в двете решения — добави той.

— Разбирате ли какво означава това?

— Боя се, че да — отговори Уайтхед. И изглеждаше искрено притеснен. — Но това не е всичко.

— „Защото има още дъно“ — тихо изрече Бетси. И зачака да чуе.

— Това, което се нарича „дълбок проблем“. Близкият изток вече беше врящ котел, макар и да бяхме постигнали сравнителна стабилност. Но изведнъж президентът Дън реши да изведе всичките ни войски от Афганистан без план и условия, които талибаните да се задължат да спазват. Президентът Уилямс наследи това решение.

Бетси се вгледа изпитателно в лицето на висшия офицер. Дали първоначалното ѝ впечатление беше правилно? Дали Уайтхед не беше наистина военен подстрекател с лице като на Фред Макмъри?

— Знам, че е спорно, но трябваше да се изтеглим все някога — изтъкна тя. — Да върнем войниците си у дома. Всъщност мислех, че това е единственото добро нещо, което той направи.

— Никой не иска да види тези момчета и момичета в безопасност у дома повече от мен, повярвайте ми. И съм съгласен, че беше време. Проблемът не е в това.

— А в какво?

— В това, че го направихме без план, без да получим нищо в замяна. Не беше направено нищо, за да се гарантира запазването на всички придобивки, на толкова трудно извоюваната стабилност, на нашите разузнавателни и контраразузнавателни способности и отбранителната ни сила срещу тероризма. Политиката на Дън създаде вакуум. Вакуум, който талибаните са готови да запълнят.

Бетси се облегна назад.

— Хъм. Искате да кажете, че след повече от две десетилетия борба талибаните отново контролират Афганистан?

— Така ще стане. И това ще доведе със себе си не само „Ал Кайда“, но и патаните. Нали знаете за тях?

— Това са хората, които отвлякоха Гил.

— Сина на държавния секретар Адамс? Да. Те са голямо семейство екстремисти и са пуснали пипала във всяка организация, законна или не, в региона. Сегашното така наречено демократично правителство на Афганистан се държеше благодарение на нас. Махнем ли се, без план… — Той разпери ръце. — Всички плъхове ще изпълзят от каналите. Губим цялата страна. Всички извоювани права ще бъдат отнети.

— Жените, момичетата…

— Които вярваха, че са в безопасност и могат да получат образование и работа — завърши Уайтхед. — Ще бъдат наказани. Но има още.

Бетси започна да мрази Джон Дън.

— Кажете.

— Талибаните имат нужда от подкрепа. От съюзници в региона. А кой е по-добър от пакистанците, които са готови на всичко, само и само Афганистан да не се обърне за подкрепа към Индия?

— Но Пакистан е наш съюзник. Това не е ли добре за нас? Знам, че има много неизвестни, но все пак…

— Пакистан играе сложна игра. Къде открихме Осама бин Ладен?

— В Пакистан — каза Бетси.

— Не просто в Пакистан, не в пещера в някоя далечна планина. Живееше в огромно, луксозно имение в околностите на Аботабад. Във вътрешността на страната. Никой не може да ме убеди, че пакистанците не са знаели, че е там. Опитах се да свържа всички неизвестни и да видя някакъв смисъл. И само едно нещо има логика. Дън беше убеден, че от политическа гледна точка изтеглянето на войските от Афганистан е победа…

— Да. Всички бяхме уморени от тази война.

— Съгласен съм. Представете си следния сценарий. Дън е достатъчно разумен, за да не иска Афганистан да потъне в хаос. Не би било добре, ако всичките ни постижения, всичките ни жертви се окажат напразни. И какво прави?

Бетси се замисли, после се усмихна мрачно.

— Отива да преговаря с Пакистан.

— Или пакистанците тихо му влизат под кожата. Обещават му да държат Афганистан под контрол, но искат нещо в замяна. Нещо истински ужасяващо.

— О, чудесно. Истински ужасяващо. Сякаш това, което досега описахте, не беше. Добре, какво са поискали?

Генерал Уайтхед се втренчи в нея, сякаш се опитваше да ѝ внуши това, което сам беше осъзнал.

— Башир Шах — досети се тя. — Освободили са демона на войната.

— Той е центърът, около който се върти всичко. Пакистан спасява правителството на Дън от допускане на политическа грешка. Дори талибаните да се върнат, те ще бъдат под контрол. В замяна Пакистан иска от САЩ да се споразумеят за освобождаването на Башир Шах.

— И Дън не е знаел или не се е интересувал кой е Шах — досети се Бетси. — Единственото, което го е вълнувало, е било да бъде преизбран.

— И когато това не стана…

— Онези, които стоят в дъното на цялата работа, са изпаднали в паника — каза тя. — Още са в паника. Трябва да го върнат.

Председателят на началник-щабовете кимна. Със сериозно, мрачно изражение се вгледа в лицето на тази учителка на средна възраст, приличаща на домакиня от 50-те години на миналия век.

Понижи глас и каза:

— Трябва да престанете да ровите. Това са неприятни хора, които правят неприятни неща.

— Не съм дете, генерал Уайтхед. Няма нужда да ми говорите като на такова.

Той се усмихна леко.

— Извинявайте. Права сте. Просто не съм свикнал да говоря за тези неща с цивилни. Всъщност с никого.

Без да обръща глава, насочи поглед към бара, където се беше настанил млад мъж, смътно познат на Бетси. Младежът заговори на висок глас и хората наоколо започнаха да се отдръпват.

Уайтхед отново я погледна и понижи глас още повече:

— Тези хора са убийци.

— Да. Няма никакво съмнение в това. — Бетси отново си спомни опустошението в тихата франкфуртска улица. — Изплюйте камъчето. Кое е най-големият кошмар?

— Когато Башир Шах беше освободен, всички много добре знаеха, че той има възможност да продава ядрени технологии и материали на други държави. Има силни съюзници в пакистанското правителство, сред военните. Всички могат да забогатеят от това. Но…

— Нека позная. Това не е всичко.

— Истинският кошмар е, че Башир Шах може да продаде ядрено оръжие на терористите.

Това смело изявление увисна над изтърканата маса между тях. Маса, която бе чула много тайни, много заговори, много ужасни неща.

Но нищо по-ужасно от това.

— Представяте ли си — каза тихо той. — Терористична организация като „Ал Кайда“ или „Ислямска държава“ да се сдобие с ядрени бомби? Това е големият кошмар.

— Това ли е дъното? — промълви Бетси шепнешком. — Физиците. Взривените автобуси? — Погледна го ужасено. — И Тим Бийчъм е замесен в това?

— Нямам представа. Знам само, че той участва във всички тези решения, които изглеждат, сякаш нямат нищо общо, но всъщност са много свързани. Да изтеглим САЩ от ядреното споразумение с Иран, да изтеглим войските си от Афганистан без план, като по този начин оставим терористите да се върнат заедно с талибаните, и да освободим Шах. Подозирам, че затова не можете да намерите нищо за Бийчъм. Съществуват документи, имейли, съобщения, стенограми от заседания, които потвърждават ролята му. Но всичко това е скрито някъде.

— Значи Бийчъм е само върхът на айсберга?

— На много голям айсберг. По всяка логика трябва да е така. Подозирам, че ако е замесен, Тим Бийчъм е само марионетка. Инструмент. Зад това стоят много по-могъщи сили.

— Кой?

— Не знам.

Този път тя му повярва. Но имаше и още нещо. Беше очевидно.

Бетси Джеймисън запази дълго мълчание, докато накрая генерал Уайтхед не го каза:

— Опасявам се, че тези физици бяха убити не в началото на работата, а в края.

— Божичко.

Глава 19

Вратата на къщата в Бад Кьоцтинг беше открехната.

Още преди да влезе, Скот Каргил знаеше какво ще завари вътре. Острата миризма на барут проникваше навън, примесена с друга, но ясно разпознаваема — лекия метален мирис на кръв.

Стиснал здраво пистолета си, той даде знак на помощничката си да заобиколи отзад. После влезе тихо, внимателно.

В коридора откри трупа на жена. И на дете.

Заобиколи ги предпазливо и погледна в хола.

Беше празен.

Отново мина през тъмния коридор и влезе в кухнята. Там откри трупа на по-възрастна жена, която все още стискаше пистолет, очевидно служебно полицейско оръжие. Очите ѝ бяха изцъклени. Замъглени.

Каргил спря абсолютно неподвижно. Ослуша се.

Беше се случило съвсем наскоро.

Имаше ли още въоръжени хора в къщата? Едва ли.

А Арам Уани? Бомбаджията? Бяха ли успели да убият и него?

Каргил се качи на горния етаж, като държеше пистолета в готовност за стрелба. Огледа в малките спални. Миризмата на насилие не беше проникнала там.

Единственото, което усети, бе ароматът на бебешки крем.

Когато слизаше, мерна сянка пред отворената входна врата.

Каргил спря.

Сянката спря.

Каргил чу тих шум. Стон.

Той изтича по стълбите и стигна до вратата точно навреме, за да види гърба на бягащ млад мъж.

Хукна навън след него, като закрещя на помощничката си. Не беше сигурен дали тя го чу.

Арам Уани бягаше. Бягаше за живота си. Макар да знаеше, че вече няма значение дали ще живее, или ще умре.

Бягаше инстинктивно. Без да мисли. Бягаше от смъртта. От човека с пистолета. От мъжа, който беше убил жена му и детето му.

Арам Уани бягаше.

Скот Каргил тичаше след него. С всички сили. Като началник на резидентурата на ЦРУ в Германия отдавна не му се беше налагало да тича.

Но сега трябваше. Вдигаше високо колене, подметките му чаткаха върху паветата. Студеният въздух пронизваше дробовете му.

Той тичаше.

Уани зави зад един ъгъл.

Каргил забави леко, за да не падне при рязката смяна на посоката.

И се опита да прецени дали може да простреля Уани, без да го убие. Само за да го спре. Да го задържи. За да могат да го разпитат.

Да научат за мрежата, която организираше атаките.

И може би да разкрият каква е истинската им цел.

Каргил зави зад ъгъла и застина на място.

— По дяволите.

Родителите на Анахита бяха арестувани. Но когато агентите се канеха да ги отведат, Елън ги спря.

— Още един въпрос, господин Дахир. Каква е дилемата на секретарката?

— Това е математическа задача, госпожо държавен секретар.

— Каква задача?

Тя седеше във Франкфурт и го гледаше на монитора.

— Задачата е как да решиш кога да спреш — каза Ирфан.

— Какво да спреш?

— Да спрете да търсите къща, жена, работа. Секретарка — отвърна той. — Как да разберете кога сте намерили това, което ви трябва. Най-доброто. Или винаги ще се питате дали някъде има по-добро? Докато се колебаете, не е възможен напредък. Трябва да вземете решение, даже ако не е съвършено. Когато бях в Техеран, по време на революцията, видях твърде много. Имаше твърде много неща, които противоречаха на всичко, на което ме бяха учили за исляма. Но кога да се махна оттам? Иран беше моят дом. Цялото ми семейство и приятелите ми бяха там. Обичах Иран. И така, кога разбираш, че нещата са отишли прекалено далеч? Кога да се реша да напусна страната с пълното съзнание, че няма връщане назад?

— И кога го направихте? — попита Елън.

— Когато видях, че новият режим е също толкова лош, колкото стария, ако не и по-лош. И ако бях останал, аз щях да бъда като тях.

С периферното си зрение тя забеляза как Тим Бийчъм се размърда нервно — явно нетърпелив да приключи този разговор.

— Да не би да има някакво уравнение за това? — попита Елън.

— Да. Но както при много други неща, които можем да преброим и изчислим, в крайна сметка всичко опира до инстинкт. — Дахир замълча за момент и тъмните му тъжни очи се втренчиха в нейните. — И на кураж, госпожо държавен секретар.

Дилемата на секретаря, помисли си Елън.

Тя разбра.

Когато семейство Дахир беше отведено и екраните угаснаха, Анахита се обърна към нея:

— Те не са направили нищо лошо. Да, излъгал е преди няколко десетилетия. Но оттогава живее като горд американец, примерен гражданин. Знаете, че родителите ми нямат нищо общо със случващото се.

— Не знам нищо — каза Елън. — Знам само, че някой от къщата на чичо ти ти е изпратил съобщение. Някой знае за вас, дори и да не го познавате.

Лицето на Анахита се проясни.

— Значи ми вярвате. И вярвате на родителите ми.

— Не мога да кажа това. Но ти спаси Гил. Опита се да спасиш другите. Не мисля, че си замесена, но родителите ти… — Поколеба се дали да каже другото, което си мислеше, но после реши: защо не? — Гил те обича. Вярва ти, а той не се доверява лесно на никого.

— Обича ли ме? Той ли ви каза?

— Не мисля, че има значение в случая, нали?

Когато излизаше от бункера в консулството във Франкфурт, държавният секретар Адамс се замисли за Гил. Той ѝ беше бесен, задето го бе разпитвала за информатора му. Беше толкова непреклонен. Толкова категорично отказваше да ѝ каже.

И накрая ѝ прошепна: „Може би има друг начин…“. Точно преди да попита дали Анахита е там.

Елън предположи, че пита, защото имаше чувства към младата жена. Но сега се усъмни.

Възможно ли беше информаторът да е тази дребна слаба жена, която вървеше малко зад нея, ухаеше на роза и твърдеше, че е невинна? И че не знае нищо. Но чието семейство бе затънало в тази каша до гуша. Може би дори до ушите.

На телефона ѝ се получи спешно съобщение, маркирано с червено.

Скот Каргил. Най-сетне.

Елън го отвори и видя, че не е от Каргил, а от Тим Бийчъм.

Току-що получих сведения от Техеран. Има дъщеря. Захара Ахмади. 23 г. Студентка. По физика.

Елън погледна Бойнтън, за чието присъствие отново бе забравила.

— Свържете ме с президента по секретната линия.

После написа отговор на Бийчъм:

Тя ли е?

Мислим, че да. Изглежда по-умерена.

Мислите или знаете със сигурност?

Не мога да съм сигурен, докато не я доведем тук.

Не, недейте. Не правете нищо. Имам друга идея.

Елън погледна Анахита.

— Трябва да предадеш съобщение на братовчедка си.

— Имам братовчедка?

— Да.

— Братовчедка?

— Съсредоточи се. Трябва да се свържеш с нея.

Анахита се сепна.

— Аз ли? Как? Нямах представа, че имам братовчедка.

Елън не се хвана.

— Щом тя може да ти прати съобщение, значи и ти можеш да ѝ изпратиш. Каргил ще ти помогне.

После си спомни, че беше отишъл да залови заподозрения за експлозията.

— Имаме IP адреса на подателя в Техеран, госпожо държавен секретар — каза Бойнтън. — Може да го използваме.

Елън се поколеба.

— Не. Този компютър вероятно се следи от иранците.

Замълча. Ако беше вярно, иранските власти скоро щяха да научат за съобщението до Държавния департамент на САЩ. Щяха да си помислят, че чичото го е изпратил. Поне в началото. И той може би щеше да защити дъщеря си. Поне в началото.

Трябваше бързо да предупредят тази Захара Ахмади.

— Ще имате връзка с президента след три минути — каза Бойнтън.

— Благодаря. Заведете госпожица Дахир в кабинета на Каргил. Хората му работят, за да установят връзка с братовчедката. След десет минути искам да ми докладвате за други варианти.

Отново бяха на горния етаж. В слънчевата стая с прекрасна гледка към гробището.

Елън пак провери телефона си. Все още нямаше съобщения от Бад Кьоцтинг.

— Стана малко по-кърваво, отколкото планирах — каза мъжът до басейна. Беше около петдесетте, строен и стегнат, и нарочно поддържаше още по-добра физическа форма, докато беше под домашен арест. — Но поне свършихте работа.

— Да, господине. И дори може да ни послужи — добави помощникът, който му бе донесъл новината.

— И как ще ни послужи? — попита Башир Шах.

— Ще привлече вниманието им.

— Мисля, че вече го привлече, нали? — Шах даде знак на помощника да седне, за да не се налага да закрива очите си от яркото слънце, докато говореше. — Имаше два провала, които не искам да се повтарят.

Въпреки че гласът на Шах беше сърдечен, помощникът — вече достатъчно уплашен, че се наложи да му съобщи новината за атентатора самоубиец, който всъщност не се беше самоубил — сега се вцепени. Тялото му бе като от камък. Чакаше.

Господарят му седеше настръхнал като хищник, готвещ се за скок.

— Знаеш ли кои са тези провали? — попита Шах.

— Бомбаджията избяга, въпреки че…

Шах вдигна ръка.

— И…?

— И синът оцеля.

— Да. Синът се измъкна. Положих големи усилия, за да съм сигурен, че Гил Бахар ще бъде в автобуса. Как се е измъкнал?

— Това е другото, господине. Нашият информатор изпрати видеозапис.

Шах изгледа записа от автобус 119 във Франкфурт. После отново погледна помощника си.

— Някой му се е обадил по телефона. Предупредили са го. Кой?

— Майка му.

Шах пое дълбоко дъх. Това беше отговорът, който очакваше и който най-малко искаше да чуе.

— И как държавният секретар е разбрала за бомбата? — Сега гласът му стана по-суров. В думите му звучеше гняв. — Кой я е предупредил?

Помощникът се огледа, но другите, които бяха дошли с него, се бяха отдръпнали.

— Не знам, господине. Мислим, че е някой от Държавния департамент. От дипломатическата служба.

— И как този човек е научил за бомбата?

Помощникът сега изглеждаше съвсем уплашен.

— Скоро ще разберем, господине. Има… — Затвори очи и мислено каза кратка молитва. — … още нещо.

— Какво?

— Те знаят за вас.

— Елън Адамс знае, че ядрените физици са работили за мен?

— Да, господине.

Помощникът вече се питаше как ще срещне смъртта си. От куршум? От нож? Или просто ще го хвърлят в блатото с крокодилите? Всемогъщи боже, само не това.

Но за негова изненада, господарят му се усмихна. И кимна.

Башир Шах се изправи.

— Чакат ме за питие в клуба и трябва да се преоблека. Когато се върна, искам отговори.

Пред уплашения поглед на помощника д-р Шах обиколи басейна и влезе в голямата къща, която ползваше като услуга от близък приятел в Палм Бийч.

Генералният консул на САЩ във Франкфурт предостави кабинета си на държавния секретар Адамс.

Тя седна на бюрото му. Кахърното лице на американския президент се появи на секретния телефон в ръката ѝ. За един шеметен миг тя имаше чувството, че държи главата му в дланта си.

Ако можеше…

Мигът отмина и на другата половина на разделения дисплей се появи още по-киселото лице на Тим Бийчъм, което изглеждаше притиснато към това на президента.

Макар да се изненада, че и той е поканен в разговора, Елън предпочете да не показва недоволството си и да не оспорва участието му. Така или иначе не можеше да му попречи. Но трябваше да бъде предпазлива. Да избира много внимателно какво ще каже. И какво няма да каже.

— Добре — каза Уилямс. — Какъв е проблемът сега?

— Никакъв, господин президент. Всъщност постигнахме доста добър напредък.

Тя го информира, като се стараеше да казва само неща, които вече са известни на Бийчъм.

— Значи мислите, че зад предупрежденията стои тази Захара Ахмади — каза Уилямс. — Какво знаем за нея, Бийчъм?

— Току-що получих доклад за нея. Учи физика в Техеранския университет.

— Като баща си.

— Не съвсем. Специалността ѝ е статистическа механика.

— Това е теория на вероятностите, нали? — уточни Уилямс.

„И таз хубава“ — помисли си Елън и добре, че се беше научила да не показва изненадата си, защото иначе щеше да падне от стола. Дъг Уилямс можеше да се окаже по-умен, отколкото тя си мислеше.

— Да, господин президент. Но интересното е, че членува в една прогресивна студентска организация. Стремят се към отваряне на страната. Към по-добри връзки със Запада. Единственият минус е, че изглежда доста религиозна.

— И аз съм доста религиозен — изтъкна Уилямс. — Мислите ли, че е причина за подозрение?

— За Иран, да, господин президент.

— Свързана ли е с някаква джамия? — попита Елън.

— Да.

— Тази на баща ѝ?

— Не. Нейната е прикрепена към университета. Проверяваме имама, за да разберем дали има радикални възгледи.

— Каква идея имате, Елън? — попита Уилямс.

— Сега сме почти сигурни, че Иран стои зад атаките, господин президент. Това е най-логичното обяснение. Сметнали са пакистанските физици за заплаха за страната. Ако Захара Ахмади е тази, която е изпратила предупреждението до нашата служителка, изглежда, че е искала да осуети експлозиите. Защо? Няма как да знаем, докато не говорим с нея. Нашите хора вече търсят начини да ѝ изпратим съобщение.

Колкото и да не ѝ се искаше, трябваше да сподели тази информация в присъствието на Бийчъм. Все пак неговата служба работеше по това и той участваше в решението.

Фактът, че знаеше за Захара и опитите да се свържат с нея, беше най-малкото проблематичен. Но Елън нямаше как да го избегне.

— Как е разбрала за експлозиите? — попита президентът. — От баща си? Физика?

— Не е изключено, господин президент — каза Бийчъм.

— Какво искате да кажете, Тим? Че баща ѝ ѝ е казал? Че той също е искал да осуети експлозиите?

— Не. Доктор Ахмади е хардлайнер, лоялен поддръжник на режима. Но може да е чула нещо или да е видяла нещо в документите му.

— Това са голи предположения. Безполезни. Как можем да сме сигурни за нещо такова? — Уилямс се наведе напред и лицето му се изкриви на дисплея. — Елън?

— Опитвам се да се свържа с иранския външен министър, откакто встъпих в длъжност. Отношенията ни пострадаха много в последно време, но е образован, културен човек, който съзнава всички предимства на разбирателството между нас.

— Те убиха невинни хора в тези автобуси — изтъкна Уилямс. — Това не ми прилича на действия на културен човек, който иска мир.

— Така е — съгласи се Елън. — Работата е там, че ако ние вече знаем откъде е дошло предупреждението, подозирам, че и иранците скоро ще научат. Може би бащата на Захара ще успее да я защити за известно време, но може и да не успее. Ако я заловят…

— Тоест трябва първи да се доберем до нея — измърмори Уилямс. — Как?

— Ако нашата служителка, братовчедка ѝ, успее да изпрати кратко послание на моите хора на терен — намеси се Бийчъм, — може би ще успеят да стигнат до нея. Да ѝ го предадат. Да ѝ кажат, че знаем за нея и ще я защитим.

— Но как можем да обещаем това? — попита Уилямс. — Не можем да я отвлечем. Нали?

Всъщност изглеждаше, че се надява да получи утвърдителен отговор.

— Имам друга идея — каза Елън. Изобщо не ѝ се искаше да я сподели пред директора на вътрешното разузнаване, но нямаше друг избор. Нещата се развиваха твърде бързо. — Искам да отида в Техеран.

Дъг Уилямс зина от смайване.

— Моля?

— Да отида в Техеран. „Еър Форс 3“ е готов. Планирахме да летим до Пакистан, но може да променим курса в движение. Да кацнем тайно в Техеран.

— С проклетия огромен „Еър Форс 3“? — възкликна Уилямс. — Не мислите ли, че ще бие на очи?

Бийчъм мълчеше, но изглеждаше, сякаш очите му ще изскочат от орбитите.

— Да. Но можем да кацнем и да излетим, преди медиите да разберат. Иран не се слави с медийна свобода. Може дори да успея да взема Захара Ахмади.

— Сериозно, Уили Койота. Това ли е планът? — попита Уилямс. — Ами ако не ви пуснат да си тръгнете? Макар че признавам, това би било добър начин да се отърва от лудия си държавен секретар.

— Има твърде много непредвидими фактори — намеси се Бийчъм. — Може да не поискат да я задържат.

— Не бих ги обвинявал. И ако го направят, някой тук може да забележи, че е изчезнала. Наистина, ще отнеме време, но в крайна сметка…

— Стига — сряза го Елън. — Разбрах намека. Но мисля, че трябва да се срещна лично с иранския външен министър лице в лице, за да обсъдим проблема. Това би установило взаимно разбирателство, ако не и доверие. И може да помогне да отвлечем вниманието им достатъчно дълго, за да предадем посланието на Захара Ахмади. Засега не изглежда да са се досетили, че някой се е опитал да осуети експлозиите.

— Тим? — попита президентът Уилямс.

Бийчъм поклати глава.

— Ако държавният секретар Адамс направи това, иранците ще разберат, че знаем, че те стоят зад атаките. Не трябва да им издаваме колко информация имаме. Или нямаме.

— Ако иранците са убили физиците, може би знаят какво се случва — каза Елън. — Знаят какво е планирал Шах. Може би дори къде се намира в момента. — Погледна решително Уилямс. — Мисля, че си струва да опитаме?

Той кимна кратко.

— Добре. Но не в Техеран. Срещнете се в Оман. Това е неутрална страна. Ще се обадя на султана и ще ви съобщя, ако се съгласи. Тим, помогнете на Елън да предадете съобщението на онова момиче.

— Господин президент, аз не…

— Стига — сопна се Уилямс. — Виждам, че не се харесвате, но за ваше най-голямо съжаление, изглежда, че постигате резултати, когато работите заедно. Като Джон Ленън и Пол Маккартни. Така че продължавате. Действайте. Искам „Аби Роуд“ до вечерта. Успех в Оман, Елън. И ме уведомете веднага щом хората ви заловят терориста в Германия.

— Разбира се, господин президент.

Екранът му изгасна и Елън Адамс и Тим Бийчъм останаха да се гледат яростно един друг.

— Аз ще бъда Пол Маккартни — каза тя.

— Добре. Джон Ленън и без това беше по-добрият музикант от двамата.

Елън бе готова да спори, но имаше по-спешни задачи.

— Мисля, че е най-добре да си сътрудничим — каза тя и видя тънка усмивка на лицето му.

„Да прави каквото иска“ — помисли си.

Реши да слезе в отдела на Каргил, за да провери дали има новини, но щом пристигна, видя, че нещо не е наред.

В стаята, обикновено оживена, цареше тишина. Всички вцепенени лица се обърнаха към нея.

— Какво има? — попита тя. — Какво е станало?

Един старши анализатор излезе напред.

— Те са мъртви, госпожо държавен секретар.

Студени тръпки полазиха Елън.

— Кои?

Въпреки че се досети за отговора.

Скот Каргил. Помощничката му. И Арам Уани.

И тримата застреляни на улицата в Бад Кьоцтинг.

Глава 20

Бетси вдигна още на първото позвъняване.

— Как си?

— Не много добре — отговори Елън.

Гласът ѝ звучеше изтощено. Нищо чудно. Във Вашингтон беше 18:00, което означаваше след полунощ във Франкфурт.

Дори повече от изтощена, Елън звучеше обезсърчена.

— Разкажи — каза Бетси.

Седеше на дивана в кабинета на Елън. Беше се опитала да подремне, преди отново да се заеме с проучването на Тимъти П. Бийчъм. Искаше да чуе новини за Елън, каквито и да било новини.

Сега, докато слушаше гласа на приятелката си, изгубил почти цялата си енергичност, реши да не ѝ казва за мъжа, който я следеше. Освен това генерал Уайтхед се беше погрижил за него. И Елън може би бе забравила краткия им разговор, който беше завършил с „Какъв бодигард?“

— Първо ми разкажи за този бодигард — каза Елън и Бетси се усмихна.

Разбира се, че не беше забравила.

— Това беше шега. Имаше един красив младеж, който се опита да ме задява. Поне така си мисля. Едва ли се е опитвал да привлече вниманието на красивата млада жена, която седеше до мен по време на полета.

— Разбира се, че не. — Елън се засмя пресилено. — Успя ли да се възползваш?

— За съжаление, трябваше да се задоволя с чийзкейк и бутилка шардоне.

— Пак добре.

— Всъщност говорих с генерал Уайтхед. Той имаше някои предположения за това, което се случва. И което ще се случи.

— Разкажи.

Бетси ѝ разказа.

— Мисли, че с подкрепата на руснаците пакистанците са убедили Дън да се съгласи на освобождаването на Шах като част от сделката.

— Каква сделка? — Гласът на Елън беше изпълнен с тревога.

— Дън да изведе нашите войски от Афганистан без никакви условия към афганистанците, а Пакистан да осигури стабилност в страната. В замяна пакистанците са поискали от САЩ съгласие за освобождаването на най-опасния търговец на оръжие в света. И Дън е бил достатъчно глупав, за да се съгласи.

Прекалено тъп, помисли си Елън, или късоглед. Вторачен в социологическите рейтинги. Или в доларите.

— А Бийчъм? — попита тя.

— Участвал е и в двете решения — каза Бетси.

— Яго, шепнещ в ухото на Отело.

— Предпочитам да си го представям като лейди Макбет.

— Доказателства?

— Все още нищо. Това не е всичко. — Защото има още дъно, помисли си Бетси. — Генерал Уайтхед смята, че Бийчъм не е сам. Че има заговор на хора, които се мислят за патриоти, за сваляне на правителството, което смятат за незаконно, и за връщането на Дън. Защото той ще им играе по свирката.

Невидима за Бетси, държавният секретар Елън Адамс кимна. Фактът, че това не я изненада, сам по себе си беше шокиращ.

Елън беше сама в хотелската си стая във Франкфурт. Наближаваше един през нощта и тя бе твърде изтощена, твърде напрегната, за да заспи.

Въпреки че отчаяно искаше.

Чакаше зелена светлина за пътуването до Оман.

И за среща с иранския си колега. Вече бе започнала предпазливо да опипва почвата.

Ако иранците бяха организирали експлозиите на автобусите, сигурно стояха и зад убийството на Арам Уани в Бад Кьоцтинг. А с него — и на Скот Каргил и помощничката му.

Да, държавният секретар Адамс нямаше търпение да говори с иранците.

— Трябва да знам на кого мога да се доверя — каза Елън. — И на кого не. Трябват ми доказателства. — Бетси долови нотка на страх в този познат глас. — Внимавай, Елизабет Ан Джеймисън.

— Не се притеснявай. Бърт Уайтхед изпрати една рейнджърка да ме наглежда. Още не съм ѝ се обадила.

— Моля те, обещай ми, че ще го направиш.

— Обещавам. Сега е твой ред. Кажи какво става.

И Елън Адамс го направи. Разказа всичко на най-добрата си приятелка, на най-близкия си съветник. След като тя свърши, Бетси каза:

— Страшно съжалявам. Значи мислиш, че иранците са убили Скот Каргил и помощничката му.

— И бомбаджията. Да, така мисля. Отивам в Оман, за да се срещна с иранския външен министър.

— Луда ли си? — възкликна Бетси, като почти подскочи на дивана. — Не го прави. Може да те убият. Или да те отвлекат.

От другата страна на линията долетя рязък смях.

— Всъщност Дъг Уилямс също изказа това предположение, когато одобри пътуването.

— Глупак.

— Не, беше шега. Ще се оправя. Иранците не са ни приятели, но са достатъчно разумни. Нямат полза да ме наранят или отвлекат. Първо предложих да отида в Техеран…

— За бога…

— За да убедя Тим Бийчъм, че съм такава глупачка, за каквато ме мисли — добави Елън. — Знаех също, че ако първо предложа Оман, Уилямс ще откаже.

— Чакай малко. Изигра ми същия номер с първия ми съпруг. Така ли…

— Не. Това не беше моя идея.

— Иска ми се да можеше да дойда с теб.

— На мен също.

— Кой ще дойде?

— Освен Бойнтън и охраната ще взема Катрин и Анахита Дахир. Тя говори фарси. Би било полезно да има някой, който разбира какво говори в действителност външният министър.

— Можеш ли да ѝ се довериш след това, което научи за семейството ѝ?

Последва пауза.

— Не. Не съвсем. Това е още една причина да я взема. Но досега ни беше полезна. От ЦРУ измислиха как да предадат съобщение за Захара Ахмади и затова ни трябва Анахита. Братовчедка ѝ няма да се довери на американски агент, но на нея може да повярва. Иранците вероятно следят съобщенията от компютъра на доктор Ахмади. Трябва да стигнем до Захара преди иранската тайна полиция.

— Сигурна ли си, че тя е изпратила съобщението?

— Не, но е най-вероятно. — Елън си пое дълбоко дъх. — Одобрих операцията. Ще се свържат със Захара Ахмади веднага щом излезе от дома си, за да отиде на лекции.

Бетси отдавна знаеше, че макар тя да беше тази, която се преструваше на голяма куражлийка, всъщност Елън беше по-смелата от двете. Радваше се, че не се налага да взема такива решения.

— Преди да затворя, как е Гил?

— Обадих се в болницата преди няколко минути. Спеше, а дежурният лекар каза, че се чувства много по-добре. Ще се отбия на път за летището.

— Все още ли не знаеш нищо за неговия информатор?

— Не, нищо.

Настъпи мълчание. Бетси не можеше да прецени дали Елън се колебае, или просто беше уморена. Реши да не пита. Колкото по-скоро прекъснеха разговора, толкова по-скоро приятелката ѝ щеше да поспи.

— Пази се, Елън Сю Адамс.

Прозрението я осени час по-късно, когато се сепна в съня си.

Бетси се сети кой беше мъжът, когото видя в бара на хотел „Хей-Адамс“.

Мъжа, когото генералът също погледна. Онзи, който предизвика суматохата.

Не го беше виждала от години. Тогава изглеждаше по-млад. Почти момче.

Но миналия ден, в „Извън протокола“, той беше почти неразпознаваем. Всъщност, помисли си Бетси, като скочи от дивана и отиде в банята, имаше вид, сякаш го е газил трактор.

Телефонът иззвъня около три часа сутринта и събуди Елън от неспокоен сън.

Пътуването до Оман бе одобрено.

Тя скочи от леглото и след два часа вече имаше уговорена среща с иранския външен министър в официалната резиденция на оманския султан в Маскат.

— Мога да ви отделя един час, госпожо държавен секретар — каза той.

Говореше перфектен английски, въпреки че по-често предпочиташе да използва услугите на преводач. Този път обаче разговаряха директно. Беше по-лесно. Без усложнения. И по-дискретно.

След като се обади на Чарлз Бойнтън и му нареди да извика Анахита Дахир, тя събуди Катрин.

— Отиваме в Оман. Облечи по-скромна рокля.

— Добре. Няма да взимам кожения панталон за садо-мазо.

Майка ѝ се засмя.

— Самолетът излита след четиресет минути. Колите тръгват след двайсет.

— Разбрано. Ами Анахита? — попита Катрин.

Изглежда, че двете млади жени се бяха сприятелили. Елън не знаеше дали да се радва, или не.

— Идва с нас.

И наистина, двайсет минути по-късно бронираната кола потегли за летището.

— Може ли първо да се отбиете през болницата? — попита Елън.

След няколко минути стоеше до леглото на Гил. Той спеше и насиненото му лице изглеждаше спокойно.

— Гил? — прошепна тя.

Мразеше да прави това, но пък Елън Адамс мразеше толкова много неща в тази ситуация, че това беше просто поредната точка в списъка.

— Гил?

Той се размърда и отвори подпухналите си очи.

— Колко е часът?

— Малко след четири сутринта.

— Какво правиш тук?

Надигна се и тя му помогна, като постави възглавница зад гърба му.

— Отивам в Оман, за да говоря с иранския външен министър. Иранците стоят зад експлозиите.

Гил кимна.

— Има логика. Не биха искали Шах да продава ядрени тайни или учени на други в региона.

— Твоят информатор…

— Казах ти, че няма…

Тя вдигна ръка, за да го спре.

— Знам. Не питам кой е. — Понижи глас. — Последния път, когато бях тук, започна да казваш нещо. Спомена, че може би има друг начин да науча повече от информатора ти. Повече за Шах.

— Не мога да ти кажа — прошепна той.

— Но как ще го направиш? Ти си в болницата.

— Измислил съм го. Върши си работата и ме остави да си върша моята. Аз съм този, който за малко не стана на парчета. Аз съм този, който до края на живота си ще вижда лицата им. И аз искам виновниците да бъдат наказани. Имай ми доверие.

— Вярвам ти. Просто не искам да те загубя.

Тя реши да му каже. За да види реакцията му.

— Взимам Анахита с мен в Оман. Сега ме чака пред стаята.

Елън следеше внимателно изражението му. Ако Анахита беше информаторът…

Но той не показа някаква особена реакция. Само:

— Поздрави я от мен.

— Добре. Ще се приберем по-късно днес. Тогава пак ще дойда.

— Късмет.

Двайсет и пет минути по-късно „Еър Форс 3“ ускори по тъмната писта за седемчасовия полет до Персийския залив.

След като набраха летателна височина, Елън отиде в кабинета си, за да се подготви. Там намери красива композиция от цветя. Любимите ѝ. Декоративен грах. Нежен и ароматен.

Наведе се, за да ги помирише, и забеляза бележка.

— Ти ли ги поръча? — попита, когато Бойнтън влезе с един стюард, носещ кафе и лека закуска.

Бойнтън остави папките, които носеше, и погледна букета.

— Не. Но са красиви. Сигурно от американската посланичка.

— Интересно как е разбрала, че това са любимите ми цветя.

— Тя винаги проучва много щателно всичко — измърмори Бойнтън, който не беше подозирал, че шефката му има любимо цвете. Но от друга страна, беше твърде зает с проучването на други неща за новия държавен секретар. — Сигурно е разпитала тук-там.

— Благодаря — каза Елън на стюарда, който ѝ сипа голяма чаша кафе и си тръгна.

Но когато отвори бележката, чашата за малко не се изплъзна от пръстите ѝ. Задържа я навреме, но все пак една капка капна на бедрото ѝ и я опари.

— Какво има? — попита Бойнтън, като се приближи.

— Кой е изпратил тези цветя? — попита с остър тон Елън.

— Казах ви, госпожо държавен секретар. Не знам. — Бойнтън изглеждаше в искрено недоумение от реакцията ѝ. — Какъв е проблемът?

— Разбери, моля те.

— Ще го направя.

Той излезе бързо от стаята. Елън сложи бележката на бюрото си, като внимаваше да не я пипа повече, отколкото досега.

Листът съдържаше сканирано копие на бележката, която Елън беше дала на Бетси, преди приятелката ѝ да се върне във Вашингтон. Бележката, в която я молеше да проучи Тим Бийчъм. И каквото и да се случва, да не я показва на никого.

Но все пак някой я беше намерил. И някак бе успял да пъхне това ксерокопие в букета с декоративен грах, който вече не изглеждаше толкова красив, на борда на „Еър Форс 3“ преди излитането му за Оман.

Не пишеше нищо друго. Нямаше подпис. Но тя знаеше кой стои зад това. Кой стоеше зад всички онези неподписани бележки, които бе получила през годините. Картички за рожден ден. Коледни поздравления. Бележката, която бе получила след смъртта на Куин.

Със свито сърце, вдигна секретния телефон и набра номера на Бетси.

Глава 21

Сега барът беше пълен.

Току-що беше минало 22:00 ч. и Вашингтон бе излязъл да се забавлява.

Бетси се огледа, докато очите ѝ се нагодят към мъждивата светлина. Отиде направо при бара, където за последно бе видяла Пийт Хамилтън.

Вече го нямаше, макар Бетси да се изкушаваше да погледне под стола — бе ѝ се сторило, че Пийт е на път да се озове точно там.

— Какво да бъде? — попита барманът.

„Една бъчва шардоне“ — помисли си най-добрата приятелка на Елън Адамс.

— Диетична джинджифилова лимонада, моля — каза съветничката на държавния секретар. — С една пияна череша, ако може — добави Бетси.

Докато чакаше, усети, че телефонът ѝ вибрира.

— Какво правиш горе в небето? Сигурно… — започна тя, преди да бъде прекъсната.

— Едно сравнение влиза в бар — каза Елън с напрегнат глас.

— Какво? Всъщност току-що влязох в бар.

— Бетси, едно сравнение влиза в бар!

Мозъкът на Бетси зацикли за момент… сравнение. Сравнение.

— Пресъхнало като пустиня. Елън… — тя понижи глас — … какво има? Къде си? Какъв е този шум?

— Добре ли си?

— Да. В „Извън протокола“ съм. Знаеш ли, че вече имат поставка с твоята карикатура?

— Слушай, Бетси, бележката, която ти дадох, преди да заминеш, къде е тя?

— В джоба ми. — Тя бръкна вътре. Не беше там. — О, чакай. Спомних си. Извадих я и я сложих на бюрото ти, когато влязох в кабинета. Исках да е на сигурно място. — Бетси замълча за миг. — Защо?

— Защото току-що получих копие от нея.

— Във Франкфурт ли? Как…

— Не. На борда на „Еър Форс 3“.

— По дяволите! — Бетси трескаво се опита да си спомни всичките си действия през изминалия ден. — Оставих я на бюрото ти, когато влязох в кабинета на Бойнтън, за да проуча Бийчъм през неговия компютър.

— Някой влиза ли през това време?

— Да. Барб Стенхаузър. Господи, Елън.

„Мили боже“ — помисли си Елън. Ако директорът на вътрешното разузнаване беше предател, това бе достатъчно лошо, но началничката на кабинета на президента…?

— Защо ѝ е трябвало да я взема, да я копира и после да ти я изпраща?

— Който я е взел, я е изпратил на Шах. Изпрати ми копието в букет от декоративен грах.

— Цветята, които Куин ти изпращаше. Това предупреждение ли е?

— Това е подигравка. Иска да знам, че ми диша във врата. Че може да прави каквото си поиска. Да се добере до мен, където и да съм.

— Но това означава, че разполагат с човек във Франкфурт, който има достъп до самолета ти. Елън…

— Знам.

Можеше да е всеки. Член на охраната. Някой от стюардите. Дори пилотът.

Или — Елън погледна към затворената врата — собственият ѝ началник на кабинета. Почти невидимият Чарлз Бойнтън.

— Боже мой — каза Бетси. — Ако Стенхаузър… Това означава ли, че Уилямс…?

— Не — отсече Елън. — Каквото и да мисля за него, той не е съучастник на Башир Шах. Едно е сигурно, трябва да разплетем тази история. Засега подозираме всички. На това трябва да се сложи край.

— Съгласна съм, но какво ще правим?

— Трябват ни факти, доказателства. Информация. Сигурна ли си, че никой друг не е влизал в кабинета ми?

— Сигурна…

— Какво? — попита Елън.

— Може някой да е влизал в кабинета ти, когато дойдох тук, за да се срещна с генерал Уайтхед. Това означава, че Шах знае, че се опитваш да разобличиш Бийчъм.

Елън Адамс почувства, че я обхваща голямо, дълбоко спокойствие. Като повечето жени, противно на ширещите се погрешни представи, тя се справяше добре в кризисни ситуации. А това беше истинска криза.

— Това означава, че нямаме много време. Сега сигурно се опитват да решат как да постъпят, за да ни попречат. Откри ли нещо?

— Не, все още нищо. Затова съм тук.

— В бара?

— С диетичен джинджифил…

— И пияна череша?

— Това е най-хубавата част. Слушай, Елън, когато бях тук следобеда, видях Пийт Хамилтън.

— Бившият прессекретар на Дън?

— Да.

— Млад, идеалист. Някак сладък — спомни си Елън. — Доста успешно пробутваше лъжите на Дън.

— Да, беше доста убедителен — съгласи се Бетси.

— Вероятно защото вярваше в това, което говореше. Добрият пропагандист първо убеждава себе си.

Това беше първият съвет, който Елън даваше на всеки прохождащ журналист, постъпващ на работа в медийната ѝ империя, заедно с думите на будисткия монах Тубтен Чодрон: „Не вярвай на всичко, което мислиш“.

— Хамилтън си вършеше добре работата — призна тя. — Но после го смениха със сина на Дън.

— Този глупак — възкликна Бетси. — Обясниха ли защо махат Хамилтън?

— Не, но имаше слухове, че много пие. Не можело да поверят държавните тайни на алкохолик. Защо искаш да говориш с него?

— Защото ми трябва някой от екипа на Дън. Някой, който може да ни помогне да се доберем до информацията, която ни трябва. Всички други се страхуват да говорят, но Хамилтън може да се разприказва.

— Трудно е да вярваш на един озлобен алкохолик. Но може да свърши работа.

Бетси си спомни силния, гневен глас на Хамилтън и клиентите, които се отдръпнаха от него на бара.

— Може и да не свърши — призна тя. — Трябва ми надежден източник. Трябва ми някой, който може да ни даде необходимите доказателства. Освен това сега съм обсебена от желанието да разбера какво означава буквата „П“ в „Тимъти П. Бийчъм“.

— Моля те, нека това да не е единствената информация, която ще намериш.

Бетси се засмя, Елън — също. След изминалия ден не мислеше, че може да се засмее, но Бетси винаги бе в състояние да облекчи душата ѝ.

— Внимавай — предупреди Елън. — Каза, че генерал Уайтхед ти е пратил рейнджърка, която ти е предложила услугите си, нали? Обади ѝ се. Ако Шах е прочел бележката ми до теб, значи знае, че си по следите на Бийчъм. Ако се разровиш твърде надълбоко…

Елън замълча.

Не искаше и да си помисля за това. Но трябваше.

— Не бих изключила, ако…

— Реши да ме нарани?

— Моля те, направи го за моето спокойствие. Толкова малко спокойствие ми остана.

— Добре. Ще го направя. Но първо искам да говоря с Пийт Хамилтън. Не ми трябва армейска рейнджърка, която да го уплаши. В Оман ли отиваш?

— Да.

— Много поздрави на Катрин. Надявам се, да не си е взела кожения панталон.

Елън отново се засмя, после се замисли. Бе помислила, че дъщеря ѝ се шегува, но да не би…?

— О, и Елън?

— Да?

— Пази се.

Елън затвори и погледна декоративния грах. Тези нежни, весели цветчета. С толкова нежен аромат. Винаги ѝ напомняха за добротата на Куин.

Тя взе букета и понечи да го изхвърли в кошчето за боклук, но спря и го върна на масата.

Шах нямаше да ѝ отнеме това удоволствие.

„И, мили боже, не му позволявай да ми отнеме Бетси“ — помисли си.

— Да, той беше — каза барманът, когато Бетси попита. — Пийт Хамилтън. Идва веднъж на около две седмици. В случай че…

— В случай че какво?

— В случай че някой все пак поиска да говори с него. Може би да му предложи работа.

— Някой проявил ли е интерес?

— Досега никой.

— Значи си тръгна?

— Беше помолен да напусне. Дойде пиян или надрусан. Започна да тормози клиентите и затова му показахме вратата.

Барманът я изгледа изпитателно — тази жена, която приличаше на майката на Бийвър.

— Защо го търсите?

— Аз съм леля му. Семейството му изгуби следите, след като напусна Белия дом. Майка му е болна и трябва да говоря с него. Знаете ли къде живее?

— Не. Не точно. Мисля, че някъде в Дийнууд. Но не бих отишъл там точно сега. Не и по тъмно.

Бетси плати питието си и си събра нещата.

— За съжаление, майка му е много болна. Трябва да го намеря бързо.

Барманът я настигна на вратата.

— Слушайте, не е хубаво да обикаляте този квартал посред нощ. — Подаде ѝ визитка. — Остави това преди няколко месеца, в случай че някой търси пиар.

Тя погледна мръсното листче, явно отпечатано на обикновен принтер.

— Благодаря.

— И ако го намерите, кажете му да не идва повече. Само се излага.

Таксито спря на посочения адрес. Дийнууд, разположен в североизточната част на Вашингтон, беше само на двайсет минути от „Хей Адамс“ и Белия дом, но изглеждаше като друга планета.

Бетси застана на главния вход на жилищната сграда. Нямаше домофонно табло, а само дупка на мястото, където някога се е намирало.

Тя пробва вратата. Дръжката бе счупена и беше отключено. Посрещна я миризма, която почти можеше да види.

На урина. Изпражнения. Гнила храна и нещо, или някой, което се разлагаше.

Бетси се качи по паянтовото стълбище до последния етаж и почука на вратата.

Глава 22

— Разкарай се.

Бетси притискаше салфетка под носа си, за да намали поне малко вонята.

— Господин Хамилтън?

Тишина.

— Пийт Хамилтън? Аз, ъъъ… — Тя погледна мръсната картичка в ръката си. — Търся пиар експерт.

— В полунощ? Разкарай се.

— Спешно е.

Тишина. После се чу тътрене на стол.

— Как ме намерихте?

Сега гласът се чу точно от другата страна на вратата.

— Получих адреса ви от бармана на „Извън протокола“. Видях ви там днес.

— Коя сте вие?

По пътя насам Бетси бе мислила как би отговорила на този въпрос.

— Казвам се Елизабет Джеймисън. Приятелите ми ме наричат Бетси.

Трябваше да е честна с него, ако искаше и той да бъде. Не беше хубаво да започва с лъжа.

Чуха се едно, две, три изщраквания на ключалката и дръпване на резе. Вратата се отвори.

Бетси се бе приготвила за вълна от зловония. Няколко вдишвания ѝ бяха необходими, за да осъзнае, че вътре не мирише. Или по-точно миришеше на афтършейв. Лек аромат на приятна мъжественост.

И на сладкиши. По-специално на бисквити с шоколадови парченца.

Очакваше мъжът пред нея да е с мътни очи. Оповръщан. По раздърпан мръсен потник и долни гащи. Беше се приготвила психически за това. Всъщност през по-голямата част от детството си се беше готвила за тази сцена.

Но не беше готова за това, което видя.

Пийт Хамилтън стоеше пред нея гладко обръснат, с ясни очи, с чист анцуг, който даже изглеждаше изгладен. Тъмната му коса все още беше влажна след душ.

Беше съвсем малко по-висок от нея и с леко пълно лице. Не дебело, а закръглено. Бузесто като на малчуган от реклама за бебешка храна.

— Съветничката на държавния секретар.

— Да. А вие сте бившият прессекретар на Белия дом.

Той се дръпна, за да ѝ направи път.

— Влизайте.

Вратата водеше направо в малка всекидневна, чиито стени бяха боядисани в успокояващ сиво-син цвят. Дървеният под изглеждаше полиран и лъснат.

Имаше диван, разпънат за легло, и удобно кресло. На масата до прозореца имаше лаптоп с някакви документи отстрани. Както и чаша вода и бисквити.

В ъгъла имаше кухненски бокс.

През няколкото секунди, докато Бетси се огледа, ключалките зад нея отново изщракаха.

— Какво искате от мен? — попита Хамилтън. — Сигурно не ви трябва пиар експерт.

— Наистина ми трябва пиар експерт. По-конкретно трябвате ми вие.

Той я погледна изпитателно и се усмихна.

— Нека да позная. Има някаква връзка с взривените автобуси. — Наклони глава на една страна. — Нали не ме подозирате?

Това бе същата невинна усмивка, която показваше пред камерите, докато разпространяваше лъжите на Дън. Чарът му беше обезоръжаващ и Бетси положи усилие да му устои.

Но изправена пред този херувим и аромата на шоколадови бисквитки, тя се уплаши, че ще изгуби битката. Тогава си спомни лицата на близките на жертвите във Франкфурт и се взе в ръце.

— Мисля, че можете да ми помогнете, господин Хамилтън.

— А защо мислите, че ще се съглася?

Тя огледа апартамента, после спря поглед върху лицето му.

— Да не би да си мислите, че мразя това място и мечтая да избягам? — попита той. — Може да не е голям лукс, но е дом. И това всъщност е общност — от пропаднали, но свестни хора. Чувствам се идеално тук.

— Но би било хубаво да имате избор, нали? Мисля, че към това се стремите. Не го ли правим всички? Може да изберете да живеете тук, но не да го правите по принуда. Както казах, видях ви днес следобед в „Извън протокола“. Изглеждахте озлобен. Мръсен, жалък.

— Наистина ви трябва пиар — каза той и тя се усмихна.

— Защо беше онази сцена?

Когато Хамилтън не отговори, Бетси се приближи до бюрото и погледна записките до компютъра му. Успя да хвърли само един поглед, преди той да ги закрие с ръка.

— Моля ви, вървете си.

— Пишете книга. За Дън.

— Не. Моля ви, вървете си. Не мога да ви помогна.

Тя се вгледа в тъмните му очи.

— Мястото ви изобщо не е тук.

Той изсумтя.

— Вие, демократите елитаристи, всички сте еднакви. Преструвате се на загрижени за потиснатите, а всъщност ги презирате.

Тя вдигна вежди.

— Не ме разбрахте правилно. Казахте, че съседите ви са свестни хора. Затова не ви е тук мястото. Вие не сте достоен човек. Предлагам ви шанс да ни помогнете да разберем кой е отговорен за експлозиите. Може би дори да предотвратим още една. А вие се интересувате единствено от книгата си, от отмъщението си.

— Това не е отмъщение, това е справедливост. Не пиша книга. Търся доказателства, улики.

— За какво?

— За това, което ми причиниха. Кой го направи.

— Госпожо държавен секретар? — Чарлз Бойнтън стоеше на вратата на кабината на „Еър Форс 3“. — В Техеран всичко е готово. Само чакат вашия сигнал. Искате ли да се свържа с господин Бийчъм?

— Не, няма да е необходимо.

— Но…

— Благодаря, Чарлз. Бихте ли извикали госпожица Дахир и Катрин?

След като той излезе, Елън вдигна секретния телефон.

Агентът на терен в Техеран очевидно се изненада да чуе гласа на самия държавен секретар.

— На място ли сте? — попита тя.

— Да, госпожо държавен секретар. Виждаме къщата на Ахмади. Момичето ще излезе за университета всеки момент.

— Сигурни ли сте, че иранските служби за сигурност не ви следят?

От другия край на линията се чу тих женски смях.

— Сто процента. Но затова трябва да действаме бързо. Колкото по-дълго чакаме, толкова по-голяма опасност има да ни разкрият.

Елън замълча, като си спомни за Скот Каргил. За другия агент на разузнаването. Застреляни само преди няколко часа в Бад Кьоцтинг.

Колко смели бяха тези хора, докато тя се носеше над всичко това с горещо кафе, бисквити и аромат на декоративен грах.

— Действайте. Аллах да ви пази.

— Inshallah.

— Може ли да използвам тоалетната ви? — попита Бетси.

Когато се върна, той правеше чай в кухнята и беше сложил няколко бисквити в чинията на плота. Кимна ѝ към тях.

Тя вдигна чинията и докато отиваше към креслото, взе от нея една бисквита. Леглото отново бе превърнато в диван.

— Позволете да ви обслужа — каза той, когато дойде при нея, като посочи чайника. След като ѝ сипа и ѝ подаде чашата, попита: — Намерихте ли това, което търсехте?

— Всъщност… — Тя взе чашата. — … не.

В аптечката в банята нямаше други лекарства освен аспирин. Сега това не я изненадваше. Този човек не беше наркоманът, за когото се представяше.

— Трябва ми вътрешен човек, господин Хамилтън. Някой, който знае нещо, който може да намери информация. Някой, който е готов да говори.

— За бомбите в автобусите ли? Не знам нищо за тях.

— За малките мръсни тайни на администрацията на Дън.

Последва мълчание.

— Защо да го правя? — попита накрая той.

— Защото сам се опитвате да ги изровите.

— Не, просто се опитвам да намеря свои доказателства.

— Може ли? Много са вкусни.

Тя кимна към бисквитките.

— Искате ли сандвич? Гладна ли сте?

Тя се усмихна.

— Не, няма нужда. Благодаря. — Наведе се към него. — Какво са ви направили?

Хамилтън не отговори и Бетси реши да му помогне.

— Уволниха ви без причина и затова трябваше да измислят такава. Фалшифицираха имейли, съобщения, документи, за да ви изкарат алкохолик и наркоман, така ли?

Докато говореше, наблюдаваше реакцията му. Хамилтън сведе очи.

„Не — помисли си тя, — не е само това. Защото има още дъно…“

— Имаше намеци, че се занимавате с трафик.

Той вдигна очи и пое дълбоко дъх.

— Това не е вярно.

— Но е вярно, че сте вземали наркотици.

— Кой не е вземал? Когато бяхме ученици, това беше като да се съберем на чашка мартини. Но не съм…

— … смъркал?

Той се усмихна.

— Не съм се занимавал с трафик. Никога не бих го правил. И не съм употребявал нищо по-силно от трева. Но го представиха така, сякаш съм някакъв пропаднал наркоман, готов да продава държавните тайни, за да си набавя пари за дрога. Че съм опасност за националната сигурност.

Хамилтън я погледна умолително. Не, не нея. Бетси осъзна, че като гледа нея, вижда обвинителите си. На закрито заседание. Когато са му представили доказателствата.

Ужасът му. Отричането му. Молбите му. Плачът му. Трябваше да му повярват.

И трагичното беше, че разбира се, те му вярваха.

— Защо ви причиниха това? — попита тя.

Хамилтън донесе лаптопа си и след като натисна няколко клавиша, отвори файл със снимка.

— Това е най-вероятната причина, която открих. Излезе три дни, преди да ме уволнят.

Текстът беше вестникарски репортаж. Не, не репортаж. Колонка с политически клюки от Вашингтон. На снимката се виждаше Пийт Хамилтън, тогава още по-млад от младия мъж, който стоеше пред нея. Смееше се в компанията на няколко акредитирани кореспонденти от Белия дом. Бяха снимани в „Извън протокола“.

Надписът под снимката гласеше: Пийт Хамилтън, прессекретар на Белия дом, очевидно разбира шегата.

Бетси вдигна очи.

— Само това ли? Уволнили са ви за среща с журналисти? Не се ли очакваше точно това да правите?

— При онази администрация лоялността беше най-важното нещо. Всеки, когото заподозряха, че може да каже нещо критично за властта, изхвърчаше.

— Но вие просто се смеете. Може да е по всякакъв повод.

— Няма значение. Това са журналисти от Си Ен Ен. Президентът си помисли, че се смея на някаква шега по негов адрес. Това пося семенцето на съмнението. А този плевел расте бързо. Трябваше да ме махнат.

— Да ви махнат — добре, може би в определен момент. Но те ви представиха като заплаха за националната сигурност. Трафикант. Така на практика съсипаха кариерата ви.

— За назидание. Това беше в първите месеци от управлението на Дън и трябваше да покажат какво ще се случи с всеки, който бъде дори само заподозрян в нелоялност. Имах късмет, че не ми набучиха главата на кол.

— На практика са го направили. Сега не можете да си намерите работа.

— Да. Те така и не дадоха официално изявление, не ме обвиниха публично, не ми дадоха възможност да се защитя.

— Те? Ерик Дън?

Хамилтън се поколеба за момент.

— Надявам се, че той не е бил замесен, но не съм сигурен. Малко неща се случваха при онази власт без негово знание.

— А сега? — Тя погледна към бюрото и документите. — Опитвате се да изчистите името си. Да намерите доказателства, че са ви обвинили несправедливо.

— Трябваше ми известно време, докато събера достатъчно гняв, за да го направя. Отначало бях вцепенен. Дори по едно време си мислех, че го заслужавам. Аз вярвах в Ерик Дън. Вярвах в целите на управлението му. Но мина време, докато осъзная каква вреда ми причиниха, и тогава гневът ми се взриви.

— Имате доста дълъг фитил.

— Но води до мощна бомба.

— За какво беше днешното ви изпълнение в „Извън протокола“? Преструвахте се на пиян или надрусан. Защо?

— Преди това трябва да ми кажете защо сте тук, госпожо Джеймисън. И не забравяйте, че каквото и да съм преживял, аз съм консерватор до мозъка на костите си. Може вече да не съм голям фен на Дън, но мисля, че и вашият човек е глупак.

Бетси го изненада с искрен смях.

— Ако все още следите политиката, сигурно знаете, че нито аз, нито държавният секретар Адамс бихме спорили по този въпрос. — После изражението ѝ стана сериозно. — Нашият човек може да е глупак, но поне не е опасен.

— Президент, който е глупак, по дефиниция е опасен.

— Имам предвид, че той не планира свалянето на правителството, като помага за финансирането и може би дори за въоръжаването на терористи. Попитахте ме защо съм тук. Подозираме, че Ерик Дън или негови хора в сегашното правителство са съпричастни с експлозиите на автобусите и това, което е планирано да се случи по-нататък.

Пийт Хамилтън се втренчи в нея. Може би изненадан, но не и шокиран, помисли си тя.

— И какво ви кара да мислите така?

— Защото е допуснал освобождаването на Башир Шах, пакистанския…

— Знам кой е. Пуснали са го от домашен арест?

— И е изчезнал.

— Мислите, че Шах стои зад експлозиите?

— Не. Все още не е публично оповестено, но във всеки от трите автобуса е пътувал пакистански ядрен физик, който е работил за него.

Сега на лицето на Хамилтън се изписа ужас. То все още изглеждаше като лице на херувим, но на херувим, който е видял чудовище.

— Какво знаете? — попита тя. — Очевидно знаете нещо. Чули сте нещо.

— Попитахте защо бях в „Извън протокола“ и се преструвах на пиян. Ходя там от време на време, за да им покажа, че не съм заплаха за тях. Че съм толкова изпаднал, че няма смисъл да се занимават с мен. И засега никой не ми обръща внимание. Седя там с изцъклени очи, мърморя си нещо, докато си приказват. Чувам разни неща. След като така или иначе ме превърнаха в жалък пияница, защо да не се възползвам?

Бетси погледна това младолико лице и осъзна, че може би пред нея стои един съвременен Моцарт. Вундеркинд.

— И какво чухте?

— Шепот. Големите играчи във Вашингтон постоянно плетат интриги, постоянно преувеличават. Правят гръмки обещания. Но сега става нещо друго. Говорят за него само шепнешком. Няма нищо общо с обичайното политическо перчене и позьорство. Опитах се да разбера какво се случва, но има един проблем. Знам точно къде и как да търся. Години наред подслушвам, дочувам различни неща. Знам къде държат поверителните си записи. Но нямам достъп. Не мога да проникна през системата за киберсигурност на Белия дом.

Бетси се усмихна.

Малко след седем часа Захара Ахмади излезе от дома си и тръгна пеша към Техеранския университет.

Розовият хиджаб обрамчваше лицето ѝ и се спускаше до краката ѝ.

Майка ѝ винаги носеше черно и баща ѝ настояваше дъщерите му също да се обличат скромно. Но след като навърши двайсет и постъпи в университета, Захара, която обожаваше баща си във всичко, си позволи тази единствена демонстрация на непокорство.

Хиджабите ѝ винаги бяха в ярки, весели цветове. Защото, както обясни на баща си, ислямът я правеше щастлива. Аллах ѝ даваше радост и мир.

Макар да виждаше, че това е вярно, баща ѝ не одобряваше и не се съгласи. Доктор Ахмади се тревожеше, че голямата му дъщеря, която обожаваше, не изпитва необходимото уважение, почит или дори страх от Бога, камо ли пък от властта.

Той знаеше какво могат да направят тези две сили, ако ги ядосаш.

Докато вървеше по познатия маршрут, Захара Ахмади почувства, че някой я следи. В една витрина видя не един, а двама души. Мъж и жена. И двамата бяха в черно, жената — с лице, изцяло закрито с бурка.

Захара можеше да разпознае агентите на ВАДЖА, тайното иранско разузнаване, навсякъде. Идваха в бащиния ѝ дом, откакто се помнеше. Затваряха се в разхвърляния му кабинет и го разпитваха. Инструктираха го. Той слушаше търпеливо и правеше всичко, което му кажеха.

И не защото бе принуден, а защото така искаше.

Захара никога не се беше страхувала от тези хора. Отношението ѝ към тях беше като на баща ѝ. Те бяха инструмент на правителството за защита на добрите граждани от враждебния външен свят. Но сега тя имаше друго мнение. След последното им посещение. След последния разговор, който бе подслушала през отдушника на стаята си.

Захара ускори крачка.

Улиците бяха почти празни — само тук-там ранобудни търговци започваха да изнасят стоката си.

Мъжът и жената също ускориха крачка, стъпките им се приближаваха.

Тя закрачи по-бързо.

Те също забързаха.

Тя хукна да бяга.

Те хукнаха след нея. Настигаха я. Колкото по-бързо тичаше, толкова повече се увеличаваше паниката ѝ.

Винаги се беше смятала за смела жена. Но сега осъзна, че е била просто наивна.

Захара свърна в един сокак и изскочи на съседната по-голяма улица. Ярко розовите ѝ дрехи се развяваха зад нея. Открояваха я. Нямаше как да се скрие.

— Спри — извика мъжът. — Няма да те нараним.

Разбира се, какво друго биха могли да кажат? „Спри, за да те убием?“ „Да те измъчваме?“ „Да те отвлечем?“

Захара не спря. Но когато свърна на следващия ъгъл, мъжът се изпречи пред нея. Всъщност тя се блъсна в него толкова силно, че залитна назад и щеше да падне, ако жената, която идваше точно в този момент, не я беше хванала.

Захара се съпротивляваше, но мъжът я хвана здраво, като затисна устата ѝ с ръка, докато жената бъркаше в джоба на бурката си.

— Не — опита се да се помоли Захара. Гласът ѝ бе заглушен от ръката на мъжа. — Не, недейте.

Тикнаха нещо пред лицето ѝ.

— Захара?

Тя спря да се мята и се втренчи в мобилния телефон, от който се чу глас, говорещ на фарси със силен акцент. Гласът на млада жена. Американка.

— Аз съм Анахита. Братовчедка ти. Тези хора са там, за да ти помогнат.

В кабинета на борда на „Еър Форс 3“, който в този момент наближаваше Оман, държавният секретар Адамс, Катрин и Анахита гледаха тревожно телефона на бюрото.

Чакаха отговор. Секундите летяха.

— Анахита? — отговори плах глас.

Жените се спогледаха и се усмихнаха.

Отдъхнаха си.

— Откъде да съм сигурна, че си ти?

Бяха готови за този въпрос. По-рано бяха помолили Ирфан Дахир да каже на дъщеря си нещо, което само той и малкият му брат можеха да знаят.

Елън кимна на Анахита.

— Баща ми е наричал твоя баща „малък задник“, а твоят баща му е викал „празноглавец“, защото влязъл да учи икономика, а не физика.

От високоговорителя се чу тих стон на облекчение, дори на забавление.

— Вярно е. Сега така викам на малката си сестра. Тя учи театрално майсторство.

— Имам друга братовчедка? — попита Анахита, като се втренчи в малкия апарат на бюрото, сякаш съдържаше семейството, за което бе мечтала цял живот.

— Имам и брат. И той наистина е задник.

Анахита се засмя.

Елън ѝ даде знак да побърза и тя кимна.

— Получих съобщението ти, но не можах да осуетя експлозиите. Слушай, тези хора са там, за да ти помогнат, ако си в беда. Могат да те измъкнат от страната.

— Не искам да бягам. Иран е моят дом. Направих го, за да помогна, а не да навредя на родината си. Убийствата на невинни хора не са начинът.

— Да, добре, но не искаме да попаднеш в ръцете на тайната полиция. Виж, трябва да разберем как баща ти е научил за физиците. Чувала ли си за Башир Шах? Какво е намислил? Ако…

В този момент се чу вик. Шум от боричкане.

И връзката прекъсна.

Глава 23

— Много съжалявам, госпожо държавен секретар — каза иранският външен министър. — Взривени автобуси? Нямам представа за какво говорите.

— Изненадвате ме, министър Азиз. Нима президентът Несри не ви вярва?

Седяха в огромна приемна, след като бяха посрещнати на входа на двореца от самия султан. Високият, любезен мъж бе придружил Елън до залата с прекрасен изглед към Оманския залив, като по пътя учтиво ѝ говореше за изкуството и културата на Оман.

После ги остави сами.

Високото помещение бе почти изцяло облицовано с ослепително бял мрамор. През двойната врата, водеща на широка тераса, Елън почти можеше да види иранския бряг от другата страна на залива. Ако искаше, иранският външен министър можеше да дойде на срещата им с лодка.

Сега, когато тя се наведе напред, Азиз се облегна назад. До този момент Елън бе следвала точно указанията, дадени ѝ по-рано от културното аташе.

Никакъв пряк физически контакт с иранския външен министър.

Винаги да използва пълната му официална титла.

Косата ѝ да бъде покрита със скромен шал.

Никога да не му обръща гръб и никога да не поглежда часовника си. И още сто други дреболии, за да не би случайно да го оскърби.

Макар че досега наистина помогнаха, за да поддържа цивилизован разговор, тези неща не доведоха до нищо полезно. И макар че никак не искаше да нарушава добрия тон, Елън нямаше време за този театър.

— Уверявам ви, че ако имахме някаква информация в тази връзка, щях да знам.

Досега говореха чрез преводача.

Елън бе помолила иранския външен министър да ползват неговия.

— Това е израз на голямо доверие, държавен секретар Адамс — отбеляза Азиз на безупречен английски по време на телефонния им разговор.

— Да не би да подозирате, че има риск вашият преводач да разтълкува погрешно нещо, което съм казала? — попита тя с леко насмешлив тон.

— Ако това се случи, просто ще му изтръгнем езика. Нали така ни представят вашите медии? Като варвари?

— Злополучни заблуди — призна Елън. — Всъщност и ние, и вие знаем твърде малко един за друг. Може би сега е времето за искреност. — Тя замълча за момент. — И прозрачност.

Въпреки че се изкушаваше да попита какво се е случило със Захара Ахмади, тя не го направи. Това само би влошило нещата.

Вместо това сега седяха един срещу друг в блестящия под яркото слънце зикурат от бял мрамор, двореца „Ал-алам“, наслаждаваха се на гледката към пристанището Мутра в стария Маскат и си говореха общи приказки.

Разбира се, Елън не му каза, че младата помощничка зад нея знае фарси.

Анахита беше инструктирана да не казва нищо, особено на родния език на баща си, а просто да слуша и по-късно да я информира какво всъщност е говорил външният министър.

Азиз погледна Анахита и заговори на фарси. Попита я откъде е.

Анахита го погледна неразбиращо.

Той се усмихна.

Елън не беше сигурна, че това разсея подозренията му, но в хода на разговора той като че ли забрави за присъствието на Катрин, Анахита и Чарлз Бойнтън, седнали мълчаливо зад нея, и се съсредоточи върху американската си колежка.

— Твърдите, че президентът Несри ви казва всичко важно и все пак не знаете за взривените автобуси? — повтори Елън. — За експлозиите, организирани от собственото ви правителство?

Този мъж започваше да ѝ става интересен. Той очевидно вярваше в целите на революцията, но освен това, изглежда, съзнаваше, че международната изолация отслабва страната.

И ѝ изпращаше тънки намеци, че вече не вярва на Русия, съюзника на Иран, и може би е склонен на споразумение със САЩ. Не на пълни дипломатически отношения, дори не на близки отношения, но поне на малка промяна. Което, предвид начина, по който Дън бе излязъл от ядреното споразумение, би било огромен скок за Иран.

В същото време Азиз даде да се разбере, че новият американски президент започва с много голям дефицит на доверие. Иран трудно би сключил друго споразумение за надзор на ядрените му мощности, защото така би изглеждал слаб и уязвим.

Сега държавният секретар Адамс чувстваше, че има макар и много малък шанс за сближаване, благодарение на хищническата и непредсказуема политика на Русия и по-голямата сговорчивост на Америка.

Работата ѝ беше да намери тази пресечна точка на взаимна изгода. И може би с течение на времето да я разшири до истинско разбирателство. За да се гарантира, че Иран вече няма да бъде постоянна заплаха, а САЩ и техните съюзници — постоянно мишена за терористични атаки.

Но все още бяха далеч от този момент. Много далеч. И взривените автобуси още повече задълбочаваха пропастта между тях. Но това ѝ отваряше вратичка за действие.

— Значи предпочитате да не говорим за убийствата на пакистанските физици — каза тя, като взе голяма фурма от фруктиерата, пълна с плодове и други лакомства, доставени от кухнята на султана. — Да не говорим за всички онези хора, които загинаха в автобусите.

— Готов съм да говорим за това, но не ми харесва да ме обвинявате. В края на краищата, защо му е на Иран да убива пакистанци? И да го прави по този кървав начин? В това няма никаква логика, госпожо държавен секретар. От друга страна, Индия…

Азиз вдигна многозначително ръце като покана да следва линията му на разсъждение.

— Аха — измърмори тя, като се облегна назад и разпери ръце. — От друга страна, Башир Шах…

При тези нейни думи мъжът срещу нея застина като мраморна статуя. Под слънчевите лъчи на челото му заблестяха капчици пот.

Усмивката му изчезна и в очите му вече нямаше дори намек за забавление. Той я погледна сурово и маската на учтивост напусна лицето му.

— Какво ще кажете да поговорим насаме? — предложи тя.

След като другите излязоха, Елън се наведе към министър Азиз и той също наклони тялото си към нея.

— Havercrafte man pore ma¯rma¯hi ast.

Тя изрече думите бавно, тихо, внимателно. И видя как белите му вежди се вдигнаха.

— Това някаква шега ли е? — попита той.

Елън сви вежди.

— Какво казах току-що? Накарах помощничката ми да намери фразата в интернет. Упражнявах се.

— Само се надявам, да не е вярно. Корабът ви на въздушна възглавница е пълен със змиорки.

Устните на Елън потрепнаха в очевиден опит да сдържи усмивката си. Накрая не издържа и се разсмя.

— Извинявайте. Истината е, че нямам никакви змиорки.

Той също се засмя.

— Не знам дали да ви вярвам. Добре, и какво искахте да кажете, госпожо държавен секретар?

— Английският израз, който исках да използвам, беше „време е да свалим картите“.

— Съгласен съм. Нека да си говорим честно.

Тя го погледна в очите и кимна.

— От дома на един от вашите високопоставени ядрени физици в Техеран се получи съобщение с предупреждение за готвените взривявания на автобуси. За съжаление, служителката, която го получи, първоначално го беше сметнала за паразитна поща и когато му обърнахме внимание, беше късно.

— Много жалко — кратко коментира той.

Ако се изненада от нейната прямота, очевидно бе достатъчно опитен дипломат, за да не го покаже.

Нямаше много време, а оставаше да се преодолеят много препятствия. Елън бе успяла да го накара да говорят на четири очи по-лесно, отколкото очакваше, но сега трябваше да свърши трудната работа.

— Този физик и семейството му сега са задържани във вашата тайна полиция.

— Няма такова нещо — заяви Азиз. Заучен отговор за ушите на всички змиорки, които можеше да подслушват.

Тя не се хвана.

— Правителството на Съединените щати би сметнало за услуга, ако бъдат освободени заедно с другите двама иранци, задържани по същото време.

— Дори ако ги държахме, няма как да бъдат освободени. Вие освобождавате ли предатели и шпиони?

— В името на по-голяма полза, да.

— И каква би била тази полза за Иран?

— Благодарността на новия президент. Признателност за услугата.

— Вече се възползвахме от признателността на стария. И то доста. Той се изтегли от ядреното споразумение и ни даде независимостта, която Иран заслужава, за да развива мирната си ядрена енергийна програма. Без външна намеса.

— Така е. Освен това позволи освобождаването на Башир Шах. А Шах може да се окаже кобрата във вашия кораб на въздушна възглавница, не е ли така?

Азиз се втренчи в нея. И тя задържа погледа му. Чакаше. Продължи да чака.

— Какво искате всъщност, госпожо държавен секретар?

— Искам да разбера как научихте за пакистанските ядрени физици и какво знаете за плановете на Шах. И искам тези хора да бъдат освободени.

— Защо да правим всичко това?

— Защото, за да имаш приятел, трябва и ти да си приятел. Защо се съгласихте да се срещнем? Защото знаете, че Русия е нестабилна и непредсказуема. Изпадате все повече в изолация. Ислямска република Иран се нуждае ако не от приятели, то поне от по-малко врагове. С помощта на Пакистан Шах може всеки момент да достави ядрено оръжие на още една страна в региона. Може би дори на терористични организации. Затова убихте учените. Но има и други физици. Не можете да убиете всичките. Имате нужда от нас, за да ви помогнем да го спрете. И ние имаме нужда от вас.

След няколко минути държавният секретар Адамс и министър Азиз се разделиха. Иранецът се отправи директно към летището, за да отлети с кратък полет у дома, а Елън помоли султана да ѝ позволи да остане в двореца му още малко.

Застанала до парапета на терасата и загледана към древното, легендарно пристанище, държавният секретар на САЩ се обади по телефона.

— Барб? Трябва да говоря с президента.

— Той е малко зает…

— Веднага!

Барб Стенхаузър се оттегли в дъното на стаята, докато президентът Уилямс приемаше телефонното обаждане.

— Елън, как мина?

В гласа му звучеше лека тревога.

— Трябва да отида в Техеран.

— Чудесно. Аз пък трябва да постигна рейтинг на одобрение деветдесет процента.

— Не, Дъг, вие искате да постигнете такъв рейтинг. А аз трябва да отида. Министър Азиз почти призна, че те са заложили бомбите, и мисля, че имаме шанс да спасим хората си и да получим информация за Шах, но Азиз по никакъв начин не пожела да ни даде това, което искаме, тук, в Оман. Няма такава власт. Само президентът може да го направи. И може би дори Несри не може. Може би ще трябва да говоря със самия аятолах.

— Никога няма да получите аудиенция при върховния лидер.

— Ако не пробвам, със сигурност няма. Ако демонстрирам готовност да отида при тях, това може да помогне.

— Единственото, което демонстрирате, е отчаяние. За бога, Елън, проявете здрав разум! Как ще изглежда, ако едно от първите места, които посещавате като държавен секретар, е заклет враг на Америка, който бомбардира танкери, сваля самолети, приютява терористи и сега убива невинни цивилни?

— Не е необходимо никой да разбира. Мога да отида и да излетя обратно в рамките на няколко часа. С частен самолет. Някой изобщо знае ли, че съм в Оман?

— Не. Обяснихме отсъствието ви, като казахме, че сте в луксозен спа център в Северна Корея.

Елън не успя да сдържи смеха си.

— Не може ли да направите виртуална среща? — попита президентът. — Не бива да рискуваме някой да си помисли, че флиртуваме с враговете си.

На телевизорите в другия край на стаята се виждаха лицата на известни телевизионни коментатори. Така наречените експерти. Повечето, ако не всички, развиваха теории как ще реагира администрацията на Уилямс на последните събития. Възможно ли е да не са знаели за атаките? Какво друго не знаеха?

По „Фокс“ бившият държавен секретар обясняваше, че по време на техния мандат не се е случвало такова нещастие и нямало как да се случи. И кой знаеше какво може да стане на американска земя при такова слабо управление в Овалния кабинет.

— Разбирам как може да се възприеме — призна Елън. — Но най-сетне имаме шанс да стигнем до Шах и да спрем това, което е замислил. Трябва да отида лично. Трябва да покажа добра воля.

— Изобщо сигурно ли е, че иранците имат тази информация?

— Не — призна Елън. — Но знаят повече от нас. Знаели са за физиците. Това, което не разбирам, е защо са решили да взривяват цели автобуси, за да ги ликвидират. Защо просто не ги застреляха? Би било много по-лесно.

— Като някакъв вид демонстрация? — предположи Уилямс. — Правили са и по-лоши неща.

— Пак няма логика. Отговорите са в Техеран, заедно със Захара Ахмади и нашите агенти. Те бяха арестувани от тайната полиция. Трябва да се опитаме да ги измъкнем и да разберем какво знаят иранците за Шах. Дори да нямат информация какво планира Шах и къде е, може да ни кажат кой знае.

— Защо мислите, че ще ни кажат?

— Защото искат да го спрем.

— Тогава защо не ни казаха по-рано? Ако се нуждаят от помощта ни, защо не ни казаха за физиците?

— Не знам. Ето защо трябва да отида в Техеран.

— И ако това доведе до обратния резултат? Ако иранците решат да публикуват снимки, на които се кланяте на великия аятолах или на президента Несри? Или решат да ви арестуват? Да ви обвинят в шпионаж? Тогава какво?

— Едно нещо знам със сигурност — изрече тя с хладен тон. — Знам, че няма да преговаряте за освобождаването ми.

— Елън…

— Одобрявате ли мисията, или не? Султанът беше достатъчно любезен да ми даде назаем един от самолетите си и трябва да му потвърдя. И трябва да стигна дотам, преди иранците да размислят и да потърсят помощ от руснаците.

— Добре — каза Уилямс. — Отивайте! Но ако загазите…

— Ще се оправям сама. Това е моя частна инициатива. Без ваше знание.

„Страхливец“ — помисли си тя, докато затваряше.

„Луда“ — помисли си Уилямс.

— Извикай Тим Бийчъм тук — нареди на Барб Стенхаузър.

— Да, господин президент.

Когато началничката на кабинета му излезе, Дъг Уилямс се втренчи в телевизорите и му се стори, че стените на Овалния кабинет започнаха да се въртят. Като центрофуга.

За отделяне на течност от твърдото вещество.

След което оставаше само лепкава гъста утайка.

Глава 24

— Добре, влязох — каза Пийт Хамилтън. — Какво да търся?

Бетси го беше настанила в кабинета на Бойнтън и му даде името и паролата за достъп до секретна информация, като преди това надлежно заключи не само личния кабинет на Елън и кабинета на началника на екипа ѝ, но и главната врата за приемната на държавния секретар.

Всичко това бе достатъчно, за да възпре всеки неканен посетител, но тя все пак се изкушаваше да подпре вратата с дивана, въпреки че не го направи.

— Всичко, което намерите за Тим Бийчъм.

Пръстите на Хамилтън замръзнаха над клавиатурата. Той я погледна смаяно.

— Боже. Директорът на вътрешното разузнаване?

— Да. Тимъти П. Бийчъм. И искам да разбера какво означава буквата „П“ в името му.

Два часа по-късно, когато навън вече се развиделяваше, Хамилтън се отдалечи със стола си от бюрото.

— Намерихте ли нещо? — попита тя, като се приближи и застана зад гърба му. — Какво е това?

Хамилтън потърка лицето си с две ръце. Очите му бяха зачервени и изглеждаше уморен.

— Това е всичко, което успях да открия за Бийчъм.

— За два часа?

— Да. Някой не иска да научаваме повече. Няма достъп до докладите му, имейлите му, бележките му от заседания, работния му график. Файловете от последните четири години липсват. Няма нищо. Нищо от това, което по закон би трябвало да бъде запазено. Всички документи са изчезнали.

— Къде? Изтрити ли са?

— Или се съхраняват другаде. На място, където никой няма да се сети да търси. Може да са навсякъде. Или просто са заровили информацията толкова дълбоко, че не мога да я намеря.

— Защо?

— Не е ли очевидно? Искат да скрият нещо.

— Продължавайте да търсите.

— Не мога. Стигнах до дъното.

Бетси кимна замислено.

— Добре, досега проучвахме самия Бийчъм. Може би трябва да потърсим другаде, за да се доберем до него. Да намерим задна вратичка.

— Шах? Талибаните?

— Папийонки.

— Моля?

— Тим Бийчъм носи папийонки. Спомням си, че четох статия за него, която вестникът на Елън във Вашингтон публикува в модния си раздел.

— Е, и?

— Архивират всички новини. В правителството на Дън Бийчъм не заемаше толкова висок пост. Беше просто съветник по разузнаването. Едва ли е цитиран в много статии. Даже специално полагаше усилия да не попада във вниманието на медиите. Но модната статия беше изключение. Положителен отзив във вестник, скандално известен с критиките си срещу всичко, което правеха хората на Дън. Сигурно са видели шанс.

— Да, но папийонки…?

— Вкараха Ал Капоне в затвора за укриване на данъци — изтъкна Бетси, като се наведе над монитора. — Защо да не хванем Бийчъм за папийонката? Като примка на шията. Едва ли са си дали труда да засекретят статията за папийонките. Ако я намерим, ще намерим и него.

Пийт Хамилтън разбра. Папийонките можеха да се окажат мост, който хората на Бийчъм са пропуснали да изгорят, водещ до огромно количество компрометираща информация.

— Ще донеса кафе — каза Бетси.

— И бисквити — извика Пийт след нея. — Канелени курабийки.

Когато излезе от кабинета на Бойнтън и затвори вратата, зад която вече се чуваше бързо чаткане на пръсти върху клавиатурата, Бетси си спомни обещанието си да се обади на рейнджърката на генерал Уайтхед и да поиска защита, ако се наложи.

Изглеждаше глупаво. Изглеждаше невероятно в уютната, позната и безопасна среда на кабинетите на държавния секретар в дълбините на сградата на Държавния департамент да има заплаха за живота им. Но Бетси си даде сметка, че така вероятно са си мислили и хората в автобусите.

Но първо — кафето и канелените курабийки.

Когато слезе в барчето на първия етаж, тя си помисли, че за нейно успокоение поне бяха разбрали какво означава буквата „П“ в „Тимъти П. Бийчъм“. Макар че и това беше странно.

Възрастната иранка от дипломатическия протокол в Техеран отстъпи крачка назад и огледа Елън. После каза на английски:

— Така става.

Бяха в спалнята в частния самолет на оманския султан, прибран в един хангар на международното летище „Имам Хомейни“ в Техеран. После иранската служителка насочи вниманието си към другите жени в просторната кабина.

Катрин Адамс и Анахита Дахир бяха облечени по сходен начин, неразпознаваеми с безличните бурки, които ги покриваха от главата до петите.

Преди да се качи на частния самолет на султана в Оман, държавният секретар Адамс се обади на министър Азиз и помоли да им осигурят традиционно облекло. Той веднага разбра защо.

После, все още на терминала в Оман, тя извика Анахита настрани.

— Мисля, че трябва да останеш тук. Ако иранците разберат коя си, а вероятно ще разберат, може да има проблеми. Може дори да те арестуват като шпионин.

— Знам, госпожо държавен секретар.

— Знаеш?

Анахита се усмихна.

— Цял живот съм живяла в страх от това, което ще се случи, ако иранците намерят семейството ми. Изглежда немислимо да вляза в леговището на лъва. Но вчера наблюдавах родителите си и видях какво са им причинили цялата тази потайност и страх. През цялото време те живееха в постоянен ужас. Омръзна ми да се страхувам. Омръзна ми да треперя от страх, че ще привлека вниманието. Стига толкова. Освен това, каквото и да се случи, едва ли ще е по-лошо от това, което вече съм си представяла.

— Не съм сигурна — измърмори Елън.

— Не знаете какво съм си представяла. Като малка съм слушала много истории за демони, които идват през нощта. Храфстри. Онези, от които се страхувах най-много, бяха алите. Те са невидими. Единственият начин да разбереш, че са наоколо, е, защото се случват ужасни неща. И сега определено се случиха ужасни неща.

Елън си спомни лицето на Анахита, когато за първи път чу, че Башир Шах стои зад експлозиите.

— И Шах е ал?

— Де да беше. Той е Ажи Дахака. Най-могъщият демон. Той командва армията на алите, носеща хаос и ужас. Смърт. Ажи Дахака е създаден от лъжи, госпожо държавен секретар.

Погледите на двете жени се срещнаха.

— Разбирам — каза Елън.

Тя се отдръпна встрани и даде път на Анахита да се качи по стълбичката на самолета за Техеран.

Точно преди да кацнат, Елън се обади в болницата във Франкфурт, за да говори с Гил.

— Как така си е тръгнал? — попита тя.

— Съжалявам, госпожо държавен секретар. Каза, че знаете.

„Отново лъжа“ — помисли си Елън, като гледаше през прозореца приближаващата се иранска земя. Персия. Запита се дали ако се вгледа достатъчно внимателно, ще види Ажи Дахака на пистата, излязъл да посрещне самолета ѝ.

Или беше зает другаде? Дали не се промъкваше сега към бреговете на Съединените щати, като ставаше все по-могъщ от всички лъжи, битуващи там?

— А раните му? — попита тя лекуващия лекар.

— Не са опасни и е възрастен човек. Има право да се изпише сам.

— Знаете ли къде отиде?

— Боя се, че не, госпожо държавен секретар.

Елън се опита да се свърже с мобилния му телефон, но не вдигна той. Вдигна някаква медицинска сестра. Гил ѝ оставил телефона си да го пази.

За да не могат да го засекат, досети се Елън.

— Каза ли ви нещо друго? — попита тя.

— Не.

— Какво има? Това не е всичко, нали?

Беше се досетила по тона на жената.

— Поиска назаем две хиляди евро.

— И вие му дадохте?

— Да. Изтеглих ги вчера.

Елън осъзна, че още оттогава е обмислял бягството си и не ѝ е казал.

— Защо му дадохте парите?

— Защото беше отчаян — каза жената. — И тъй като е ваш син, реших да помогна. Нещо нередно ли направих?

— Не, изобщо. Ще се погрижа да си получите парите обратно. Ако получите новини от него, моля да ме уведомите. Danke.

Щом затвори, телефонът ѝ звънна.

— Неподходящо поставено пояснение влиза в бар…

Бетси! Елън винаги изпитваше облекчение, когато чуеше този глас.

— … собственост на човек на име Ралф със стъклено око. Какво става? Откри ли нещо?

— Не открихме нищо, абсолютно нищо за Тим Бийчъм. Всичко е много добре скрито. Което само по себе си е доста красноречиво, не мислиш ли?

— Бетси, трябва да намерим нещо. Трябва да имаме доказателство, че той стои зад всичко това. Иначе ще каже, че е постановка. Че някой друг се опитва да го натопи. Трябва да предупредя президента, но не мога да го направя без доказателства.

— Знам, знам. Работим по въпроса. И мисля, че можем да намерим вход през задната врата. Благодарение на теб.

— На мен ли?

— Е, не на теб, но на вестника ти във Вашингтон. Преди време отпечатахте моден репортаж за влиятелни политици, които носят папийонки.

— Такова нещо ли сме публикували? Сигурно месецът е бил слаб.

— Може да се окаже, че това е най-важната статия, която изданията ти са публикували някога. Всички документи за Бийчъм бяха скрити в друга директория, която никога нямаше да намерим. Нямахме идея къде да търсим. Обаче са сложили там и онази статия за папийонките — единствената с негово интервю, докато работеше за Дън. Едва ли са я засекретили. Пийт Хамилтън търси в момента.

— И когато я намерите, ще откриете и всичко останало, така ли?

— Надявам се — отговори Бетси с въздишка.

— Добре, обади се да ми кажеш, щом откриете нещо.

— Веднага. О, всъщност вече открихме нещо за Бийчъм. Какво означава това „П“. Никога няма да повярваш.

— Какво?

— Пълното му име е Тимъти Проблъм Бийчъм.

— Второто му име е „Проблем“? — попита Елън, като едва сдържа смеха си. — Кой кръщава детето си така?

— Или е старо фамилно име, или родителите му са имали предчувствие…

Че детето им е ал, помисли си Елън.

— Освен това се обадих на капитан Фелън, рейнджърката — каза Бетси. — Идва насам.

— Благодаря.

— Ти къде си?

— Сега кацам в Техеран.

— Обади се да кажеш…

— Добре. Ти също.

Самолетът закръжи над международното летище „Имам Хомейни“ в Техеран. Прозорецът се запоти от дъха на Елън, която неусетно си затананика една полузабравена мелодия.

Изведнъж си даде сметка коя е песента — едно парче на „Хорслипс“:

— „Проблем, Проблем. Проблем с голямо П.“

Когато самолетът спря в хангара, на борда се качи иранка, която донесе бурките, поискани от държавния секретар.

След няколко минути слязоха. Първо жените, после Чарлз Бойнтън. Трите внимаваха да не се препънат с дългите мюсюлмански дрехи, които ги покриваха от главата до петите, като им оставяха само малък прозорец пред очите.

Жените в Иран рядко носеха пълна бурка — това бе по-характерно за Афганистан, — но дрехата бе достатъчно разпространена, за да не се набиват на очи. Така случайният наблюдател, летищен служител или шофьор, по нищо не би могъл да се досети, че американският държавен секретар току-що е пристигнал в Иран.

Елън Адамс стигна до последното стъпало и стъпи на асфалта. Първият високопоставен американски служител, стъпващ на иранска земя от времето на президента Картър през 1979 г.

— Мамка му — каза Пийт Хамилтън, като погледна Бетси над монитора. — Влязох.

— Къде? — попита Дениз Фелън и остави курабийка с канела.

Бетси се усмихна широко.

— Нека първо да съобщя на шефа ви.

Набра номера на генерал Уайтхед и му каза.

— Папийонки — възкликна през смях председателят на началник-щабовете. — Вие сте опасна жена. Сега идвам.

— Доктор Шах, самолетът на държавния секретар току-що кацна в Исламабад, както беше планирано — каза помощникът.

— Тогава къде е тя?

— Мислим, че в Техеран.

— Това не може да е истина. Не вярвам да е толкова безразсъдна. Разбери.

— Да, господине.

Башир Шах отпи глътка лимонада и се втренчи в далечината. С годините почти се беше влюбил в Елън Адамс. Познаваше я доста интимно и това бе породило любопитни чувства към нея.

— Какво си намислила? — прошепна под носа си.

Познаваше я достатъчно добре, за да знае, че тя внимателно обмисля действията си, преди да направи нещо. Въпреки че може би той я подмами да направи тази грешка.

Или може би не беше грешка.

Може би той беше този, който сгреши. Мисълта му бе толкова чужда, толкова неочаквана, че той осъзна, че може би наистина е сбъркал. Загложди го съвсем леко съмнение. Леко, но ясно разпознаваемо.

Помощникът се върна след няколко минути и завари Шах да намества приборите за хранене на масата, подредена за гостите, които очакваше за обяд.

— В Техеран е, господине.

Башир Шах изслуша тази информация, като гледаше през терасата към океана. Тук беше толкова различно от всички онези години, прекарани под домашен арест в Исламабад, където светът му беше ограничен в буйната цветна градина. Никога повече нямаше да позволи да ограничат свободата му, колкото и удобен да беше затворът.

— А синът ѝ?

— Точно там, където предположихте.

— Нищо не съм предположил. Няма никакво предположение. Това беше единственият му вариант. Нямаше избор.

Поне на един член на това проклето семейство можеше да се разчита, че ще отиде там, където го подмамиш.

— Приготви самолета ми.

— Но, господине, гостите ви за обяд ще бъдат тук след… — понечи да възрази помощникът.

Погледът на Шах го накара да млъкне и да вдигне бързо телефона, за да се обади.

— Не може да го отмени — възкликна жената от другия край на линията. — За какъв се мисли? Голяма чест е бившият през…

— Доктор Шах изпраща искрените си извинения. Възникна нещо непредвидено.

Башир Шах се качи в бронираната лимузина, като обърна гръб на Атлантическия океан. Беше видял предостатъчно вода за цял живот. Даде си сметка, че изпитва носталгия по градината си.

Глава 25

Гил Бахар излезе от болницата във Франкфурт веднага щом майка му си тръгна.

Докато той се обличаше, младата медицинска сестра му даде парите. Подозираше, че това са всичките ѝ спестявания.

— Ще се върна скоро. Ще ви върна парите.

— Малката ми сестра трябваше да е в автобуса. За малко го изпусна. Знам, че се опитвате да предотвратите нова трагедия. Вземете ги. Вървете.

В колата на път за летището той отвори чантата. Две хиляди евро. Плюс лекарства и превръзки. Той взе едно от болкоуспокояващите и запази другите.

Няколко часа по-късно, в момента, в който майка му се опита да се свърже с болничната му стая във Франкфурт, Гил Бахар слезе от самолета и се огледа.

Пешавар. Пакистан.

Усети, че стомахът му се сви и сърцето му се разтуптя по-силно, и за момент се уплаши да не би да изгуби съзнание, когато кръвта му се дръпна от главата. Сякаш се опитваше да се отърве от спомените за всички други кръвопролития. За всички други глави.

Не се беше връщал в Пешавар от отвличането си. От момента на ужаса, когато осъзна, че похитителите не са от „Ислямска държава“ или „Ал Кайда“, което би било достатъчно ужасно. Не, беше попаднал в ръцете на патаните.

По-малко известни от другите джихадисти, вероятно защото хората се страхуваха дори да признаят съществуването им, камо ли да споменат името им, патаните бяха едно голямо семейство, чието влияние се разпростираше върху „Ал Кайда“, талибаните и дори силите за сигурност. Бяха призраци. И определено не беше хубаво да си наблизо, когато се появят.

Но когато свалиха торбата от главата му и очите му се нагодиха към мрака, той осъзна, че е там. В лагера на патаните на пакистанско-афганистанската граница.

И Гил Бахар разбра, че може да се смята за мъртъв. И че го чака ужасна смърт.

Все пак успя да избяга. Бягаше колкото го държаха краката. И сега отново тичаше с всички сили, за да се върне.

Опита се да изглежда спокоен, докато митничарят на летището го оглеждаше изпитателно. Тук не идваха много туристи.

— Студент съм — обясни Гил. — Работя по докторантурата си. За пътя на коприната. Знаете ли…

С тъп звук печатът се стовари върху паспорта му и митничарят му махна да минава.

Когато излезе от летището в жегата, праха и тълпата на почти двумилионния град, Гил спря. Към него се втурнаха няколко хилави мъже.

— Такси?

— Такси?

Той закри очите си с ръка от ярката светлина и избра един от шофьорите, който посегна да вземе чантата му. Гил обаче не я пусна и за малко не изблъска мъжа.

Качи се в очуканото такси и се облегна назад. Едва когато градът се появи в огледалото, Гил проговори.

— Salam alaikum, Акбар.

— Акцентът ти се подобрява, тъпан.

— По-добре използвай „тъпак“. „Тъпан“ означава барабан.

— В твоя случай важат и двете, доста бой ядеш — каза Акбар и чу смеха на Гил. — Мир за теб, приятелю.

Акбар отби от главното шосе и продължиха по все по-затънтени пътища. Пътят на коприната далеч не беше равен, както от горчив опит са се убедили Александър Македонски, Марко Поло, Чингис хан и много други.

С мрачно лице, председателят на началник-щабовете седеше на бюрото на Чарлз Бойнтън и четеше съобщения и имейли.

— Досега нищо особено компрометиращо — отбеляза той, като погледна над компютъра. — Шах се споменава, но само между другото. Като че ли Бийчъм не е знаел кой е.

Генерал Уайтхед погледна другите в стаята. В кабинета на началника на екипа на държавния секретар миришеше на кафе и канелени курабийки. Бетси Джеймисън и Пийт Хамилтън стояха от другата страна на бюрото, а капитан Фелън бе заела стратегическа позиция до вратата.

Щорите и завесите бяха спуснати. Това беше първото нещо, което генералът направи, когато влезе. Не за да не им блести слънцето, а за да няма видимост отвън. Бяха се заровили дълбоко в тайните файлове на Тимъти Проблъм Бийчъм. Но това означаваше и нарастваща опасност.

— Има причина някой да си е дал толкова труд, за да скрие документите на Бийчъм — каза Уайтхед, като отстъпи стола на Хамилтън, който отново се зае за работа. — Скриването на всичко това трябва да е отнело седмици. — Кимна замислено. — Да, трябва да има нещо.

— Ще го намеря — обеща Хамилтън, като продължи да преглежда документите.

— Второто му име наистина ли е „Проблем“? — попита Уайтхед.

— Така изглежда — отговори Бетси. — Разбирам защо никога не го използва. Мислех си, че може би буквата „П“ означава „предател“.

Бърт Уайтхед се обърна към компютъра с отвращение, сякаш беше изменник. После отново погледна Бетси.

— Къде е държавният секретар Адамс сега?

Преди Бетси да отговори, Хамилтън каза:

— Добре, достатъчно засега. Очите ми са замъглени и се опасявам, че ще сбъркам нещо. Трябва да си почина.

Изключи компютъра.

— Мога аз да поема — предложи Бетси.

— Не, вие също трябва да си починете. Не сте спали цяла нощ. Освен това аз знам кои документи съм прегледал. Имам система. Ще я развалите. Достатъчно е да подремна един час и пак ще съм свеж.

— Прав е — каза Уайтхед, като се обърна към капитан Фелън. — Знаем колко важна е почивката. За да работи добре мозъкът, нали, капитане?

— Тъй вярно, господин генерал.

Уайтхед взе шапката си от масата, като хвърли изпитателен поглед към Хамилтън. После се отправи към вратата.

— Сигурна ли сте, че можете да му се доверите? — прошепна на Бетси. — Все пак работеше за Дън.

— Както и вие.

— О, не. Аз работех за американския народ. Все още го правя. Но той? — Посочи с шапката си Пийт Хамилтън, който скръсти ръце върху клавиатурата и сложи глава върху тях. — Не съм толкова сигурен.

Обърна се към Бетси и изведнъж се усмихна.

— Папийонки, а? Невероятна сте. Когато всичко това приключи, се надявам да гостувате на мен и жена ми за вечеря. Не в „Извън протокола“.

— С удоволствие.

„Когато всичко приключи“ — помисли си тя, докато гледаше как капитан Фелън и генералът се отдалечават по Махагоновия коридор към асансьора. Говореха твърде тихо, за да ги чуе.

Когато всичко приключи.

Това беше добра мисъл.

— Затворете вратата — каза Пийт Хамилтън, когато тя се върна в кабинета на Бойнтън. Изглеждаше съвсем бодър и отново въвеждаше кода в компютъра. — И я заключете.

— Защо?

— Ако обичате.

Тя заключи вратата и отиде при него. Пръстите му танцуваха върху клавишите. Сякаш бягаха, бързаха да догонят нещо или някого. По горещи следи.

После спря и се изправи, за да може Бетси да седне и да прочете какво е намерил.

— Открихте ли го? — попита тя, като седна, макар че изражението на внезапно пребледнялото му лице ѝ подсказа, че нещо не е наред.

Не беше това, което бяха очаквали. И беше много, много по-лошо.

Наложи се да го прочете два пъти, три пъти, за да се убеди, че е истина. После превъртя надолу страницата.

И се вцепени. Преди да събере кураж да погледне отново Хамилтън.

— Затова ли изключихте компютъра?

Той кимна, втренчен в бележката на екрана.

Документът изразяваше пълна подкрепа за пакистанския план за освобождаването на Шах от домашен арест.

Хамилтън прехвърли надолу и двамата се втренчиха смаяно във втората бележка. Тя силно препоръчваше излизане от ядрения пакт с Иран.

Трета подробно описваше защо не е необходимо или целесъобразно да се състави план за действие в Афганистан след изтеглянето на американските войски.

Всяка от тези записки беше с висок приоритет и строго секретна. И бяха подписани от председателя на началник-щабовете.

Генерал Албърт Уайтхед.

— О, боже.

— Госпожо държавен секретар — прошепна командирът на охраната, — търсят ви.

— Благодаря — прошепна тя. — Но сега не мога да приема обаждане.

— Обажда се съветничката ви, госпожа Джеймисън.

Елън се поколеба. Очите ѝ не се отделяха от президента Несри.

— Моля, кажете ѝ, че ще се свържа с нея възможно най-скоро.

Иранският президент бе посрещнал държавния секретар Адамс и нейната малка свита на входа на главната правителствена сграда, където се помещаваше кабинетът му. Елън го помоли за разрешение да свали бурката преди срещата, за да се виждат по-добре.

— Но преди това, господин президент, позволете да ви запозная с моя екип. Началникът на кабинета ми, Чарлз Бойнтън.

— Господин Бойнтън.

— Господин президент.

— Дъщеря ми Катрин.

— Аха, медийният титан. Достойна наследничка на майка си. — Президентът се усмихна приветливо. — И аз имам дъщеря. Надявам се един ден да ме смени, ако народът пожелае.

„Тоест ако върховният ви духовен водач пожелае“ — помисли си Елън, но не каза нищо.

— Искрено ви го пожелавам — отговори Катрин. — Би било чудесно да видим жена президент на Иран.

— Както би било чудесно да видим жена президент на Съединените щати. Интересно кой първи ще го постигне. Може би и на двете ще ви се удаде възможност. Или може би майка ви…?

Той се обърна към Елън и се поклони леко.

— О, недейте, президент Несри — каза тя. — С какво ви засегнах?

Той се засмя. Това беше най-подходящият отговор. Да благодари за комплимента, като същевременно се омаловажи.

Сега можеше да зареже тази шарада и бурката и да говори по същество. Но оставаше да направи още едно представяне. Елън се обърна към втората жена до себе си.

— А това е Анахита Дахир, служителка на дипломатическия отдел на Държавния департамент.

Анахита направи малка крачка напред. Бурката скриваше лицето ѝ, но напрежението в тялото ѝ беше видимо. То сякаш се излъчваше от нея. Елън, която стоеше по-близо, забеляза, че обемистият плат трепери леко.

— Господин президент — каза Анахита на английски, след което премина на фарси. — Първоначалната фамилия на баща ми е била Ахмади.

Тя вирна брадичката си и се втренчи в него, докато той я гледаше изпитателно. Един от телохранителите му направи крачка напред, но президентът му даде знак да не се меси.

Въпреки че не разбираше фарси, Елън чу „Ахмади“ и осъзна, че Анахита го е направила.

Държавният секретар Адамс се доближи до младата си служителка.

— Знам коя сте — каза Несри на английски. — Дъщерята на Ирфан Ахмади. Баща ви предаде Иран. Предаде братята и сестрите си по време на революцията. Предаде собствените си сестра и брат. И как се отнесе с него Америка? Според моите информатори той и майка ви са в затвора. Арестувани за единственото престъпление, че са иранци. Те не се страхуваха от нас. Те се страхуваха… — обърна се към Елън — … от вас.

Всичко се разпадаше много по-бързо, отколкото Елън бе очаквала. Фиаското в Южна Корея изведнъж ѝ се стори като триумф. Тя отвори уста да каже нещо, да отрече, но после се сети за Ажи Дахака. Който се хранеше с лъжи.

„Колко е лесно — помисли си Елън — да отречеш истината от страх да не изсипеш още повече лъжи.“ И тогава осъзна колко опасен е Ажи Дахака. Не защото беше някакво чудовище, преследващо добрите хора. Нямаше преследване. Той вече беше там. Вътре в тях.

Плетеше интриги, диктуваше лъжи.

Той беше най-големият предател.

— Вярно е — каза тя.

Думите ѝ го накараха да замълчи за няколко секунди. Несри я погледна, сякаш недоумяваше защо американският държавен секретар признава подобно нещо.

— И имаше причина да се страхува — продължи тя. — Не защото беше иранец, а защото е излъгал за това. Но не за това сме тук.

— А защо?

— Може ли да свалим бурките, преди да продължим?

Президентът кимна кратко на жената, която им бе донесла дрехите в самолета. Тя ги заведе в съседното помещение, за да се преоблекат и освежат.

Елън с облекчение се отърва от бурката, която беше доста задушна.

— Добре ли си? — попита Катрин Анахита, която изглеждаше пребледняла, но спокойна.

— Той знаеше много за нас — отговори младата жена. — Баща ми подозираше, че има шпиони, които ни следят, но мислех, че е само параноя.

Отиде до прозореца, от който се разкриваше гледка към стария град.

Катрин хвана ръката ѝ.

— Нормално е.

— Кое е нормално? — попита Анахита.

— Да се чувстваш тук като у дома си. Така се чувстваш, нали? Въпреки отношението на Несри.

Анахита се усмихна и въздъхна.

— Толкова ли е очевидно? Как може да съм щастлива и в същото време да се страхувам? Част от мен се страхува, защото съм щастлива. Къде е логиката? През целия си живот съм се страхувала и срамувала, че съм иранка. Но ето ме тук и говоря не с друг, а със самия президент. На фарси. И… — Погледна през прозореца. — … чувствам се удобно. Сякаш мястото ми е тук. — Обърна се към Елън. — Няма логика.

— Не е необходимо във всичко да има логика — каза Елън. — Някои от най-важните неща в живота ни не се поддават на рационално обяснение.

— „Ето моята тайна. Тя е много проста — каза Катрин, като стисна ръката на Анахита. — Човек вижда истински само със сърцето. Най-важното е невидимо за очите.“[4] — Усмихна се на майка си. — Когато бях малка, татко и мама ми четяха преди лягане всяка вечер. Любимата ми книга беше „Малкият принц“.

Елън се усмихна. Колко просто изглеждаше всичко в онези времена. С Куин, Гил и малката Катрин. Подобно на Анахита, Елън Адамс не беше подозирала, че животът ще я доведе тук. В Иран. В сърцето на врага. Камо ли пък в качеството на държавен секретар. Ако някой ѝ беше казал тогава, нямаше да повярва.

И въпреки че нямаше доказателства за това, дълбоко в себе си държавният секретар Адамс знаеше, че Анахита Дахир е предана на Съединените щати. По ирония, именно думите ѝ, че се чувства като у дома си в Иран, истински убедиха Елън.

Един шпионин и предател никога не би признал такова нещо.

Съмняваше се, че американският президент и разузнаването ще приемат аргументите ѝ. Но Малкият принц би ги приел.

За съжаление, съдбата им не беше в малките му ръце.

Елън ги погледна предупредително и посочи с очи жената, застанала на вратата.

— Много съжалявам — прошепна Анахита. — Не трябваше да казвам това пред президента Несри. Така само го ядосах.

— Не — отговори с тих глас Елън. — Винаги, когато те питат нещо, казвай истината.

— Ако знае за баща ми, сигурно знае, че Захара ми е братовчедка.

— Да.

Сега беше моментът, когато Елън трябваше да реши колко е готова да рискува в тази игра. Изрече следващите си думи с нормален тон. За да чуят всички.

— Но може да не се е досетил, че тя ти е изпратила предупреждението. Вероятно знаят само, че е изпратено от дома на Ахмади и се е получило в Държавния департамент.

— Какво ще направят със Захара сега? — попита Анахита.

— Казват, че ще я съдят като шпионин и предател — отговори Елън.

— Какво правят с шпионите и предателите? — попита Катрин.

— Екзекутират ги.

Настъпи тишина.

— Ами ако разберат за Анахита? — Катрин погледна тревожно майка си. — Какво ще направят с нея?

Елън си пое дълбоко дъх.

— Нека да видим какво ще се случи и да не гадаем.

Дълбоко в себе си обаче знаеше. И се питаше колко голяма грешка е допуснала, като взе със себе си Анахита. И колко голям провал бе причинила, като остави иранската агентка на вратата да подслуша последния им разговор.

Сега държавният секретар Адамс, със скромна западна рокля и хиджаб на главата, обрамчващ лицето ѝ, седна срещу президента Несри в безличната заседателна зала, в безличната сграда, проектирана и построена, както подозираше, от съветски архитекти и строители през 80-те години на XX в.

Освен това подозираше, че руснаците са поставили подслушвателни устройства и слушат всичко, което се казва. Както и иранското разузнаване и тайна полиция. Доколкото знаеше, американското разузнаване също подслушваше. Включително Тимъти Проблъм Бийчъм.

Сегашната им среща може би имаше по-голяма аудитория от „Биг Брадър“.

— Попитахте защо сме тук. Предполагам, че министър Азиз — кимна към по-възрастния мъж — ви е казал. Знаем, че вие сте отговорни за бомбите, които взривиха трите автобуса.

Несри понечи да заговори, но тя вдигна ръка.

— Моля ви, оставете ме да довърша. Това ни показва няколко неща, включително отчаяното ви желание да спрете пакистанските физици. Знаем също, че са работили за Башир Шах. Това означава, че сте получили информация за физиците от близък до него източник.

— Има също много неща, които не знаете — отговори Несри.

— Затова съм тук, господин президент. Да слушам и да се уча.

Преди Елън да успее да каже нещо, Несри се изправи, почти скочи на крака. Както и Азиз. И всички други в стаята освен американците.

Елън се обърна и видя в стаята да влиза достолепен старец. Беше с дълга, добре оформена бяла брада и черни дрехи.

Елън също се изправи, обърна се и застана лице в лице с върховния духовен водач на Ислямска република Иран, великия аятолах Хосрави.

— Мили боже — прошепна Анахита.

Глава 26

Гил Бахар се вкопчи в дръжката на вратата и подпря другата си ръка на покрива на старото такси, за да не падне, докато колата криволичеше по изровени трасета, които вече едва ли можеха да се нарекат пътища.

Най-сетне, след повече от час, Акбар спря.

— По-натам трябва да вървим пеша. Ще се справиш ли?

Беше очевидно, че Гил изпитва болка.

— Нека си почина за минутка.

Акбар му подаде бутилка вода и малко хляб, които Гил прие с благодарност. Той погледна запасите си от болкоуспокояващи. Оставаха му две хапчета.

После погледна неравния терен отпред. Знаеше къде отиват и че стръмният склон и каменистата пътека са най-малкият му проблем.

Взе хапче, после събу панталона си, за да смени кървавата превръзка на крака си.

— Чакай — каза Акбар. — Дай на мен.

Взе бинта от треперещите ръце на Гил и много внимателно и изключително умело проми раната, поръси я с антибиотична пудра и я превърза.

— Сериозно си пострадал.

— Аз бях от тези, които извадиха късмет — отбеляза Гил, неспособен да прикрие болката, дори да искаше.

Освен това с Акбар бяха преминали през твърде много, за да крият един от друг каквато и да било болка.

След няколко минути лекарството подейства и Гил се изправи на крака. Беше блед, но силите му се върнаха.

Погледна напред по пътеката и каза на Акбар:

— Може да изчакаш тук, ако искаш.

— Не, ще дойда. Иначе как ще разбера, ако те убие?

— Ами ако убие и теб, задето си ме довел?

— Тогава такава е волята на Аллах.

— Alhamdulillah — каза Гил. „Слава на Аллаха.“

Двамата мъже тръгнаха. Нагоре по каменистата пътека Акбар намери отчупен клон, подходящ да послужи като бастун на Гил, който накуцваше отзад и мърмореше мюсюлмански молитви за сила. И кураж.

— Не се обажда — каза тихо, почти с ръмжене Бетси.

Бе помолила капитан Дениз Фелън да изчака в коридора. Когато рейнджърката я погледна изненадано, Бетси обясни, че трябва да прегледат някои строго секретни материали и през това време в стаята не трябва да има никой друг.

Капитан Фелън, разбираемо, погледна подозрително Пийт Хамилтън, опозорения бивш прессекретар на Ерик Дън.

— Назначих го за мой заместник — каза Бетси, като погледна рейнджърката в очите.

Разбира се, това беше лъжа. Със същия успех можеше да каже, че е дала на Хамилтън пръстен с шифър или колан с магически инструменти. Или чука на Тор.

Видя, че рейнджърката се колебае. Може би дори ѝ повярва.

Кой би казал такова нелепо нещо, ако не беше истина?

И все пак, дори след като Фелън излезе в коридора, двамата продължиха да говорят тихо, защото подозираха, че стаята се подслушва.

Дениз Фелън беше адютант на генерал Уайтхед. Което означаваше, че е изпратена да ги наблюдава, а не да ги охранява. Трябваше да приемат, че в кабинетите са инсталирани подслушвателни устройства.

Бетси все още не можеше да се съвземе от прозрението, че къртицата, която работи за Башир Шах, е Уайтхед, а не Бийчъм.

Председателят на началник-щабовете подкрепяше терористите и им предоставяше жизненоважна информация.

Защо, не можеше да си представи и затова не се и опитваше да си обясни. Щеше да мисли за това по-късно. Сега трябваше да предупреди Елън.

Бетси не можа да се свърже по телефона и затова изпрати съобщение.

— Мисля, че има печатна грешка — прошепна Пийт Хамилтън, когато видя какво пише.

Синоним прониква в заведение.

— Къде?

— Цялото съобщение. Не искахте ли да напишете „Къртицата е Уайтхед“? Струва ми се, че объркахте.

— Това е нашият шифър за неприятности — обясни шепнешком Бетси. Кимна към компютъра. — Трябва да разберем какво друго има в тези документи.

Хамилтън седна на бюрото на Бойнтън и отново се захвана за работа.

Елън се обърна към духовния водач. Когато той влезе в стаята, всички иранци се поклониха, като поставиха длани върху сърцата си.

— Госпожо държавен секретар.

— Ваше Светейшество.

Тя се поколеба, напълно осъзнавайки колко вярно беше това, което ѝ каза президентът Уилямс по-рано. Ако до медиите достигнеше нейна снимка с духовния глава на терористична държава — да не говорим пък, ако се вижда, че му се покланя, — тежко ѝ и горко.

Въпреки това Елън Адамс се поклони. Имаше по-важни неща от външното впечатление. Например животът на хиляди хора. Зависещ от изхода на тази среща.

Елън наклони глава само на сантиметър, преди великият аятолах Хосрави да протегне ръка. Не я докосна. Дори не се приближи. Но смисълът на жеста беше очевиден.

— Не — каза той с леко хриплив глас на старец над осемдесетте. — Не е необходимо.

Елън се изправи и се вгледа в сивите му очи. В тях имаше любопитство и бащинска загриженост. Но тя нямаше да се остави да я заблуди. Пред нея стоеше човек, който почти със сигурност бе одобрил убийствата на безброй хора през годините. Преди броени часове беше заповядал да убият трима души и заедно с тях още десетки невинни мъже, жени и деца.

Но тя отговори на учтивостта с учтивост.

— Нека Аллах бъде с вас — каза и сложи ръка на сърцето си.

— И с вас.

Очите му не се откъсваха от нейните. Той я преценяваше точно както тя него.

Зад духовника имаше стена от млади мъже. От краткото време, което държавният секретар Адамс бе имала, за да прочете съответната информация и да разговаря с експерти по съвременен Иран, тя знаеше, че това са синовете на аятолаха и някои съветници.

Знаеше също, че великият аятолах Хосрави не е само духовен водач на Иран. През над трийсетте години, докато беше върховен ръководител на страната, той постепенно бе укрепвал властта си, давайки вид, че е само един скромен духовник.

Аятолах Хосрави командваше правителството в сянка и хората му вземаха всички важни решения за бъдещето на Иран. Ако имаше промяна на посоката, дори и незначителна, тя щеше да дойде от него. Неговата ръка държеше кормилото на властта. Не тази на Несри.

Великият аятолах носеше широки черни дрехи, церемониална мантия и огромна черна чалма с особено символично значение. Фактът, че беше черна, а не бяла, свидетелстваше, че е пряк потомък на пророка Мохамед. А размерът на чалмата означаваше обществено положение.

Тази на великия аятолах приличаше на външния пръстен на Сатурн.

Той махна с жилестата си ръка и всички отново седнаха. Хосрави се настани до Несри срещу Елън.

— Дошли сте, госпожо държавен секретар, за информация, която мислите, че можем да ви предоставим — започна той. — И мислите, че има причина да ви я предоставим.

— Мисля, че в този случай целите ни съвпадат.

— И какви са тези цели?

— Да спрем Башир Шах.

— Но ние го спряхме — каза великият аятолах. — Физиците му вече не могат да изпълняват задачите си.

— Какви са тези задачи?

— Да създават ядрени бомби. Мисля, че е очевидно.

— За кого?

— Няма значение. Предоставянето на ядрена бомба или ядрен потенциал на която и да било друга сила в този регион би противоречало на нашите интереси.

— Но на тяхно място може да дойдат други. Не можете да убиете всички физици на света.

Хосрави вдигна вежди и се усмихна леко. Сякаш казваше, че може и ако е необходимо, ще убие всички ядрени физици в света. Освен своите.

Но държавният секретар Адамс знаеше също, че има причина да дойде лично на тази среща. Върховният духовен водач на Ислямска република Иран никога не би дошъл, ако не искаше нещо.

Ако не му трябваше нещо.

И тя подозираше, че знае какво. Макар да изглеждаше в отлична форма, американското разузнаване дочуваше слухове, че здравето му се влошава. Хосрави искаше негов наследник да стане синът му Ардашир. Но руснаците планираха да сложат свой човек. Някого, когото биха могли да контролират.

Което би означавало, че Иран ще бъде независим само на думи. А всъщност щеше да стане сателит на Русия.

Това бе скрита борба за власт. Борба, която този хитър мъж, оцелял в коварната и често брутална политика в Близкия изток, беше решен да спечели. Но присъствието му тук ѝ подсказваше, че вече не е сигурен, че може.

Затова бе решил да лавира между най-силните си противници и накрая да изиграе и двамата. Това бе опасна игра и фактът, че беше готов да я играе, говореше за отчаяние и уязвимост, които никога нямаше да признае.

Но и не бе необходимо да го прави. Тя го направи вместо него, като изтъкна, че целите им съвпадат. И видя, че той я разбра. Никой от тях не искаше Русия да спечели в тази борба. И двамата бяха по-отчаяни и уязвими, отколкото бяха готови да покажат.

Положението беше по-добро и в същото време по-лошо, отколкото Елън бе очаквала. По-добро, защото имаше шанс за успех; по-лошо, защото отчаяните и уязвими хора и държави можеха да предприемат неочаквани и дори пагубни действия.

Например да взривяват автобуси, пълни с мирни граждани, само за да убият един човек.

— Как научихте за физиците на Шах, Ваше Светейшество? — попита тя.

— Иран има приятели по целия свят.

— На държава с толкова много приятели със сигурност не ѝ се налага да извършва масови убийства. Вие убихте не само всички тези хора в автобусите, но после проследихте и убихте единствения избягал терорист. Както и семейството му и двама висши американски офицери.

— Имате предвид ръководителя на вашето разузнаване в Германия и неговата помощничка?

Аятолахът не симулира изненада, което подсказваше, че иска Елън да е наясно — това бе достатъчно важно, че той лично да го следи, ако не и да го дирижира.

— И какво очаквате да направим, след като пренебрегнахте всичките ни предупреждения? — попита той. — Повярвайте ми, не искахме да нараним всички тези хора. И нямаше да го направим, ако бяхте отговорили на молбите ни. Вие сте също толкова отговорни за случилото се, колкото и ние. Даже повече.

— Моля?

— Хайде стига, госпожо държавен секретар. Знам, че имахте промяна на режима…

— Администрацията.

— … но със сигурност съществува някаква приемственост на информацията. Не ми казвайте, че аз, един обикновен духовник, знам повече от външния министър на такава велика държава.

— Както знаете, аз съм на този пост съвсем отскоро. Бихте ли били така добър да ме осветлите?

Аятолахът се обърна към по-млад мъж, седящ отдясно на него. Неговият син и очевиден наследник Ардашир.

— Предупредихме Държавния департамент за физиците преди няколко месеца — каза той. Съобщи тази втрещяваща информация с абсолютно спокоен, дори небрежен тон.

— Разбирам — каза Елън, която очевидно чуваше това за първи път. — И…?

Ардашир вдигна ръце.

— И нищо. Пробвахме няколко пъти, като помислихме, че може би съобщенията ни не се получават. Както се досещате, не можехме да използваме официалните канали. Можем да ви покажем всичко, което изпратихме.

— Това би било полезно.

Всъщност Елън нито имаше нужда от доказателства, че предупрежденията са били изпратени, нито се интересуваше от конкретната им формулировка. Искаше да научи само имената на хората, на които са били изпратени. Подозираше, че Тим Бийчъм е един от тях.

Отчаяно се опитваше да възвърне хладнокръвието си, въпреки че вече бе изгубила и малкото преимущество, което си мислеше, че има.

— Когато стана ясно, че Западът не се интересува — продължи Ардашир, — с голямо съжаление взехме нещата в свои ръце.

— Не беше необходимо да взривявате невинни хора.

— Бяхме принудени, госпожо държавен секретар. Единствената информация, която получихме от нашия източник, беше, че тези физици са били наети да създават ядрени оръжия за Башир Шах. Но не знаехме имената им. Знаехме само подробностите за пътуването им.

— За автобусите — намеси се Несри. — Изпратихме ви запитване дали вашите разузнавателни служби имат повече информация. Умолявахме ви. И в крайна сметка не ни остана друг изход.

— Трябваше да покажем на Башир Шах и Запада, че Ислямска република Иран няма да толерира този вид заплахи — заяви Ардашир. — Че няма да позволим на друга страна в този регион да придобие ядрено оръжие, особено след като баща ми издаде фатва срещу всички оръжия за масово унищожение.

— Да — каза Елън. — И все пак имате свои ядрени физици. Предполагам, че току-що сте арестували ръководителя на ядрената си оръжейна програма, доктор Бехнам Ахмади.

— Не.

— Не? Какво „не“?

— Не, програмата, ръководена от доктор Ахмади, е за ядрена енергия, а не за оръжия. И не, не сме го арестували. Поканихме го да дойде и да отговори на някои въпроси. Но младата жена, дъщеря му? Да. Тя е арестувана. Ще бъде съдена и ако бъде призната за виновна, ще бъде екзекутирана. — Ардашир се обърна към Анахита. — Вие сте тази, с която се е свързала, братовчедка ѝ. Нали?

Анахита понечи да каже нещо, но Елън я хвана за ръката. Въпреки че я беше посъветвала да не лъже, нямаше нужда да дава повече информация, отколкото е необходимо.

Разкритието, че Иран всъщност се е опитал да предупреди Съединените щати за плановете на Шах, но тези предупреждения са били пренебрегнати, беше огромна политическа, дипломатическа и морална катастрофа. Това не оправдаваше и не отъждествяваше действията на американците със стореното от Иран, но беше огромен пробив в плана.

Елън отчаяно се опита да измисли какво да каже.

— Съединените щати вече са готови за решителни действия…

Това бе посрещнато с хихикане от официалните ирански лица, което аятолахът прекъсна с рязък жест, преди отново да съсредоточи цялото си внимание върху нея.

— … макар и късно.

Елън се обърна към Хосрави.

Виждаше, че иранците бяха готови за яростна атака от нейна страна. Да им цитира трагично дългия списък на прегрешенията им.

И тя се изкушаваше да го направи. Но освен това знаеше, че ако се поддаде на това желание, колкото и оправдано да изглеждаше, би означавало да се потопи отново в старата безплодна полемика. Която не решаваше нищо и накрая всички си тръгваха сърдити и озлобени.

— Много съжалявам, Ваше Светейшество, че никой не е обърнал внимание на посланията ви. От името на правителството на Съединените щати се извинявам и изразявам дълбокото си съжаление за пренебрегването на вашето предупреждение.

Чу въздишка на удивление. Но не от иранците, въпреки че изненадата им беше очевидна.

Звукът дойде от Чарлз Бойнтън, който прошепна:

— Госпожо държавен секретар!

Елън си представи как всички онези хора, от руското до американското разузнаване, които подслушваха, също ахват смаяни, че американският държавен секретар току-що се е извинил на великия аятолах на Иран.

Но това бе добре премерен ход. Тя много добре знаеше какво прави.

Сега оставаше да забие още по-дълбоко ножа. Да намери баланс между истината и благоразумието, като в същото време изпрати деликатно послание на великия аятолах.

Той беше достатъчно опитен, за да знае, че само слабите буйстват, отричат, лъжат и атакуват яростно. Силните признаваха, когато са допуснали грешка, и по този начин отнемаха на противника възможността да я използва срещу тях.

Само истински могъщият противник може да си позволи да се извини. Американският държавен секретар не показваше слабост, а точно обратното — демонстрираше огромна сила и решителност.

Великият аятолах разбра значението на думите ѝ.

Той наклони глава в знак на признание, отчасти за извинението, но най-вече за хода, който му отне тактическото преимущество.

— Искате информация за Башир Шах — каза Хосрави. — А ние искаме да бъде спрян. Мисля, че както казахте, госпожо държавен секретар, целите ни съвпадат. Но за съжаление, не можем да ви предоставим много информация. Не знаем къде е Шах. Единственото, което знаем, е, че продава ядрени тайни, в комплект с учени и материали. — Замълча за момент и избърса носа си с копринена кърпичка. — Освен това смятаме, че макар този път да го спряхме, той ще продължи, ако не бъде заловен. Вие освободихте чудовището. Сега е ваша отговорност.

— Да го върнем под домашен арест?

— Не съм привърженик на такова решение, госпожо.

Елън много добре знаеше какво има предвид. Какво той и иранската държава искаха от Съединените щати.

— Как получихте информацията за Шах и физиците? — попита тя.

— От анонимен източник — отговори синът на аятолаха.

— Ясно. Същият източник ли ви каза за Захара Ахмади? — попита Елън.

Аятолахът кимна към пазача на вратата и той я отвори. Влезе млада жена с яркорозова рокля и хиджаб.

Анахита понечи да стане, но Елън сложи ръка на крака ѝ, за да я спре.

Това не остана незабелязано.

Зад Захара вървеше възрастен мъж. Баща ѝ, ядреният физик Бехнам Ахмади.

Когато видяха великия аятолах, двамата спряха. Сащисани. Едва ли някой от тях някога го беше виждал от плът и кръв, освен може би от голямо разстояние.

Доктор Ахмади направи дълбок поклон, като сложи ръка върху сърцето си.

— Ваше Светейшество.

Захара последва примера му, но преди това се втренчи за секунда в Елън, която очевидно позна като американския държавен секретар, а после в Анахита.

Братовчедките толкова си приличаха, че нямаше как да не я познае. Но тя успя да запази мълчание и само се поклони на аятолаха, като смирено сведе очи.

— Тъкмо говорехме за вас — каза президентът Несри. Хосрави му беше отстъпил водещата роля в разговора. — Може би, госпожице Ахмади, ще ни обясните как научихте за бомбите в автобусите.

— Вие ми казахте.

Всички в стаята вдигнаха вежди, но ничие смайване не беше по-голямо от това на Несри.

— Не съм.

— Не лично вие, но нали изпратихте научния си консултант при баща ми и той му разказа за физиците и че единственото, което знаете, е, че ще бъдат в онези автобуси в определените часове. Подслушах. Спалнята ми е над кабинета на баща ми.

Докато говореше, не поглеждаше към Ахмади. И по почти машиналния ѝ тон беше ясно, че е предвидила въпроса и е подготвила и репетирала отговора си.

Освен това беше ясно, че се опитва да защити баща си.

— Защо решихте да кажете на американците за това? — попита Несри.

Стаята бе заредена с напрежение. Отговорът ѝ щеше да реши бъдещето ѝ.

Ако си признаеше, нямаше да има бъдеще.

— Защото, Ваше Светейшество — Захара погледна аятолаха, — не вярвам, че Аллах, който е милостив и състрадателен, би одобрил убийствата на невинни хора.

Това беше. Заяви вярата си. Подпечата съдбата си.

— Да не би да смятате да поучавате нас и великия аятолах за Аллах? — сопна се Несри. — Нима знаете какво иска Аллах?

— Не. Но със сигурност знам, че Аллах не би искал невинни мъже, жени и деца да бъдат убивани. Ако бях чула, че замисляте да убиете само физиците, за да защитите Иран, нямаше да се опитам да го осуетя.

Тя се обърна, за да погледне баща си, който все още стоеше със сведени очи.

— Баща ми не знаеше нищо за това.

— Е — каза аятолахът, — не бих казал, дете мое. Как мислиш, че научихме какво си направила?

В стаята се възцари дълбока тишина. Всички застинаха на място като в жива картина. Всички гледаха бащата и дъщерята.

— Тате?

Тишина.

— Тате? Ти си им казал?

Той вдигна очи и прошепна нещо.

— По-силно — настоя Несри.

— Нямах друг избор. Компютърът ми е под постоянно наблюдение. Всяко мое търсене, всяко изпратено съобщение се преглежда. Накрая пак щяха да разберат. Трябваше да го направя, за да предпазя брат ти и сестра ти. За да предпазя майка ти.

— Той доказа своята преданост — каза Несри.

Елън обаче забеляза изражение на отвращение върху лицето на аятолаха и на външния министър Азиз. Предаността към държавата може и да бе на първо място, но предателството към семейството говореше красноречиво за характера на човека. И не в негова полза.

Доктор Бехнам Ахмади можеше да надживее дъщеря си, но името му щеше да бъде завинаги опетнено.

Захара му обърна гръб.

Държавният секретар Адамс му обърна гръб.

Аятолахът и всички други в стаята извърнаха погледи от Бехнам Ахмади.

Събитията се развиваха главоломно и много неща си идваха на мястото, докато всичко се разпадаше.

Елън трябваше да мисли бързо. Трябваше да действа бързо, ако искаше да спаси нещо.

— Нека да гледаме напред, а не назад — каза тя, като отклони вниманието от младата жена. По-късно щеше да мисли какво да прави в тази посока. — Съединените щати са готови да действат, но за това имаме нужда от информация за Шах. За местонахождението му. Плановете му. Докъде е стигнал. Трябва да разбера кой е източникът ви.

Докато говореше, Елън гледаше настойчиво аятолаха, сякаш опитваше да му предаде скрито послание. Да му каже, че знае, че руснаците сигурно ги подслушват. Че твърде много от това, което се говори в тази стая, ги облагодетелства. Знаеше, че той не може да ѝ каже, дори ако имаше информация. Но може би щеше да ѝ даде някакъв знак.

По някакъв начин. Каквото и да било.

Трябваше да разбере откъде са получили информацията за Шах. Вероятно от човек, достатъчно близък до оръжейния търговец, за да знае част от плановете му. Но не чак толкова близък, че да знае всичко.

Нежеланието на аятолаха да ѝ каже почти със сигурност означаваше, че източникът е руски. Но не държавен. Ако беше така, Хосрави веднага щеше да ѝ каже. В крайна сметка, така нямаше да разкрие нищо, което да не е известно вече на руското разузнаване.

Значи, помисли си Елън, източникът беше руски. Но не Русия. Имаше само една друга възможност.

Аятолахът я погледна изпитателно.

— Чели сте на децата си „Малкият принц“. Аз също четях книжки на моите.

Елън беше абсолютно съсредоточена. Нервите ѝ бяха изострени до крайност. Току-що получи косвено потвърждение, че иранците наистина са чули всичко, което с Катрин и Анахита си бяха говорили, докато сваляха бурките и се преобличаха в по-нормални дрехи.

Включително преднамереното ѝ признание, че Анахита е тази, която е получила съобщението на братовчедка си.

Това беше премерен риск и съвсем скоро Елън щеше да разбере дали изчисленията ѝ ще се окажат верни.

Всичко, което казваше върховният духовен водач на Иран, имаше някакъв по-дълбок смисъл. Той погледна синовете си и добави:

— Любимите им бяха персийските басни на Бидпай.

Вдигна отпуснатата си дясна ръка с лявата и Елън си спомни, че бе пострадал тежко в бомбен атентат преди години. Сега ръката му беше парализирана. Той я прегърна като дете и отново погледна Елън.

— Знаете ли баснята за лъва и мишката?

— Съжалявам — каза тя. — Не я знам.

Не ѝ убегна, че той използва старото название на страната си — Персия.

— Лъвът се хванал в мрежата на ловеца. — Гласът му беше тих, спокоен. Но погледът му бе все така пронизващ. — Една малка мишка изпълзяла от дупката си и го видяла. Лъвът я помолил да прегризе въжетата и да го освободи, но мишката отказала. — Духовникът се усмихна. — Тя не била глупава и се бояла, че след като се освободи, лъвът ще я изяде, защото така правят хищниците. Но лъвът продължавал да я моли и знаете ли какво направила мишката?

— Тя… — понечи да отговори Несри, но Азиз го прекъсна:

— С цялото ми уважение, господин президент, мисля, че въпросът беше адресиран до държавния секретар на САЩ.

Елън се замисли. Подозираше, че това е послание, някакъв шифър. Но не можеше да го разбере.

— Не знам, Ваше Светейшество… — И видя, за своя изненада, одобрителен поглед.

— Хитрата мишка изгризала въжетата, но не до края. Оставила нишка с дебелина колкото една хапка, тъй че лъвът все още да не може да се освободи. Чули как ловецът идва. Все по-близо и по-близо.

Всички други хора в стаята като че ли изчезнаха. Останаха само върховният водач на Ислямска република Иран и държавният секретар на САЩ.

Аятолах Хосрави понижи гласа си и като че ли зашепна директно в ухото на Елън:

— Мишката изчакала, докато вниманието на лъва се разсее от стъпките на ловеца, и после в последната минута прехапала оставащата нишка и освободила хищника. Миг преди лъвът да осъзнае, че е свободен, мишката се шмугнала в дупката си. После лъвът избягал в гората.

— Ами ловецът? — попита Елън.

— Останал с празни ръце.

Аятолахът сви рамене, но тъмните му очи останаха втренчени в нея.

— Или може би — каза тя — лъвът го е изял. Защото така правят хищниците.

— Може би. — Великият аятолах се обърна към охраната на вратата. — Арестувайте я.

Елън се вцепени. Стражите тръгнаха към Захара.

— Не нея — каза Хосрави. — Нея. Дъщерята на предателя. Тази, която е получила съобщението.

Анахита уплашено се изправи. Елън скочи и застана пред нея.

— Не!

— Нали не очаквахте, госпожо Адамс — каза Азиз, когато стражите я избутаха настрана и хванаха Анахита, — че ще позволим един шпионин и предател да идва толкова нагло в Иран и да се среща необезпокоявано с най-висшите представители на властта? Знаем кои са мишките.

— Съжалявам — каза аятолахът, като се изправи и излезе от стаята.

Глава 27

Гил и Акбар бавно се приближаваха към лагера на патаните под прицела на автомати от планинските наблюдателни постове. Не виждаха бойците, но знаеха, че са там.

Облечени с традиционни пущунски дрехи, двамата мъже вдигнаха ръце и Гил пусна пръчката, която бе използвал като патерица, за да не я сбърка някой с оръжие.

До него Акбар се задъхваше — не само от стръмното изкачване, но и от страх. Накуцването на Гил бе станало по-изразено и той присвиваше очи от болка при всяка крачка.

Но продължаваха напред.

Един въоръжен боец ги пресрещна и зад него се появи позната фигура. Автоматът сочеше право към гърдите им. Гил и Акбар спряха.

— As-Salam Alaikum — каза Гил Бахар. „Мир вам.“

— Wa-Alaikum-as-Salam — отговори мъжът, който явно командваше лагера. „И мир за вас.“

Последва напрегнат момент. Боецът стискаше автомата и чакаше заповед. Застанал с гръб към командира си, той не можеше да види леката усмивка, която се появи на брадатото му лице.

— Не изглеждаш добре, приятелю — каза командирът. — Но се надявам, че си по-добре от последния път, когато те видях.

— И ти все още имаш глава.

— Благодарение на теб.

Боецът свали оръжието си, когато командирът на партизаните мина покрай него и прегърна Гил, като го целуна три пъти.

Гил се отдръпна назад и като протегна ръце, огледа другия мъж.

Наедрял, заякнал. Вече около трийсетте, той не беше онзи зелен младок, когото Гил помнеше от първата им среща. Но и Гил вече не беше същият.

Лицето на другия мъж бе изпито и изтощено, брадата му — гъста и рунтава, косата — дълга и прибрана назад. Носеше облекло на афгански боец. Смесица от традиционни ислямски дрехи и западна военна униформа.

— Как си, Хамза?

— Жив.

Командирът се огледа; после постави голямата си ръка на рамото на Гил и каза:

— Ела. Късно е и кой знае какво ще се появи от мрака.

— Мислех, че ти владееш нощта — каза Гил, като тръгна след него.

— Аз не владея нищо.

Хамза вдигна предната завеса на палатката, за да пусне Гил да влезе, а Акбар остана навън.

— Да, виждам, че си същият скромен човек, когото оставих — отбеляза Гил, докато оглеждаше сандъците с експлозиви и гранати и дългите дървени кутии с надпис „Калашников“ отстрани. Всички надписи бяха на руски.

Хамза заповяда на хората в палатката да излязат, после сипа чай за себе си и за госта от голям самовар.

— За щастие, не всички руски изобретения са предназначени да убиват — отбеляза, като вдигна чашата си за тост. После изражението му стана сериозно. — Не трябваше да идваш.

— Знам. Съжалявам. Не бих, ако имаше друг начин.

Хамза кимна към крака на Гил, който отново кървеше.

— Какво стана? Опита се да я спреш?

— Ядрената физичка ли? Не. Проследих доктор Бухари на самолета от Пакистан, с който ти каза, че ще лети, до Франкфурт. Надявах се чрез нея да намеря Шах и да разбера какво е намислил. Но автобусът, с който тя пътуваше, беше взривен.

Хамза кимна.

— Чух за експлозиите. Не съобщиха защо са извършени и кой го е направил, но имах подозрения. — Втренчи се в Гил. — Защо си дошъл?

— Съжалявам, Хамза. Трябва ми повече информация.

— Не мога да ти дам повече. Вече ти казах твърде много. Ако някой разбере…

Седнал на голяма възглавница на земята, Гил се наведе напред и леко присви очи от болка.

— И двамата знаем, че единственият начин да бъдеш в безопасност е, като премахнем Шах. Сигурно се е досетил, че някой го е предал. Не след дълго ще направи връзката и ще дойде за теб.

— Пакистански учен на средна възраст, който се катери в планина, охранявана от моите бойци? Мисля, че не съм особено застрашен.

— Знаеш за какво говоря. И знаеш кого ще изпрати. — Гил погледна назад към сандъците. — Съжалявам.

— Аз нямам нищо общо с Шах. Само ти предадох слуха за физиците.

— Да, но някой ти е казал за тях. — Когато Хамза поклати глава, Гил го погледна настойчиво. — Трябва ми още информация.

— Върви си. Вече е късно, но щом се съмне, тръгваш. — Хамза стана. — Няма какво повече да ти кажа. Преди години ти помогнах да избягаш. Не ме карай да съжалявам за това. Може би Аллах е искал да бъдеш обезглавен. Не искам да се наложи аз да изпълня желанието му.

— Ти не вярваш в това — настоя Гил, без да помръдне. — Пусна ме, защото прекарахме месеци заедно в изучаване на Корана. Ти ме научи на словото на пророка Мохамед. Че истинският ислям проповядва мирно съвместно съществуване. Затова искаше да спреш Шах. И все още искаш.

Докато беше в плен на патаните, Гил бе започнал да подслушва пазачите си и да разбира отделни думи и фрази. Постепенно започна да ги заговаря на родния им пущунски език. Докато една вечер най-младият, този, който му носеше храната, не отговори.

Няколко месеца по-късно младежът седна до него и по молба на Гил се зае да го учи на арабски, езика на Корана. Говореха за исляма. Четяха заедно Корана и Гил се запозна с учението на Пророка. С течение на времето заобича това, което Пророкът, което ислямът казваше за живота.

С течение на времето, в разговорите и обсъжданията им, възгледите на Хамза също се смекчиха и той осъзна, че радикалните духовници изкривяват свещеното писание за свои користни цели.

Една нощ, след обезглавяването на френския журналист, Хамза свали оковите от ръцете и краката на Гил и го освободи. Тайно продължиха да поддържат контакт. Между тях се създаде истинско приятелство.

— Знам, че ти никога не би убивал невинни хора — каза Гил. — Бойци, да, но Аллах не одобрява избиването на невинни. Затова ми каза за Шах и физиците. Автоматите са едно нещо — кимна към кутиите с „Калашников“ зад тях, — но съвсем друго е оръжие за масово унищожение, което убива безразборно. Трябва ми повече информация. За да спрем това. — Гил се наведе напред на голямата възглавница, като стисна зъби от болка. — Ако клиентите на Шах създадат ядрена бомба и я взривят, ще загинат хиляди. И какво ще каже Аллах тогава?

— Подиграваш ли се с вярата ми?

Гил го изгледа поразено.

— Не, изобщо. Това сега е и моята вяра. Затова изминах целия този път, затова изкачих тази проклета планина. За да те видя. За да се опитаме да го спрем. Моля те. Умолявам те, Хамза. Помогни ми.

Двамата се втренчиха един в друг. Почти връстници, те бяха израсли в различни светове, но съдбата ги събра като братя. Като сродни души. Може би с тази цел, точно в този момент.

Хамза не беше истинското му име. Беше го взел, когато се присъедини към партизаните. Означаваше „Лъв“.

И въпреки че Гил беше истинското име на американеца, то бе само съкращение. Повечето хора предполагаха, че е съкратено от Гилбърт. Но в нощта, когато пленникът и неговият страж обсъждаха Корана, Гил му разкри тайната си.

Пълното му име беше Гилгамеш.

— Боже. — Смехът на Хамза граничеше с истерия. — Гилгамеш? Кой те кръсти така?

— Баща ми учел за древна Месопотамия в университета и четял стихове на майка ми. Любимата ѝ поема била „Епос за Гилгамеш“.

Гил не каза на Хамза, че когато беше малък, на стената в стаята му висеше плакат от Лувъра. Беше снимка на статуя, открадната векове по-рано от разкопките на древния месопотамски град Дур-Шарукин. Изображение на Гилгамеш, героя от едноименния епос. И на тази статуя той притискаше лъв до гърдите си. Душите им, съдбите им бяха преплетени.

Оригиналното място на разкопките бе разрушено от „Ислямска държава“ по време на последната война. Затова онова, което приличаше на кражба, всъщност бе спасило много ценни предмети.

Спасителите, даде си сметка Гилгамеш, понякога идваха от неочаквани места. И в много случаи отначало можеше и да не изглеждат като спасители. Точно обратното. Спасителите можеха да бъдат доста неприятни, а злодеите да са умели прелъстители, които представят най-голямото зло като добро. Като тези радикални духовници. Като безпринципните политически водачи.

Сега, тази нощ, двамата мъже, Гилгамеш и Лъва, седяха сами в палатката, изправени един срещу друг. Изправени пред съдбовно решение.

Глава 28

— Мамо, какво ще правим? Не можем да оставим Ана тук.

Катрин следваше стъпките на майка си, докато Елън крачеше напред-назад в помещението, където ги бяха въвели, за да сложат отново бурките. И да се приготвят за заминаване.

Стаята беше същата, в която по-рано, струваше ѝ се преди цяла вечност, се бяха преоблекли с по-нормални дрехи за срещата с иранските политици.

— Не знам — каза Елън.

Това беше вярно и вероятно не беше изненада за иранците и руснаците, които почти със сигурност подслушваха.

Държавният секретар Адамс спря и се втренчи в бурката на Анахита. Дрехата бе просната на дивана като сплескан човешки силует. Сякаш жената е изчезнала толкова внезапно, че е оставила сянката си след себе си.

Това напомни на Елън ужасните изображения от Хирошима и Нагасаки след пускането на атомните бомби, когато хората буквално се изпаряваха, оставяйки след себе си само тъмни очертания.

„Господи — замоли се мислено тя. — Мили Боже, помогни ми.“

Държавният секретар Адамс се втренчи в черните очертания на празната бурка и се почувства, сякаш пропада. И нищо не можеше да спре падането ѝ.

Сега беше отчаяна. Как да спрат Шах и да освободят Анахита и Захара Ахмади, и да ги изведат от Иран?

С визитата си не беше постигнала нищо. Всъщност дори бе влошила нещата.

Поне на пръв поглед.

Елън отново закрачи напред-назад из стаята, като лъв в клетка. Имаше чувството, че вече има това, което ѝ трябва. Че аятолахът ѝ е дал необходимата информация, инструментите, за да направи това, което трябваше да се направи. Дори когато арестува служителката ѝ, когато взе Анахита за заложник и на практика върза ръцете на държавния секретар.

Какво беше намислил?

Арестуването на американката беше изненада. Беше шок. Това бе акт на агресия, провокация. На пръв поглед нямаше логика.

Защо тогава аятолах Хосрави направи това? Какво искаше от нея сега? Не ѝ оставаха много варианти. Едно беше ясно — не можеше да си тръгне без Анахита Дахир и без информацията за Башир Шах. Той със сигурност знаеше това.

И все пак я изгони от Иран. С празни ръце.

Тя спря пред прозореца и погледна към иранската столица.

Притчата за лъва и мишката очевидно означаваше нещо. Беше нещо повече от алегория. Но кой беше лъвът в тази история и кой — мишката?

И защо единият ще помага на другия? Защото имаха временна обща цел. Да победят ловеца. Да победят Башир Шах.

Тогава защо арестуваха Анахита Дахир?

Защо?

Във всичко, което този проницателен мъж казваше или правеше, имаше дълбок смисъл и цел.

— Мамо. — Гласът на Катрин излъчваше нарастващо безпокойство. — Трябва да направиш нещо.

— Правя нещо. Мисля.

На вратата се почука.

— Госпожо държавен секретар — каза Стив Ковалски от службата за дипломатическа охрана. — Имате текстово съобщение от съветничката ви.

Елън понечи да го помоли да ги остави сами, за да може да мисли на спокойствие. Но се сети за обаждането на Бетси. А сега съобщение.

Сигурно беше спешно.

Тя взе телефона си от охранителя.

— Какво има? — попита Катрин.

Когато прочете съобщението на Бетси, Елън, вече бледа от напрежението на този безкраен ден, изгуби и малкото цвят, който бе останал на лицето ѝ.

Синоним прониква в заведение.

Беда. Голяма беда.

Дислексик влиза в бара — написа тя. Това бе предварително уговорен отговор, за да покаже, че наистина е тя и разбира, че се е случило нещо ужасно.

Отговорът дойде след няколко секунди. Бетси явно седеше до телефона и чакаше.

Предателят не е Бийчъм. Уайтхед е.

Елън се отпусна тежко на един стол. Свободното ѝ падане завърши. Беше ударила дъното.

Изкушаваше се да напише: „Сигурна ли си?“. Но знаеше, че Бетси е абсолютно сигурна, за да изпрати такова съобщение.

Вместо това написа: Добре ли си?

Да. Но рейнджър Уайтхед е пред вратата.

Сърцето на Елън се сви. Тя бе тази, която помоли Бетси да се свърже с офицера. А сега…

Доказателство?

Бележки. Уайтхед е одобрил освобождаването на Шах. Одобрил и подкрепил.

Елън издиша шумно. Беше я излъгал.

Елън си спомни краткия поглед на Уайтхед, когато Тим Бийчъм излезе от Овалния кабинет, за да проведе телефонен разговор. Това я бе накарало да си помисли, че председателят на началник-щабовете не вярва на директора на вътрешното разузнаване.

Сега осъзна истинската цел на този поглед и на стотици други дребни жестове. Фино и хитро изпълнение. Уайтхед тихо подкопаваше, убиваше доверието ѝ в Тим Бийчъм. Смърт чрез хиляди коварни погледи.

Какво знае той? — написа Елън.

Всичко, което знам аз.

Тоест почти всичко. С изключение на това, което се беше случило в Иран. А може би знаеше и това. Може би подслушваше.

Елън осъзна, че Уайтхед, с неговия достъп до секретна информация, сигурно е участвал в скриването на всички документи на Бийчъм, знаейки колко уличаващо би изглеждало това, и в същото време е засекретил всичко, което би могло да компрометира самия него. И това не беше импровизиран план. Това бе работа, отнела няколко месеца, може би години. През цялото управление на Дън, докато цареше пълен хаос и почти нямаше контрол.

Въпреки това генерал Уайтхед бе пропуснал да заличи един документ, сочещ към него. И то особено уличаващ. Това изглеждаше странно. Толкова много усилия, а да остави червения семафор?

Това съмнение бързо бе потиснато и погълнато от друга мисъл.

Бърт Уайтхед? Предател? В заговор с Башир Шах? Предоставял информация на терористи? Защо председателят на началник-щабовете ще прави това?

Да предаде родината си? Да стане съучастник в масово убийство? Той лъжеше на всяка крачка.

Генерал Албърт Уайтхед, председателят на началник-щабовете, беше Ажи Дахака.

Фред Макмъри беше дяволът.

Генерал Уайтхед знаеше, че ако Шах успее, хиляди, може би стотици хиляди хора ще се превърнат в сенки.

Телефонът ѝ извибрира с друго съобщение. От Гил.

Трябва да те оставям — написа Елън на Бетси. — Пази се.

Тя погледна дисплея и видя, че съобщението от сина ѝ е получено от непознат подател; само темата беше „От Гил“. Вместо обичайните кратки съобщения, този път той бе написал на майка си цял имейл.

Не, осъзна Елън, когато отвори писмото. Това бе имейл до държавния секретар на САЩ.

Тя го прочете до края и когато приключи, телефонът се изплъзна от пръстите ѝ и падна в скута ѝ.

Гил беше в Афганистан, близо до границата с Пакистан. В контролираната от патаните територия. Където по-рано го бяха държали в плен. Мили боже.

Пишеше, че е получил информацията, от която се нуждаеха.

Тримата пакистански ядрени физици, убити във взривените автобуси, били само примамки. За отвличане на вниманието. Посредствени учени, наети от Башир Шах с единствената цел да бъдат убити. За да накара Запада да повярва, че опасността е отминала. Или поне, че има време.

А всъщност времето изтичаше.

Източникът на Гил го бе информирал, че няколко години по-рано са били наети истински ядрени физици. Тези първокласни учени официално се водеха в творческа почивка, но всъщност Шах им плащаше, като ги беше дал под наем на трета страна, почти със сигурност „Ал Кайда“. За да създадат ядрена оръжейна програма в Афганистан.

Елън стана толкова рязко, че столът се преобърна. Мислеше трескаво. После написа: Обади ми се.

Гил бе взел телефона от някого, на когото има доверие.

Някой си Акбар. Нямаше опасност да го подслушват. И нейният телефон беше кодиран. Стаята обаче почти със сигурност се подслушваше. Трябваше да внимава какво говори.

Имаха две-три минути, преди обаждането да бъде прихванато.

— Време две минути — прошепна на Катрин, която разбра неотложността на ситуацията и този път не задава въпроси.

Елън вдигна още на първото позвъняване.

— Кажи ми къде.

— Физиците на Шах ли? Не знам точно. Някъде на пакистанско-афганистанската граница. Едва ли в пещера или военен лагер. По-вероятно изоставена фабрика.

Беше дълга граница, голяма територия, но Гил не знаеше нищо по-конкретно.

— Размер?

Тя се опитваше да говори тихо и с недомлъвки.

— Не знам. Може да е всичко: от мръсни бомби, които се побират в раница, до нещо по-голямо. Нещо, което да разруши няколко квартала или цял град.

Катрин вдигна пръст. Мина една минута. Оставаше още една.

— Голям брой?

— Да.

— Къде?

Последва пауза, която ѝ се стори вечност.

— В Америка.

— Къде?

— Големи градове. Не знам кои. Правят още. Мисля, че руската мафия доставя материали на Шах.

Имаше логика, помисли си Елън. Умът ѝ работеше трескаво. Правеше връзки. Не руското правителство. Не официалната власт. Но руският президент и неговите олигарси бяха свързани с мафията и лично деляха милиардите, спечелени от търговията с всичко — от оръжия до хора.

Руските мафиоти нямаха идеология, нямаха угризения. Нямаха спирачки. Но имаха оръжия, връзки, пари. Бяха готови да продадат всичко на всеки. От плутоний до антракс. От малолетни сексуални робини до човешки органи.

Бяха готови да спят с дявола и после, ако трябва, да му направят закуска.

Шах сигурно бе използвал трета страна, за да уведоми иранците за физиците. И кой можеше да бъде по-добър информатор едновременно за руската мафия и за иранското разузнаване?

Руската мафия беше връзката между Иран и Шах. Призрак, който сновеше между тях.

— Мамо… — каза Гил.

— Да?

— Говори се, че вече са там. В градовете. Бомбите. Затова Шах е заповядал да убият физиците в Европа, за да отклонят вниманието от САЩ. За да ни накара да си помислим, че следващата атака, най-голямата, също ще бъде в Европа.

Катрин въртеше пръста си в кръг. Времето изтичаше.

Но имаше още един въпрос.

— Кога?

— Скоро. Това е всичко, което знам.

Елън затвори и промърмори:

— Мамка му.

Получи се съобщение за Бетси.

Адски ѝ се спеше и беше казала на Пийт Хамилтън да си почине няколко часа. Той се сви на дивана в кабинета на Чарлз Бойнтън и заспа на мига като мъртъв, а Бетси лежеше на дивана в кабинета на Елън и зяпаше тавана.

Силите ѝ бяха изсмукани, но мислите ѝ препускаха. Бърт Уайтхед. Къртица. Председателят на началник-щабовете, четиризвездният генерал, ветеранът от кървавите афганистански и иракски войни — предател.

Тя погледна съобщението:

Не мога да заспя. Нещо ново за Бийчъм? Трябва да кажа на президента.

За момент Бетси си помисли, че е от Елън от Техеран, но бързо осъзна, че е от Уайтхед.

Нищо — написа с треперещи от умора и гняв пръсти. — Легнах да поспя. Не е зле и вие да направите същото.

Но преди отново да отпусне глава, дойде друго съобщение, този път от Елън. Препращаше ѝ писмото на Гил.

Бетси го прочете.

— По дяволите.

Самолетът на Башир Шах кацна късно през нощта и той веднага бе закаран в дома си в Исламабад, през рядко използвания заден вход на градината.

Беше заминал от САЩ само ден по-рано от планираното. Защото се налагаше.

Малко повече от двайсет и четири часа преди светът да се промени завинаги.

— Елън Адамс още ли е в Техеран? — попита помощника си.

— Доколкото знаем, да.

— Това не е достатъчно. Искам да съм сигурен и трябва да знам с кого се е срещала и какво са ѝ казали.

Петнайсет минути по-късно, докато той се подготвяше за сън, помощникът влезе отново с исканата информация.

— Срещнала се е с президента Несри.

— И…?

Шах видя, че има още нещо, но мъжът се страхуваше да му го каже.

— И с великия аятолах.

— С Хосрави?

Шах изгледа помощника си заплашително и той кимна плахо.

— Нищо не са ѝ казали.

— Нищо ли?

— Не. И една жена от групата ѝ, младша дипломатическа служителка, е била арестувана като шпионин.

Шах седна на ръба на леглото и се замисли. Не виждаше логика.

— Великият аятолах ѝ разказал някаква приказка за лъва и мишката. Басня, която четял на децата си.

— Не ме интересува. Трябва да знам всяко нейно движение.

„Какво — помисли си Шах, докато си миеше зъбите — е намислил Хосрави? Какво е намислила Елън Адамс? Трябваше да я убия, когато имах тази възможност. За щастие, синът ѝ скоро ще умре и тя ще знае, че е по негова и нейна вина.“

Изплю се в мивката, после отиде на лаптопа и намери старата персийска басня за лъва и мишката. Видя, че става дума за неочаквани съюзи. Беше очевидно. Но освен това беше свързано с лов. И заблуда.

Башир Шах бавно затвори компютъра. Знаеше, че е твърде опитен ловец, за да бъде измамен. Щеше да хване и лъва, и мишката.

— Трябва да тръгваме — каза Акбар. — Сега.

— Шегуваш ли се? — възкликна Гил. — Тъмно е. Планините гъмжат от муджахидини. Ако бойците на Хамза не ни убият по погрешка, те ще го направят. Слушай, и аз искам да се махам оттук, но ще трябва да почакаме до зазоряване.

Гил погледна изпитателно спътника си. Акбар очевидно беше изнервен, разтревожен.

— Защо си толкова нетърпелив да тръгваме?

Акбар погледна зад себе си. Бяха в собствена палатка. Хамза им беше изпратил храна и вода и сега Гил се канеше да си ляга. Цялото тяло го болеше.

— Просто имам лошо предчувствие — отговори Акбар.

Уви се с одеялото, облегна се на централната подпора на палатката и за стотен път докосна дългия нож, скрит в дрехите му.

Глава 29

— Госпожо държавен секретар — каза Чарлз Бойнтън, като почука и влезе. — Самолетът на оманския султан е готов. Иранците настояват да си заминете.

Високата му фигура стоеше неловко на вратата.

Държавният секретар и дъщеря ѝ стояха до прозореца, сякаш преживяваха най-страшния страх в живота си.

— Какво има? — попита той, като направи още една крачка в стаята и затвори вратата.

Елън беше препратила на Катрин и на Бетси писмото на Гил, като добави някои от подробностите, които той ѝ каза по телефона. Мислеше да го изпрати и на президента Уилямс и Тим Бийчъм, но се подвоуми.

Можеше генерал Уайтхед да не работи сам. Сигурно имаше агенти на най-високите етажи на властта, може би дори сред министрите. Ако тя изпратеше писмото и някой го прихванеше, щяха да знаят, че конспирацията е разкрита. И можеше да взривят бомбите преждевременно от страх да не бъдат разобличени.

Не. Елън знаеше, че трябва да каже на президента на четири очи. Лично.

Но работата ѝ в Иран не беше свършила. Трябваше да получат повече информация. Някой снабдяваше Шах с ядрени материали, вероятно, както бе казал Гил, руската мафия.

И някой беше казал на иранците за физиците.

Вероятно ирански информатор, работещ за мафията.

Този човек беше предал информацията, за да могат Несри и аятолахът да направят точно това, което Шах искаше. Да убият физиците му.

Информаторът може би знаеше за по-големите планове на Шах. Може би дори местонахождението му. И вероятно все още беше в Иран. Само ако можеха да го намерят.

— Какво има? — повтори Бойнтън. — Госпожо държавен секретар?

— Мамо? — попита Катрин.

Елън вдигна ръка пред устата си и се втренчи в тавана. Опитваше се да измисли решение.

Щом тя бе успяла да стигне до тези заключения, великият аятолах със сигурност също се беше досетил. Той имаше нужда от помощта ѝ, за да спре Шах. И тя се нуждаеше от помощта му, за да осуети терористичните атаки.

Дали Хосрави знаеше кой е информаторът? Ако да, разбира се, не можеше да ѝ каже. Не направо. Всяка тяхна дума се подслушваше, всяко тяхно действие се следеше. Затова трябваше да ѝ предаде информацията по друг начин.

Това беше баснята за лъва и мишката. Взаимен интерес. Но беше свързано и с отклоняване на вниманието. Разсейване. Примамване да гледаш в една посока, докато най-важното се случва някъде другаде.

— Те ли казаха, че трябва да замина? — попита Елън. — Или ние го казахме?

Бойнтън я погледна с недоумение.

— Не е ли същото?

— Моля те, слушай ме внимателно. Опитай се да си спомниш точните думи на служителя.

Бойнтън се замисли.

— Той каза: „Моля, уведомете държавния секретар Адамс, че трябва да напусне Иран по заповед на великия аятолах“.

— Е, това звучи доста ясно — отбеляза Катрин.

— Не съм сигурна — измърмори Елън, след което се обърна към началника на кабинета си: — Задръж самолета.

Той неволно изпусна кратък смях.

— На пистата ли?

Но след като видя сериозното изражение на началничката си, лицето му се издължи.

— Протакай.

— Да протакам? — повтори Бойнтън с почти истеричен глас. — Как?

— Просто го направи.

Тя почти го изблъска през вратата. Когато я затвори, чу Бойнтън да казва на иранския служител, че трябва да изчакат малко.

— Леко забавяне. Женски работи. — После добави: — Тук имате ли женски проблеми?

„Може би няма да имаме толкова време, колкото се надявах“ — помисли си Елън. Опита се да успокои мислите си. За да се абстрахира от предателството на генерал Уайтхед.

Да не мисли за това, което беше казал Гил. Че ядрените бомби почти сигурно вече са заложени в американските градове. Готови за взривяване. Скоро.

Всеки удар на сърцето ѝ беше като тиктакане на часовник.

Тя затвори очи и си пое дълбоко дъх. Издиша шумно. „Опитай се да видиш следващата стъпка — каза си. — Абстрахирай се от всички шумове, от всички смущения. Погледни ясно…“

— Мамо?

Тишина. Изведнъж Елън отвори очи.

Сърцето ѝ затуптя по-бързо. Биеше бясно в гърдите ѝ. Като огромен часовник, отброяващ скъпоценните моменти. Докато удари дванайсетият час.

Умът ѝ следваше ритъма на сърцето. Почти успя. Почти успя.

И накрая разбра. Какво имаше предвид великият аятолах.

Елън пресече стаята и отвори вратата. В това време Бойнтън и нещастният ирански служител дискутираха какво дърво би могъл да бъде Пророкът, ако беше дърво.

Елън заподозря, че прекъсва разговора точно навреме, преди началникът на кабинета ѝ също да бъде арестуван за богохулство.

— Чарлз!

Той я погледна като риба, хваната на кука.

— Да?

— Ела.

Нямаше нужда да го подканва два пъти.

— Трябва да тръгвам — каза тя, след като затвори вратата след него. — Незабавно.

— Да, точно това казах и аз — отбеляза Бойнтън.

— Но ти ще останеш.

— Моля?

— Ти и Катрин.

Те се втренчиха смаяно в нея.

— Не можем да оставим Анахита — обясни Елън с равен глас. Така беше сигурна, че всеки, който подслушва, ще я чуе ясно. — Аз трябва да се върна веднага във Вашингтон и да говоря с президента Уилямс за ситуацията. Да получа указания от него. Вие ще останете в Иран, докато се върна. Междувременно може да разгледате забележителностите.

И двамата я гледаха, сякаш е полудяла.

— Сигурно ще ви следят. Не е зле малко да ги поразигравате. Нека да си помислят, че сте намислили нещо. Отидете в Персепол. Или не, чакай, още по-добре, поискайте да видите праисторическите пещерни рисунки в Белуджистан.

— Какви ги приказваш? — попита Катрин.

— Четох за тях по пътя насам — обясни Елън. — Археолозите са открили там скални рисунки. На единайсет хиляди години. Според някои учени това доказва, че преди хилядолетия иранците са мигрирали в Америка.

— Какво? — продължи да недоумява Катрин, вече напълно объркана, докато Бойнтън мълчеше стоически.

— На рисунките е изобразен същият вид кон, който са яздили индианците в Северна Америка. Логично е да поискате да ги видите.

— Така ли? — най-сетне проговори Бойнтън. — Наистина ли?

— Разбира се, като доказателство за тезата, че всички сме един народ. Слушайте, целта на цялото упражнение е да разходите този, който може би ви следи, за зелен хайвер.

— Зелен? — повтори Бойнтън.

— Добре, може за лилав, ако предпочитате.

Докато Бойнтън търсеше информация за скалните рисунки в интернет, Катрин понижи глас до дрезгав шепот:

— Мамо, бомбите. Това, което Гил ти каза. Не можем да губим време.

— Аз не губя време.

Елън погледна дъщеря си и Катрин видя решителност в очите ѝ.

— Това място е на близо двайсет часа път с кола — каза Бойнтън, като вдигна очи от телефона си.

— Сигурна съм, че ще може да летите до най-близкото летище и да ви заведат оттам — каза Елън отново с нормалния си глас. Или доколкото можеше да звучи нормално. — Може да поспите по пътя и всеки, който се интересува от движенията ви, ще хвърли още повече време и усилия, за да ви следи.

— Но ние също ще изгубим време и усилия — възрази Бойнтън.

Катрин погледна майка си, чиито очи бяха зачервени и уморени, но блестяха. От вдъхновение или от лудост, Катрин не можеше да определи. Дали съобщението на Гил и напрежението от опита да предотвратят нещастието я бяха тласнали право към ръба на безумието?

— Анахита? — попита Катрин. — И Захара? Какво искаш да направим, за да им помогнем?

— А двамата иранци, които също бяха арестувани? — добави Чарлз.

— Да видим какво ще каже Уилямс. Не мога сама да взема такова решение. Ще се върна възможно най-скоро. Вдигнете колкото може повече шум около тези пещери. Така ще съсредоточат вниманието си върху вас и няма да ме следят много изкъсо.

Докато говореше, Елън бързо написа съобщение на Катрин.

Вървете. Имайте ми доверие. Действам по въпроса.

Когато секретарят Адамс се качи на самолета на оманския султан, навън беше пълен мрак.

Тя се настани в просторната кабина, свали бурката и я подаде на иранската служителка.

— Задръжте я — каза жената на перфектен английски. — Мисля, че ще се върнете.

Докато самолетът набираше скорост по пистата за първия етап от дългото ѝ пътуване до дома, Елън се наведе напред, сякаш така можеше да ускори завръщането си във Вашингтон.

Последния път, когато видя Катрин, тя и Бойнтън се качваха в друга кола, за да започнат дългото си пътуване до пещерите.

Елън само се надяваше и се молеше да е разтълкувала правилно баснята на аятолаха за лъва и мишката. Беше почти сигурна, че той арестува Анахита Дахир, за да осигури претекст някой от екипа на Елън да остане.

Когато публично изрита държавния секретар Адамс, но позволи на дъщеря ѝ и началника на кабинета ѝ да останат, това потвърди предположението ѝ.

Аятолахът играеше игра за отвличане на вниманието. Искаше да им каже нещо, но Елън бе под твърде щателно наблюдение.

Затова върховният водач трябваше да я изкара от страната, като същевременно се погрижи някой от американската делегация да остане, за да се срещне с информатора и да получи сведенията, от които се нуждаеха.

Когато самолетът се издигна на летателна височина, Елън получи съобщение от Катрин.

Самолетът ни е готов на летището. Чакаха ни.

Елън отпусна облекчено глава.

Чакаха ги. Значи това искаше от нея Хосрави.

Тя изпрати като отговор иконка на вдигнат палец и се облегна назад. Спокойна. Уверена, че е разбрала правилно върховния духовен водач на Ислямска република Иран.

Но…

Елън се опита да прогони тази коварна мисъл.

Но…

Този човек беше терорист. Заклет враг на САЩ.

Финансираше всякакви терористични актове на Запад. А тя току-що бе поверила дъщеря си — и цялата си страна — в ръцете му? Въз основа на някаква басня за лъвове и мишки?

Надяваше се, че хитрият стар духовник не ѝ беше заложил капан, в който тя сама току-що влезе.

Това бе последната ѝ мисъл, преди умората да я надвие.

Вратата на малкия самолет се затвори и Бойнтън се прекръсти.

Успяха да поспят по време на полета до провинция Систан и Белуджистан, която, както Чарлз Бойнтън уведоми Катрин в типичния си стил на магаренцето Йори, когато започнаха спускането, беше близо до границата с Пакистан. По някаква причина според него това само влошаваше нещата.

Но от друга страна, помисли си Катрин, като гледаше през прозореца, напрягайки зрението си в мрака, за да види някаква земя, той не знаеше за ядрените бомби, които вече бяха заложени в американски градове. Не знаеше, че нещата вече са се влошили достатъчно.

Побелял иранец на име Фарад ги посрещна и обясни, че ще бъде техен шофьор и водач. Качиха се в очуканата му кола, воняща на цигари, и той ги закара в пустинята.

Говореше добре английски с мек и музикален акцент. Каза, че често води западни археолози на мястото. Очевидно се гордееше с това. В колата бяха само тримата и не се виждаха други автомобили. Нито един от вездесъщите стражи и наблюдатели. Всички бяха изгубили интерес към тях.

Чарлз Бойнтън също изгуби интерес и гледаше разсеяно през прозореца към безкрайния пустинен пейзаж в сумрака преди разсъмване.

По пътя Фарад им разказа за откритите пиктограми и петроглифи от бронзовата епоха — на животни, растения и хора.

— Някои са нарисувани с растителна боя — обясни той. — Други с кръв. Има хиляди.

Въпреки изобилието на скални рисунки — оплака се — районът бил пренебрегнат от туристите.

— Никой чуждестранен пътешественик не идва тук.

Заговори разпалено за необходимостта от защита на рисунките. Погледна Катрин, която седеше до него, докато Бойнтън хъркаше на задната седалка. С извита назад глава и отворена уста.

— Нали затова сте тук? За да защитите това, което е важно?

Погледът му беше толкова настойчив, че тя кимна. Без да знае с какво се съгласява.

Пристигнаха точно по развиделяване. Събудиха Бойнтън и се изкачиха на едно плато, където Фарад им сервира закуска със силно кафе от термос, едри смокини, портокали, сирене и хляб.

Катрин снима Бойнтън с Фарад. Началникът на кабинета на държавния секретар все още беше с костюм и вратовръзка и изглеждаше, сякаш е минал през някаква тайна врата в Мъгливото дъно и се е озовал направо тук.

Неочаквано. Неволно.

Тя изпрати кратко съобщение на майка си, за да ѝ каже, че са пристигнали в пещерите и ще пише, когато има нещо ново.

Сега, седнала на скалите, докато слънцето изгряваше, Катрин гледаше древния пейзаж, останал непроменен в продължение на десетки хиляди, може би дори милиони години. И се любуваше. Преди цяла вечност тук бяха седели други хора и бяха издълбали в камък изображения, увековечили живота им.

Вярванията им. Идеите им. Дори чувствата им.

— Може ли? — попита тя и когато Фарад кимна, протегна показалец и проследи очертанията.

— Това е орел — обясни той. — А това — посочи чертите над изображението — слънцето.

По причини, които сама не разбираше напълно, Катрин почувства, че в гърлото ѝ засяда буца, очите ѝ се насълзиха. Като под влиянието на музикално произведение, достигащо дълбоко най-съкровените кътчета на душата ѝ. Или сякаш бе прочела откъс от книга, който я е трогнал силно. Това бяха рисунки на коне и ловци, на камили и реещи се в небето птици. На радостни изгреви. Дълбоко човешки изображения.

Ръцете, които са ги рисували, бяха усещали същата земя под тях и същото слънце. Бяха почувствали необходимост да запишат ритуалите си.

Животът им не е бил много по-различен, изобщо не е бил различен, от нейния.

И те не бяха направили нещо много по-различно от това, което тя правеше с вестниците и телевизионните канали, които управляваше. Това тук, в камъка, бяха техните новини. Събитията от ежедневието им.

Това бе успокояваща мисъл, помисли си тя, докато пиеше кафе и похапваше плодове и сирене. И гледаше как изгрява слънцето. А Катрин имаше нужда от утеха.

Адски се страхуваше от това, което бе планирал Шах. От това, което вече е заложил в американските градове. Адски се страхуваше, че няма да успеят да го предотвратят.

Освен това недоумяваше защо майка ѝ ги изпрати тук и какво искаше от тях. И все пак, докато проследяваше очертанията на слънцето, Катрин почувства дълбоко и неочаквано успокоение.

Тези заявления за живота бяха оцелели хилядолетия наред.

И макар че отделните животи свършваха, животът продължаваше.

— Хайде — каза Фарад, докато раздигаше закуската, — най-хубавите са вътре.

Кимна към нещо, което приличаше на тясна пукнатина в скалите, изправи се и подаде на всеки от двамата фенерче. Провряха се вътре, докато Бойнтън мърмореше:

— По дяволите, по дяволите, по дяволите.

След като влязоха, Катрин изтръска червената кал от якето си и се огледа, като премести фенера в бавна дъга. Не видя рисунки.

— По-надолу са — обясни Фарад. — Ето защо бяха открити едва наскоро.

Тръгна пред тях. Бойнтън и Катрин се спогледаха.

— Аз дали да не остана тук? — измърмори Бойнтън.

— Ще дойдете с мен — заяви Катрин.

— Не обичам пещерите.

— Кога сте влизали в пещера?

— Очевидно не сте прекарали много време в Белия дом — прошепна той.

Смехът на Катрин проехтя през галериите и се върна при тях под формата на нисък стон.

Тя извади телефона си. Нямаше връзка. Изкушаваше се да заснеме на видео разходката им, но батерията ѝ бе паднала и затова изключи телефона си, но продължи да го държи като талисман.

Последваха Фарад зад един завой и видяха, че е спрял.

Той се обърна към тях.

— Мисля, че това е достатъчно.

Държеше пистолет.

Те се втренчиха във водача. В пистолета.

— Какво правите? — успя да промълви Катрин.

— Чакам.

Тогава чуха шум от дълбините на пещерата. Стъпки. Заради ехото не можеха да преценят колко хора идват. Звучеше като стотици. На Катрин ѝ хрумна безумната мисъл, че древните изображения по стените, нарисувани с кръв, са оживели. Бяха слезли от камъка и се приближаваха.

Обърнаха се към шума и Катрин видя, че оръжието на Фарад сега е насочено към мрака. И нещото се приближаваше все повече и повече.

Тя бързо остави фенерчето си на земята и даде знак на Бойнтън да направи същото. Двамата тихо се оттеглиха в мрака.

Едва успяха да направят три стъпки, когато видяха някой да излиза от дълбините на древната пещера. Отначало приличаше на ято поклащащи се светулки. Носещи се във въздуха духове.

Когато се приближиха, зад светлините се откроиха силуети.

Анахита. И Захара, и баща ѝ, д-р Ахмади. И двамата американски агенти, иранци, които бяха пресрещнали Захара, за да ѝ предадат посланието. С тях имаше двама войници, които държаха оръжията си насочени не към затворниците, а към Фарад, Катрин и Бойнтън.

Спряха на три метра от тях.

Дали майка ѝ не бе направила ужасна грешка? — замисли се Катрин.

Така ли щеше да свърши всичко? Със собствената ѝ кръв по стените? Да се присъедини към древните си предци? За да бъде тълкувана векове по-късно от някой антрополог, който ще реши, че пръските са някакъв опит за съставяне на звездна карта?

Изглежда, че статията, която майка ѝ бе прочела, все пак казваше истината. Древните иранци и американци наистина се оказаха на едно и също място. Само че не в Орегон, а по стените на тази пещера.

Катрин погледна Анахита в очите, които също бяха изпълнени с ужас. Тя сигурно си мислеше същото.

Това беше краят.

Катрин чукна с пръст върху камерата на телефона си. Каквото и да се случеше с тях, щеше да го запише.

— Махмуд?

Арестуваната американска агентка се втренчи изненадано в тях.

Фарад свали пистолета донякъде и отбеляза:

— Чух, че са ви задържали.

— Да — каза тя мрачно. — Някой сигурно ни е издал. — Обърна се към войниците. — Може да свалите оръжието. С него имаме среща.

— Махмуд? — прошепна Катрин. — Мислех, че се казвате Фарад.

— Когато съм водач, така се казвам.

— А сега кой сте? — попита Бойнтън.

— Вашият спасител.

Агентката поклати глава.

— Егото в човешки образ. Той е информаторът на МОИС.

— Иранската разузнавателна служба — измърмори Бойнтън.

— Освен това работи за руската мафия — обясни жената с явно презрение. — Затова сме тук, нали?

Все още стояха на три метра един от друг. Въпреки че говореха приятелски, колегиално, във въздуха витаеше напрежение. Сякаш бяха хищници, готови да нападнат.

Фенерът на Катрин, оставен на земята, хвърляше светлина върху грубата каменна стена на пещерата. Осветяваше изящните рисунки.

Грациозни, чувствени. Тези бяха доста по-фини от онези отвън. В тях имаше движение, имаше динамика в сцената, в която воини от кръв, яздещи коне и камили от кръв, пронизваха с копия ревящо, гърчещо се, подобно на котка същество.

Това беше лов. Беше убийство.

Глава 30

Хамза ги посрещна на външната ограда на лагера.

Сутринта беше ясна и студена, но до пладне щеше да стане задушаваща жега. Такъв беше животът на тази надморска височина и географска ширина. Животът в тази атмосфера налагаше да можеш да се приспособяваш.

Когато с Хамза се прегърнаха, Гил усети, че нещо се плъзва в джоба на дрехата му. Отначало мислеше, че е телефон, но беше твърде обемисто и тежко.

— Мисля, че ще ти трябва — прошепна Хамза. — Късмет.

— Благодаря. За всичко.

Погледнаха се в очите, като всеки осъзнаваше какво е сторил другият.

И последствията. После Гил тръгна след Акбар надолу по тясната планинска пътека, която в крайна сметка щеше да ги отведе обратно до старото такси. И оттам до Пакистан и самолета… закъде?

За вкъщи? За Вашингтон? Където почти със сигурност беше една от бомбите?

Докато куцукаше надолу по пътеката, Гил се опитваше да измисли оправдание да се върне там. И оправдание да не отива.

Акбар, който познаваше добре пътеката, знаеше най-подходящото място да изпълни задачата. Там, където тя се спускаше рязко в едно дере. Когато щяха да са далеч от хората на Хамза и нямаше да има свидетели.

Опипа телефона в джоба си. Щеше да получи допълнително възнаграждение, ако заснемеше трупа. Достатъчно, за да си купи нова кола.

Веднага след като кацна, държавният секретар Адамс се качи в брониран джип, който потегли с бясна скорост по улиците на Вашингтон. С мигащи лампи. Колите от кортежа блокираха кръстовища.

И все пак ѝ се струваше, че докато стигне от летището до Белия дом, ще мине цял един живот.

Минута по минута проверяваше телефона си. Не беше получавала съобщение от Катрин, откакто ѝ изпрати снимка на намусения началник на кабинета ѝ, застанал до обрулен възрастен иранец с традиционно облекло, придружена от текст: Стигнахме. Беше права. Струва си да се види. Но никой не ни проследи.

Това беше преди няколко часа. И оттогава нищо.

Елън провери отново, след което изпрати съобщение.

Новини? Добре ли сте? И иконка на сърце.

Когато спря пред страничната врата на Белия дом, Елън изскочи навън. Охраната от морската пехота отвори вратата. Служителите спираха, за да я поздравят:

— Госпожо държавен секретар.

Опитваше се да изглежда спокойна, макар че почти тичаше по широките коридори. Бе писала на Бетси да я посрещне в приемната на президента и да доведе Пийт Хамилтън.

Двете жени се прегърнаха и Бетси представи бившия говорител на Ерик Дън.

— Благодаря за помощта — каза Елън.

— Помагам на родината.

Елън се усмихна.

— Това стига.

— Ще уведомя президента, че сте тук, госпожо държавен секретар — каза секретарката на Уилямс с провлечения си акцент.

Елън почти очакваше да ѝ предложат сладък студен чай. Но въпреки че жената говореше бавно, тя действаше бързо, с икономични движения, подсказващи, че знае точно какво става.

Е, може би не точно, помисли си Елън, докато проверяваше телефона си. Отново.

Нищо.

Вратата се отвори, но те направиха само две крачки в Овалния кабинет, преди и тримата да спрат. Неприятно изненадани.

Въпреки че беше поискала срещата да бъде закрита, само между тях и президента Уилямс, тя видя други двама мъже, които станаха от дивана, където бяха седнали.

Мъжете се обърнаха към тях в почти пълен синхрон.

Тим Бийчъм и генерал Бърт Уайтхед.

Елън дори не се опита да скрие изненадата и раздразнението си.

Пристъпи напред и без да удостои мъжете с внимание, се обърна директно към Уилямс:

— Господин президент, мисля, че поисках тази среща да бъде закрита.

— Така беше. Но аз не съм съгласен. Ако имате информация за Шах, колкото по-скоро я чуем, толкова по-бързо ще можем да измислим план. Тим отложи полета си до Лондон, за да присъства. Затова хайде да започваме.

В този момент забеляза другите двама души с нея. Познаваше Бетси Джеймисън, но другият… Президентът Уилямс очевидно започна да преглежда виртуалния фотоалбум на всеки политик, запазен в мозъка му.

И изведнъж се сети. На лицето му се изписа задоволство, че го е разпознал. И озадачение.

— Вие не сте ли…

— Пийт Хамилтън, господин президент. Бях прессекретар на президента Дън.

Уилямс се обърна към държавния секретар:

— Какво става тук?

Елън се приближи до президента.

— Върнах се, защото има нещо, което трябва да чуете лично. Насаме. Ако обичате.

Ако чу молбата в гласа ѝ, той не ѝ обърна внимание.

— За Шах ли? — попита. — Разкрихте ли плановете му?

Нямаше как да го избегне. Елън Адамс вдигна рамене и каза:

— Става въпрос за шпионин, предател, в Белия дом. Човек, който е одобрил освобождаването на Башир Шах от домашен арест. Работи за него и елементи от пакистанското правителство за снабдяването на талибаните и „Ал Кайда“ с ядрено оръжие, което да използват срещу Съединените щати.

С всяка дума очите на президента Уилямс се разширяваха все повече и повече, докато лицето му не заприлича на карикатура на уплашен човек.

— Какво?

— Открихте ли го? — попита Уайтхед, като направи крачка към Тим Бийчъм. — Намерихте ли необходимите доказателства?

Уилямс погледна председателя на началник-щабовете.

— Вие сте знаели?

Елън също се обърна към генерал Уайтхед. Вече не можеше да сдържа гнева си, яростта си. Трепереше от възмущение. За момент не намери думи, но когато се втренчи в генерала, изражението ѝ казваше всичко.

На лицето на Уайтхед се изписа изненада. После сбърчи вежди.

— Чакайте. Нали не мислите…

— Знам със сигурност — заяви тя, като се втренчи свирепо в него. — Имаме доказателства.

Кимна на Бетси, която постави разпечатаните документи на бюрото „Резолют“. Госпожа Клийвър заби първия пирон. Тя се обърна и погледна сурово Уайтхед, а после направи крачка назад.

Генералът понечи да се приближи до бюрото и документите, но Уилямс вдигна ръка и той спря.

Президентът ги взе. Докато четеше, лицето му постепенно се издължи.

Отвори уста и очите му помътняха, на лицето му се изписа недоумение. Приличаше на човек, който току-що се е препънал, слизайки по стълбите. Моментът, в който осъзнава, че не може да се задържи. И падането ще е тежко.

В Овалния кабинет цареше пълна тишина. Освен тиктакането на часовника на камината.

Уилямс хвърли документите и погледна гневно Уайтхед.

— Мръсник.

— Не, не съм аз! Не съм този, когото търсите. Не знам какво пише в тези документи, но със сигурност е лъжа.

Огледа се панически, после погледът му падна върху Тим Бийчъм, който гледаше с ужас и шок председателя на началник-щабовете.

— Вие — заяви Уайтхед. — Това е ваше дело.

Направи крачка към Бийчъм, който се дръпна назад, препъна се в едно кресло и падна.

— Охрана — извика Уилямс и всички врати се отвориха.

Агентите на Сикрет Сървис заобиколиха президента, други извадиха оръжията си и заоглеждаха стаята за опасност.

— Арестувайте го.

Агентите погледнаха човека, посочен от президента. Генерал с четири звезди. Герой от войната. Пример за подражание за мнозина от тях.

Председателят на Обединения комитет на началник-щабовете.

След кратка пауза командирът на охраната пристъпи напред.

— Оставете оръжието си, господин генерал.

— Не съм въоръжен — каза Уайтхед, като разпери широко ръце.

След като го претърсиха, той обърна поглед към президента.

— Не съм аз. Той е предателят — кимна към Бийчъм, който ставаше от пода. — Не знам как го е направил, но е Бийчъм.

— За бога — измърмори Елън. — Откажете се. Имаме доказателства. Всички бележки и докладни. Онези, които си мислехте, че сте скрили. Съгласието за освобождаване на Шах. За дестабилизация на региона. Вие сте нагласили всичко.

— Никога… — започна Уайтхед. — Освобождаването на Шах беше лудост. Никога не бих…

Бетси го прекъсна:

— Намерихме записките сред документите на Бийчъм.

— Какво? — възкликна директорът на вътрешното разузнаване — Къде?

— Генерал Уайтхед се опитваше да ви натопи — обясни Бетси. — Опитваше се да ви изкара предател, като е преместил документите ви от управлението на Дън извън официалните архиви. Потулил ги е, за да изглежда, че имате какво да криете.

— Намерих документите — каза Пийт Хамилтън. — Бяха скрити в частните архиви на администрацията на Дън.

— Няма такова нещо — каза президентът Уилямс. — Цялата кореспонденция и всички документи автоматично се изпращат в официалните архиви. Може да са маркирани като секретни, но са там.

— Не, господин президент. Хората на Дън са създали паралелен архив. Не са могли да изтрият документите, но са ги скрили зад почти непроницаема стена. Само вътрешен човек, който има парола, може да влезе. Аз имах паролата, но нямах достъп до компютър.

— Аз пък имах достъп — каза Бетси Джеймисън, — но не и паролата. Затова работихме заедно.

— Променили сте всички споменавания за връзката си с Шах и пакистанците, за да изглежда, че господин Бийчъм е техният човек — каза Пийт Хамилтън на Уайтхед. — Но сте пропуснали два документа. И ние ги намерихме.

Уайтхед поклати глава. Очевидно потресен от разкритието.

Но Елън осъзна, че разбира се, би трябвало да е добър лъжец, добър актьор. Нямаше как да не е.

Тя се бе оставила да я подлъже с това държане в стил „Фред Макмъри“, най-добрия приятел на всички. Но сега нямаше да успее.

— И после започнахте деликатно да намеквате, че на Тим Бийчъм не може да се вярва — каза тя. — И това свърши работа. Хванах се.

— Младежът, който ме следеше от Франкфурт и беше в парка и бара — каза Бетси. — Този, за когото ви казах. Отидохте да говорите с него. Бях благодарна, че решихте проблема толкова лесно. Сега знам как го направихте. Той беше ваш човек.

— Не.

— Тогава ли заснехте бележката, която Елън ми даде? — попита Бетси. — Не сте отпратили младежа. Казали сте му да отиде в кабинета на държавния секретар и да го претърси, докато бях с вас в бара. Казали сте му да потърси нещо лично. Нещо, което да изпратите на Шах, за да изплашите Елън.

— Ваша идея ли беше, или на Шах? — попита Елън.

— Нищо от това не се е случило.

Отричанията му обаче ставаха все по-слаби и неубедителни със затягането на примката около врата му.

— Бетси, онази рейнджърка още ли е при теб? — попита Елън.

— Да, оставих я в коридора отвън.

Елън се обърна към президента:

— Отвън чака една армейска рейнджърка…

— Капитан Дениз Фелън — каза Бетси. — Тя е негов човек. Арестувайте и нея.

— За бога, това е прекалено — възкликна Уайтхед. — Капитан Фелън е заслужил ветеран. Рискувала е живота си за родината. Не можете да ѝ причините това. Тя няма нищо общо.

— Но вие признавате, че имате? — попита Уилямс и когато генерал Уайтхед не отговори, кимна на един от агентите на Сикрет Сървис. — Арестувайте капитан Фелън.

Уайтхед си пое дълбоко дъх и явно осъзна, че няма изход. Беше в капан. Фелън почти със сигурност щеше да признае всичко в замяна на по-леко наказание.

— Чакайте малко — каза Бийчъм, който едва сега започваше да осъзнава какво става. — Само за да сме наясно. Мислехте, че съм предател? Че работя за Башир Шах? Без никакви доказателства? Само на намеци?

— Така беше и съжалявам, Тим — каза Елън.

— Съжалявате ли? — възкликна Бийчъм, почти крещейки. Възмутен. — Съжалявате?

— Противният ви характер също не помага — отбеляза Бетси. Елън стисна устни. Силно.

— Защо? — попита Уилямс, като се втренчи в Бърт Уайтхед. — За бога, генерале, защо го направихте?

— Не съм го направил. Не бих направил такова нещо.

Уайтхед беше намръщен, явно мислеше трескаво. Стратегът не се отказваше. Отчаяно се опитваше да намери вратичка.

Но нямаше. Колкото и да се гърчеше, той беше в капан и го знаеше.

— Пари — каза Бийчъм. — Мотивът винаги са парите. Колко ви платиха за смъртта на толкова много невинни хора? За да дадете ядрена бомба на враговете ни? Колко, генерал Уайтхед? — Погледна президента. — Ще накарам моите хора да проверят офшорните сметки. Обзалагам се, че ще намерим парите там.

Уайтхед остана втренчен в Елън, като само за миг премести очи към Бетси.

— Капитан Фелън няма нищо общо — повтори тихо.

— А ти, копеле, опитал си се да ме натопиш! Да хвърлиш вината върху мен! — Бийчъм преминаваше от ярост към истерия. — Посветих живота си, за да служа на тази страна, а ти се опитваш да ме омажеш с лайната си?

Уайтхед се обърна, замахна с неочаквана бързина и с едно рязко движение повали Бийчъм на килима. Седна на гърдите му и започна да го налага с юмруци в лицето, докато директорът на вътрешното разузнаване крещеше и напразно се опитваше да се предпази.

Агентите от Сикрет Сървис реагираха след секунди, но това беше достатъчно, за да може генералът, обучен в специалните части, да причини сериозни поражения на другия мъж.

Двама агенти закриха президента с телата си, а други двама се нахвърлиха върху генерала. Единият го удари с пистолет в лицето, събори го от Бийчъм и го повали на земята. Замаян.

Затиснаха го с колене и насочиха пистолети в главата му.

Елън инстинктивно прегърна Бетси в закрилнически жест. Избута я назад. Както майка би направила с дете, за да го предпази от връхлитаща кола.

Дъг Уилямс се изправи и изтупа дрехите си.

Вдигнаха Уайтхед на крака, лицето му бе разкървавено.

— Всичко свърши, Бърт — каза Уилямс. — Нищо няма да спечелите, ако не ни кажете всичко. Трябва да знаем какво планира Шах. Коя е целта?

Тишина.

— Кой купува ядрени технологии? Талибаните ли? „Ал Кайда“? Колко са напреднали? Къде работят?

Тишина.

— Къде са бомбите? Кажете ни! — изкрещя президентът и направи крачка към Уайтхед, сякаш щеше да го нападне.

Един агент помогна на Тим Бийчъм да се изправи на крака, сложи го да седне на едно кресло и му подаде кърпичка. Носът на директора на вътрешното разузнаване бе счупен и кръвта капеше върху белия килим.

Уайтхед се обърна към Елън:

— Аз свърших моята част от работата.

— О, боже мой — прошепна Бетси. — Той призна. До този момент…

— Какво? — Елън се втренчи в Бърт Уайтхед. — Трябва да ни кажете какво сте направили.

— „Дали съм свършил, питаш ти, ще кажа: Не, не съм — изрече той, като гледаше Бетси. — Защото има още дъно.“

Думите увиснаха в ужасяващата тишина, която след няколко секунди бе нарушена от президента.

— Отведете го. Искам да бъде разпитан. Трябва да разберем какво знае. Тим, отидете на лекар.

Когато повечето излишни хора излязоха от Овалния кабинет, Дъг Уилямс се отпусна тежко на стола зад бюрото си и се втренчи в разпечатките. Проклетите бележки.

— Никога не съм си представял…

Вдигна очи и даде знак на Елън и Бетси да седнат.

После отново се изправи. Бавно. Като съсипан човек.

Приближи се до Пийт Хамилтън, хвана го за ръката и го поведе към вратата.

— Благодаря ви за помощта. Дайте ми няколко дни и след това бих искал да говорим отново.

— Аз не гласувах за вас, господин президент.

Уилямс се усмихна мрачно и понижи глас:

— Почти съм сигурен, че и те не са.

Кимна към държавния секретар и съветничката ѝ.

Но на лицето му нямаше и следа от забавление. Само смазваща тревога.

— Успех, господин президент. Ако мога да съм ви полезен с нещо друго…

— Благодаря. И нито дума на никого.

— Разбира се.

Когато Хамилтън излезе, Уилямс се върна на бюрото си.

— Изминахте целия този път от Техеран, за да ми кажете за генерал Уайтхед?

Докато той говореше с Хамилтън, Елън бе проверила телефона си. Нищо. Все още нищо от Катрин. Нищо от Гил.

Сега безпокойството ѝ клонеше към паника.

Но трябваше да се съсредоточи. Да запази хладнокръвие.

Бетси хвана ръката ѝ и прошепна:

— Добре ли си?

— Катрин и Гил. Нито дума от тях.

Бетси стисна ръката ѝ. Елън се обърна към Уилямс:

— Трябваше да знаете за генерал Уайтхед, господин президент, а не можех да рискувам съобщението ми да бъде засечено.

— Мислите ли, че има други замесени освен рейнджърката?

— Напълно е възможно.

— Това да не би да е опит за преврат?

Лицето му беше бледо, но поне, помисли си Елън, сега бе готов за най-лошото.

— Не знам.

Тя се замисли. Наистина ли беше готов? Ако тези ядрени бомби избухнат, избият стотици, хиляди, а може би и стотици хиляди, и унищожат няколко големи американски града, щеше да настъпи хаос. И гняв.

И след като се възстановеше някакво подобие на ред, щеше да има основателни призиви за търсене на отговорност. За отговори. И призиви за отмъщение.

И не само срещу терористите, които са извършили атентатите, но и срещу администрацията, която не е успяла да ги спре.

Фактът, че всичко е започнало при Ерик Дън, щеше да се изгуби в суматохата.

Елън смяташе Дън за глупак, но не мислеше, че е луд. Едва ли имаше пръст в тази конспирация. Други искаха да се възползват от хаоса. От войната. Като сменят управлението. Паразитите и слугите, които се бяха размножили неимоверно при Дън и все още бяха сред тях.

Може би това наистина беше опит за преврат.

Дъг Уилямс видя, че държавният секретар се колебае.

— Ще изкопчим тази информация от Уайтхед — заяви той.

— Съмнявам се. Но има и нещо друго. Нещо, което също трябваше да ви кажа насаме.

Президентът погледна Бетси.

— Тя знае — каза Елън. — Дъщеря ми и синът ми също. Но те са единствените. Гил получи информацията.

Вратата на Овалния кабинет се отвори и Барб Стенхаузър влезе. Спря след няколко крачки, когато видя кървавите петна на килима.

— Току-що чух. Вярно ли е?

— Моля те, остави ни насаме, Барб — каза Уилямс. — Ще те извикам, когато имам нужда от теб.

Стенхаузър стоеше като вцепенена. Но дали от това, което бе чула по коридорите за генерал Уайтхед, или от отношението на президента към нея?

Тя премести поглед от Уилямс към Елън Адамс и после към Бетси Джеймисън. Погледът ѝ беше студен. Леден.

— Какво става?

— Ако обичаш, Барб — каза Уилямс и в гласа му прозвуча предупреждение, че не иска да повтаря още веднъж.

Когато тя излезе, президентът се наведе напред.

— Кажете, госпожо държавен секретар.

И Елън му каза.

Глава 31

— Хайде да си починем тук — каза Акбар.

Спря и погледна през ръба към дъното на ждрелото под тях.

Гил спря, благодарен, че спътникът му се грижеше за него и за болния му крак. Спускането, макар и по-щадящо за дишането, беше много по-трудно за нараняванията му. Всички тези неравности и хлъзгави камъни.

— Не — каза той. — Трябва да слезем. Час по-скоро. Трябва да се свържа с майка си.

— Какво ти каза Хамза? Изглеждаш много разтревожен.

— О, нали го знаеш. Голям е паникьор.

Акбар се засмя.

— Да. Известен е с това. Всички патани са такива.

— Бях ядосан, защото или не можеше, или не искаше да ми каже нищо. Мисля, че знае нещо за Шах, но не мога да твърдя със сигурност. Той беше последната ми надежда. Трябва да сляза, за да кажа на майка ми, че не съм открил нищо.

— Не ѝ ли писа вчера? Нали взе назаем телефона ми.

— Писах ѝ, но се надявах, че Хамза ще размисли до сутринта и ще ми каже нещо полезно, което да ѝ съобщя. Но той не ми каза нищо.

Акбар погледна внимателно спътника си. Своя приятел. Е, както се оказваше, не близък приятел.

— Много жалко. Да биеш целия този път за нищо. — Акбар му даде знак да мине напред. — Ти върви първи.

— Всъщност мисля, че ще е по-добре, ако ти вървиш пред мен. Ако кракът ми откаже, ще мога да се подпра на теб.

— Сега кой е паникьор?

Все пак Акбар продължи напред. Това малко усложняваше задачата му, защото Гил щеше да види какво ще се случи. Ударът с нож в гърба винаги вършеше по-добра работа. Както и блъсването отзад в пропастта.

И после ужасеното лице на бившия му приятел нямаше да го преследва. Макар че Акбар подозираше, че съвестта му ще се успокои веднага щом видеше новата си кола.

Когато зави зад една скална издатина, където пътеката се стесняваше и беше покрита с камъчета от сипеите, той спря, обърна се и протегна ръце към Гил.

Американецът го погледна объркано за момент. Но само за част от секундата.

Направи крачка назад и удари раната си в скалата.

Изкрещя от болка и кракът му се подкоси. Инстинктивно протегна ръка и сграбчи Акбар за дългата дреха, като го повлече надолу със себе си.

Когато падна, изпусна Акбар и изпълзя настрани, като трескаво бръкна с дясната си ръка в джоба на робата си. Където Хамза скришно бе пуснал пистолет.

— Какво правиш? — изкрещя, когато Акбар се надигна на четири крака и запълзя след него.

Очите на Гил се разшириха. Акбар не каза нищо, но дългото извито острие в ръката му бе красноречив отговор.

— По дяволите — измърмори Гил и зарови още по-отчаяно в джоба си. Но в широката дреха не беше толкова лесно да намериш каквото и да било.

Той загреба шепа камъчета и пръст и ги хвърли в лицето на Акбар. Това почти не забави нападателя.

Гил риташе яростно, но Акбар, добре обучен в ръкопашен бой от дългогодишното воюване с муджахидините, го хвана за обувката и я извъртя. Американецът изкрещя от болка и ужас, когато цялото му тяло се усука настрани.

Беше като теле, вързано на въже. Напълно безпомощен. Сгърчи се и закрещя в очакване ножът да пререже гърлото му. После, за свой ужас, разбра какво прави Акбар. Влачеше го към ръба. За да изглежда, че се е подхлъзнал и е паднал. Злополука. Не убийство.

— Не, не!

Хлъзгаше се през ръба. Тежките обувки го теглеха надолу. Случваше се на забавен каданс, като в кошмар, в който се опитваше да избяга, но не можеше.

Протегна ръце и трескаво започна да дере камъните в опит да намери опора. Да открие нещо, каквото и да е, за което да се хване.

Но беше късно. Вече не можеше да се задържи.

Всеки момент щеше да набере скорост и да излети през ръба, размахвайки безпомощно ръце във въздуха.

И после…

Ноктите му деряха пръстта, пръстите му се разкъсаха и оставиха кървава следа.

В този момент проехтя изстрел. Само един. С периферното си зрение Гил видя някакъв силует, размазано петно, да изпада зад ръба.

Но проблемите му не свършиха дотук. Той продължаваше да се плъзга надолу. Усилията му станаха още по-отчаяни, още по-трескаво дереше земята с пръсти.

Изведнъж усети как нечия ръка го сграбчи за яката и спря пързалянето му.

Изтегли го нагоре.

След като се озова на равно място, Гил се просна на земята, задъхан и разплакан. Не можеше да спре да трепери. Накрая вдигна глава. Лицето му бе омазано с кал и сълзи.

— Сега кой е паникьор? — попита Хамза.

— Мамка му. Ти как…?

— Как знаех ли? Не знаех. Но никога не съм имал доверие на това копеленце. Винаги е правил само това, от което може да извлече изгода. Най-често пари. Продаваше пленени оръжия на черния пазар, за да ги върне на бойците, от които сме ги взели. Беше мръсник.

— Защо не ми каза?

— Откъде да знам, че поддържаш контакти с този боклук?

— За кого работеше? — попита Гил.

Но се досети.

— За Шах ли? О, боже. Ако Акбар работи за него, това означава, че Шах знае, че съм тук. Че съм приказвал с теб. — Докато Гил говореше, Хамза кимаше. — Ще се досети, че ти си ми дал информацията.

— Може и да не е така. Тук лоялността е нещо… — Хамза огледа пустинния пейзаж. — … относително. Акбар може да е работил за всеки. Със сигурност е знаел, че информацията за всички срещи на сина на американския държавен секретар е ценна.

— Но това не беше само информация. Някой му е платил да ме убие.

— Така изглежда.

— Затова ми даде пистолета.

Гил опипа оръжието в джоба си.

— Да, макар че не ти послужи много. Чух какво му каза. Ти го излъга. Каза му, че не съм ти дал информация. Защо? Подозираше ли го?

Гил погледна през ръба проснатото долу потрошено тяло.

Дали го подозираше? Поклати глава.

— Не. Просто по природа съм предпазлив. Колкото по-малко хора знаят, толкова по-добре.

Хамза също погледна през скалата към човека, когото току-що бе убил.

— Изненадах се, когато ви видях заедно в лагера.

Фразата звучеше познато. На Гил му трябваше секунда, за да се досети откъде.

— „Имах среща с него в Самара.“ — Когато приятелят му го погледна неразбиращо, Гил добави: — Това е цитат от една стара месопотамска поема. За невъзможността да измамиш смъртта.

— Изглежда, досега я измами два пъти. Питам се къде ли е решила да те срещне най-сетне? — Хамза се наведе и взе нещо от пътеката. — Това изпадна от джоба му. — Подаде на Гил мобилен телефон и ключовете за колата.

Но запази дългия, изкривен нож.

— На твое място бих стоял далеч от Самара.

Докато се спускаше накуцвайки от планината, Гил имаше странното чувство, че смъртта не го следва, а е останала зад него.

Че срещата ѝ беше с Хамза. Че е завел смъртта право при него.

И от последния поглед на приятеля си осъзна, че Хамза подозира същото.

Като даде на Гилгамеш тази информация, Хамза Лъва даде и живота си. И смъртта, в образа на Башир Шах, щеше да го вземе.

По пътя надолу Гил постоянно проверяваше телефона на Акбар за покритие. Горе, в лагера, имаше сигнал, но в долините и пещерите? Нищо.

Добра се до колата и потегли към зле охраняваната граница и изровените селски пътища, водещи към Пакистан.

Сега планът му беше да се върне във Вашингтон. Искаше час по-скоро да се прибере у дома. За да бъде подръка, за да помага. Но щеше да мине през Франкфурт, за да върне парите на добрата медицинска сестра и да потърси Анахита.

От момента на отвличането си бе позволил на страха да издигне стена около него и гледаше света от тази крепост. В безопасност, независим и самотен. Но нищо повече. Когато се подхлъзна към ръба на пропастта, тази крепост се срути. Сега, след като получи още един шанс, би било грях, ако позволи на страха да открадне още от ценното време, което можеше да прекара с Ана. Ако срещнеше смъртта си, в сърцето му щеше да има любов, а не страх.

Когато седна до братовчедка си в пещерата, Анахита забеляза, че Захара се е настанила възможно най-далеч от баща си, до Катрин Адамс. Двете млади иранки се прегърнаха.

След като оръжията бяха свалени, Фарад — или Махмуд — ги поведе по почти невидим страничен проход до голяма пещерна зала. Там им каза да оставят фенерите си по средата на каменен кръг, където подът на пещерата бе почернял от огън, угаснал преди десетки хиляди години.

Седнаха на камъни, дотъркаляни на това място от отдавна мъртви и превърнали се в прах ръце.

Дали някакво бедствие бе накарало тези хора да напуснат дома си? Или това беше място за празнуване? За ритуал? Убежище? Дали се бяха скрили тук, дълбоко в пещерите, вярвайки, че са в безопасност?

Както сега вярваха Анахита и другите.

Но дали все пак нещо не ги беше намерило?

Тя погледна рисунките, покриващи стените и дори тавана. В приглушената трептяща светлина на керосиновите лампи рисунките се движеха, сякаш ловът бе в разгара си. На една сцена изглеждаше, че грамадната котка, която преследваха, се е обърнала. И сега тя преследваше ловците.

Това ли беше станало? Дали звярът бе намерил тези първобитни хора?

Анахита знаеше, че въображението ѝ взема връх и това не е хубаво. Особено когато действителността беше достатъчно плашеща.

Тя се втренчи през групичката осветени от лампите хора към чичо си от другата страна на кръга. Досега не ѝ бе казал нито дума, но я гледаше, сякаш беше враг. Сякаш тя бе подмамила дъщеря му да направи нещо, което не е трябвало.

И в резултат на това бе принудила и него да стори непоправимото.

Д-р Ахмади обаче се опитваше да говори на Захара, като при всяка възможност я молеше да му прости. Да разбере защо я беше предал.

В един момент се разплака и посегна към ръката ѝ, но тя се дръпна към Анахита и Катрин и го остави отново сам и безутешен.

Ядреният физик седеше, обхванал главата си с ръце, и Анахита си спомни нещо, казано от Айнщайн: „Не знам с какви оръжия ще се води третата световна война, но четвъртата със сигурност ще се води с тояги и камъни“.

Но Айнщайн не беше съвсем искрен. Той много добре знаеше, както и тези, които сега седяха в този кръг, кое ще ги върне в каменната ера.

И никой не знаеше това по-добре от бащата на много от тези оръжия. Д-р Бехнам Ахмади.

— „Сега станах смърт… — прошепна Анахита думите на Робърт Опенхаймер, цитирал «Бхагавад гита». — Унищожителят на светове“.

„Може би — помисли си тя, като гледаше чичо си — трябва да свикнем да живеем в пещери.“

Катрин погледна Чарлз Бойнтън, който се бе притиснал към нея. За да я защити ли? — запита се тя. Но знаеше отговора.

Той се надяваше тя да го защити.

Катрин почти започваше да се привързва към този мъж.

— Все едно сме в Овалния кабинет — прошепна, като кимна към наредените в кръг хора в пещерата.

Той се усмихна.

— Невероятна прилика.

Фарад се изкашля и всички погледи се обърнаха към него.

— Моят агент от МОИС ми каза да посрещна американците и да ги доведа тук. И да им кажа всичко, което знам.

Катрин затвори очи за момент. Значи майка ѝ или знаеше, или подозираше, че това е планът на аятолаха. Но тя трябваше да измисли как да ги изведе от Техеран сами, за да получат необходимата информация за Шах, така че никой друг да не разбере.

И със сигурност без знанието на руснаците.

Дестинацията нямаше значение, стига никой да не ги проследеше.

Хитър ход от страна на майка ѝ. Хитър ход от страна на аятолаха.

Фарад погледна в мрака, който ги заобикаляше, после — отново събралите се.

— Не ми казаха за… — Посочи с ръка наоколо. — … всички вас.

— Има ли значение? — попита Катрин.

— Може да има. Ако някой ги е проследил. — Очевидно се страхуваше. Очите му шареха напред-назад. — Защо сте тук?

— Казаха ни да дойдем и да ги доведем — отговори най-старшият войник. — И да ги предадем. Всички без него. Той трябва да се върне с нас.

Посочи д-р Ахмади, който вдигна глава.

— Защо тогава трябваше да го водите? — попита Бойнтън.

Войникът се усмихна.

— Казаха ли ви защо сте тук?

— Вижте какво — заговори раздразнено Катрин. — Колкото по-скоро ни кажете какво знаете, толкова по-бързо всички ще си тръгнем.

Тревогата ѝ се засили. Ако на този мъж му бе наредено да им даде информация и очевидно бързаше да го направи и да се прибира, за какво беше тази закуска? Защо трябваше да си губи времето да им сервира храна?

Сега изглеждаше, че протака. Чакаше някого. Но ако не Анахита и другите, тогава кого?

— Къде работят истинските учени? — попита Катрин.

— Истински учени? — не разбра Бойнтън. — За какво говорите?

Тя не искаше да губи ценно време с обяснение за съобщението на Гил. Цялото ѝ внимание беше насочено към Фарад.

— В Пакистан, на границата с Афганистан, има изоставена фабрика — каза той, като зашепна.

Всички в кръга се наведоха напред и напрегнаха слух. Катрин, чието въображение се бе развихрило, си представи как изображенията по стените се завъртат. И се навеждат към тях. Сякаш надушваха по-едър дивеч. Сякаш надушваха свежа кръв.

— Руската мафия продава материали и оборудване на Шах и ги изпраща там от повече от година — продължи Фарад.

— Вече са създали най-малко три бомби — каза Катрин и Фарад я погледна изненадан от информираността ѝ.

Той кимна.

— Мамка му — каза Бойнтън.

— Къде са? — попита Катрин.

— Не знам. Единственото, което знам, е, че са били изпратени за Щатите с контейнеровози преди две седмици.

— Мили боже! — възкликна Бойнтън. — В Съединените щати има ядрени бомби?

Скочи на крака и се надвеси над Фарад.

— Къде? Знаеш, нали? Къде са?

Когато Фарад поклати глава, Бойнтън замахна с юмрук и го повали от камъка на земята. Американският бюрократ, макар и значително по-едър и с няколко години по-млад от иранеца, не можеше да се мери с жилавия мъж, обучен в ръкопашен бой. Най-ожесточената борба, която Чарлз Бойнтън бе водил, беше с кафемашината в Държавния департамент.

И дори тогава бе изгубил.

Преди да се опомни, Бойнтън се озова приклещен в мъртва хватка.

— Стига — нареди Катрин. — Нямаме време за това.

Изблъска Фарад, който ѝ хвърли гневен поглед и за миг изглеждаше, че ще я удари. Но се отдръпна и пусна Бойнтън, който се олюля, като се държеше за гърлото.

— Седнете — нареди Катрин и двамата се подчиниха. Тя също се върна на мястото си и се наведе към Фарад. — Били ли сте в тази фабрика?

Той отново се огледа, после леко кимна.

— Доставих нещо в сандъци. Не знам какво беше.

— Кажете ми къде е.

— Провинция Баджаур, близо до Киткот. Стара циментова фабрика. Но никога няма да стигнете дотам. Талибаните са навсякъде.

— Кой знае къде са заложени бомбите? В кои градове и къде?

— Доктор Шах.

— И? Още кой? Не ги е доставял сам.

— Всеки във фабриката трябва да знае. Те са подготвили доставката. А в САЩ има хора, които ги закарват на място. Но не знам кои са. Единственото, което знам, е това, което чух.

— И какво е то?

— Само слухове. Вижте, Башир Шах е като митична личност. Около него се създават всякакви фантастични истории. Че бил на стотици години. Че можел да те убие само с поглед.

— Че той е Ажи Дахака — вметна Анахита.

Фарад пребледня от ужас и кимна.

— Искам факти, а не легенди — настоя Катрин. — Хайде.

Забеляза, че пламъците в газените лампи, чиито стъклени тръби бяха вдигнати, затрептяха. Усети леко течение.

Достатъчно, за да я накара да настръхне.

Това беше, помисли си, само ефект от споменаването на Шах. Плод на въображението ѝ.

Но пламъчетата очевидно трепереха. Другите също започнаха да забелязват.

— Кажете — каза Катрин, като понижи глас, но тонът ѝ стана по-настоятелен.

Очите на Фарад се разшириха, а войниците вдигнаха автоматите. Завъртяха се към мрака зад тях.

Първият куршум улучи Фарад в гърдите.

С рязко движение Катрин повали Захара и Бойнтън и в същото време самата тя залегна на земята, като се опита да се скрие зад камъните, докато куршумите свистяха и рикошираха из залата.

Видя как Чарлз Бойнтън пропълзя до Фарад, грабна пистолета му и се наведе над него. Умиращият промълви няколко думи, а после изкашля кръв в лицето на американеца.

Бойнтън погледна Катрин с ужасени очи.

Фарад беше мъртъв. И други, включително един от войниците, които ги охраняваха, също бяха убити.

— Захара! — извика доктор Ахмади, опитвайки се да надвика гърмежите.

Останалият жив войник зае позиция в една пукнатина на стената на пещерата и стреля в мрака.

Катрин знаеше, че трябва да се махнат от светлината. Или още по-добре, трябваше да махнат светлината от себе си.

Тя събра кураж.

Анахита, която я наблюдаваше, се досети за намерението ѝ и се приготви.

При следващата порция стрелба от страна на охраняващия ги войник двете жени скочиха в каменния кръг, грабнаха газените лампи и ги метнаха в мрака. Натам, откъдето идваше вражеският огън. После се хвърлиха на земята и залегнаха.

Единият войник беше застрелян и лежеше подпрян на стената, но агентката бе пропълзяла до него и беше взела автомата му.

Когато лампите паднаха на земята и избухнаха, нападателите изведнъж се откроиха на светлината.

— Блядь — изкрещя единият на руски. Това беше последното, което успя да каже, преди агентката да стреля. „Мамка му!“

Бойнтън също насочи пистолета си към тях и откри огън.

Насред пороя от изстрели Катрин се беше свила зад камъните и сега лежеше закрила главата си с ръце.

Когато всичко свърши, тя бавно вдигна глава.

Във въздуха висеше пелена от задушлив дим. Когато той се разсея, пред тях се откри кървава баня.

— Тате?

Катрин и Анахита се обърнаха и видяха Захара да пълзи към баща си, който лежеше проснат по гръб, с разперени ръце. Улучен от откос автоматична стрелба, докато се е опитвал да се добере до дъщеря си.

— Тате?

Захара стигна до него и коленичи.

Катрин искаше да отиде при нея, но Анахита я спря.

— Дай ѝ минутка.

Фарад също беше мъртъв, както и войниците, които ги бяха охранявали, и двамата американски тайни агенти.

— Чарлз — каза Катрин, като се приближи до Бойнтън, който бе останал без сили и седеше на земята като малко дете. Дете с пистолет. — Добре ли сте? Ранен ли сте?

Коленичи и внимателно взе оръжието от ръката му.

Той я погледна. Долната му устна и брадичката му трепереха.

— Мисля, че убих някого.

Тя хвана ръката му.

— Нямахте друг избор. Трябваше.

— Може би просто е ранен.

— Да, може би.

Катрин извади салфетка, навлажни я със слюнка и изтри съсирената кръв на Фарад от лицето му.

— Той каза… — промълви Бойнтън, като погледна Фарад, който гледаше нагоре като хипнотизиран от великолепните първобитни рисунки на тавана на пещерата. — Каза: „Белият дом“.

— Какво?

— Каза: „Белият дом“. Какво може да означава това?

Глава 32

Очите на президента Уилямс бяха ясни, съсредоточени. Внимателно попиваше всичко, което чуваше.

С всяка дума, изречена от Елън, ръцете му бавно се свиваха в юмруци — толкова силно, че Бетси си помисли, че скоро ще започнат да кървят. Ноктите му, впити в плътта, щяха да оставят прорези.

Учените, загинали в автобусите, бяха фалшиви цели. Истинските ядрени физици, много по-опитни от другите, работеха за Шах в продължение на година или повече.

Шах беше освободен и бе ускорил разработването на ядрена програма за талибаните и „Ал Кайда“. Някои елементи в Пакистан и Русия знаеха за това.

Бяха създали най-малко три бомби, които вече бяха заложени в американски градове. И готови да избухнат всеки момент.

Но не се знаеше къде. Не се знаеше кога. Не се знаеше колко са големи.

— Това ли е? — попита Уилямс. Когато Елън Адамс кимна, той натисна един бутон и Барб Стенхаузър се появи. — Кажете на вицепрезидента да вземе „Еър Форс 2“, да отиде в комплекса „Шайен Маунтин“ в Колорадо Спрингс и там да чака допълнителни указания.

— Да, господин президент.

Началничката на кабинета му го погледна шокирано, но излезе, без да задава въпроси.

Той отново се обърна към Елън.

— И всичко това беше разкрито от сина ви?

Елън се подготви да чуе намек, дори пряко обвинение: как би могъл Гил да знае, ако не беше замесен? Ако не беше станал той самият радикален ислямист, докато е бил в плен? Всички знаеха, че е приел исляма. Той обичаше Близкия изток въпреки случилото се.

Как можеха да вярват на информацията му?

— Той е смел мъж — каза Дъг Уилямс. — Моля, благодарете му от мое име, когато го видите. Сега имаме нужда от повече информация.

— Мисля, че великият аятолах се опита да ми даде още.

— Защо му е да го прави?

— Защото е загрижен за приемствеността на властта, за бъдещето на Иран и не иска да премине от негови ръце в ръцете на врага или под контрола на руснаците. Не иска и американска намеса. Но вижда тесен път напред. Където лъвът и мишката си сътрудничат.

— Моля?

— Няма значение. Това е една стара басня.

Президентът кимна. Не му трябваше да чува баснята, за да разбере.

— Ако спрем Шах, това ще е от полза и за нас, и за тях.

— Но аятолах Хосрави не може да допусне да се разбере, че той ми е дал тази информация. Оставих дъщеря си Катрин и Чарлз Бойнтън с надеждата, че той все пак иска да ни съдейства. Аятолахът арестува една от моите служителки. Анахита Дахир.

— Тази, която получи предупредителното съобщение? — спомни си президентът.

— Да. — Сега не беше необходимо да му казва за семейните ѝ връзки, помисли си Елън. — И после ме изгони от Иран.

— Ще предупредя нашите хора в швейцарското посолство в Техеран, че наша служителка е задържана незаконно.

— Не, моля ви, недейте.

Ръката му, която вече се протягаше към телефона, спря.

— Защо?

— Мисля, че аятолахът направи това, за да им даде информация.

— Но защо не на вас?

— Би било твърде очевидно. Трябваше да ме изгони от Иран. Знаеше, че всички чужди шпиони…

— Руснаците…

— Или пакистанците, или хората на Шах… ще ме следят. Сега ще си помислят, че съм била унижена…

— Аха — измърмори Уилямс, като направи гримаса.

— … и няма да се усъмнят, когато дъщеря ми и Бойнтън останат, за да се опитат да освободят служителката ни.

— Но казахте, че са останали, за да получат информацията, която аятолахът иска да ни даде. Каква е тази информация?

— Не знам.

— Дори не знаете с какво е свързана. Рискувате много, Елън.

„Всъщност всичко“ — помисли си тя, но не го каза.

— Да, залогът е голям.

— Откриха ли нещо?

Елън въздъхна.

— Нямам връзка с тях от часове.

Дъг Уилямс прехапа устни и кимна кратко.

— Трябва да разберем къде са заложени тези бомби. И къде ги правят.

— Съгласна съм, господин президент. Съмнявам се, че генерал Уайтхед ще ви каже, макар да мисля, че знае.

— Ще му изтръгнем информацията с всички средства.

Елън, която се ужасяваше от жестокостите на „интензивните разпити“, сега установи, че напълно приема етиката на целесъобразността. Ако с мъчения можеха да изтръгнат от някого информация, която ще спаси хиляди животи, тя нямаше нищо против.

После сведе очи към ръцете си, с преплетени пръсти и побелели от стискане кокалчета, в скута си.

— Какво има? — попита Бетси.

Елън вдигна очи и срещна погледа на приятелката си. Бетси въздъхна с разбиране.

— Не можеш да го направиш, нали? Целта не оправдава средствата…

— Целта се определя от средствата — заяви Елън. Погледна Дъг Уилямс. — Има по-добри, по-бързи начини от изтезанията. Знаем, че когато е подложен на мъчения, човек е готов да каже всичко, за да ги спре. Не е задължително да е истината. Освен това Уайтхед ще издържи твърде дълго. Трябва да претърсим къщата му. Той не би пазил тази информация в кабинета си в Пентагона и се съмнявам, че би я държал на компютъра си. Трябва да има записки някъде у дома си.

Уилямс вдигна телефона.

— Къде е Тим Бийчъм?

— В болница, господин президент. Носът му е счупен. Скоро трябва да го изпишат.

— Нямаме време. Извикайте заместника му. Веднага.

— Бих искала да отида с тях — каза Елън, като се изправи.

— Вървете — отговори Уилямс. — И ме дръжте в течение. Ще се свържа с нашите съюзници. Да видим какво могат да разберат техните разузнавателни служби за другите учени, работещи за Шах.

С вой на сирени кортежът тръгна към Бетесда. Елън проверяваше телефона си през цялото време.

Страхът беше почти непоносим. Ами ако никога повече не получеше новина от тях? Ами ако се окажеше, че е изпратила децата си на смърт? И никога не разбере какво се е случило с тях?

Може би трябваше да се обади на Азиз в Техеран. Иранският външен министър можеше да изпрати хора в Белуджистан, в пещерите. Да провери…

Но тя се спря.

Трябваше да даде на Катрин малко повече време. Ако се обадеше на Азиз, щеше да провали всичко.

Затова си наложи да се съсредоточи върху предстоящата задача.

Как да открият информацията, която генерал Уайтхед е скрил.

— Каза ли ти нещо? — за стотен път попита Елън. — Нещо, което може да помогне?

Бетси разрови мозъка си.

— Нищо освен шибаните стихове. И те няма да помогнат.

Начинът, по който бе цитирал Джон Дън, беше плашещ. За втори път.

Приближиха се по алеята до голяма къща, заобиколена с декоративна дървена ограда, с тавански капандури на покрива и просторна веранда с люлеещи се столове отпред.

Фактът, че изглеждаше толкова типично, почти стереотипно по американски, разгневи Елън още повече. Усети как жлъчката се надига в стомаха ѝ.

Двама агенти похлопаха на входната врата, други заобиколиха отзад.

Точно когато се канеха да разбият вратата, една жена отвори. Прошарената ѝ коса беше красиво оформена в проста, но класическа прическа. Носеше панталон и копринена блуза.

Елегантна, помисли си Елън, но не претенциозна.

— Какво има? Какво става? — попита тя.

Тонът ѝ беше почти заповеден, но не съвсем. Когато я изблъскаха настрани, попита:

— Къде е Бърт?

Погледна зад тях, търсейки съпруга си. Погледът ѝ се спря на американския държавен секретар.

Госпожа Уайтхед държеше за нашийника голямо куче, което изглеждаше изнервено и объркано. От вътрешността на къщата се чу детски плач.

— Какво става?

— Отдръпнете се — нареди един от агентите, докато я избутваше.

Елън кимна на Бетси, която хвана госпожа Уайтхед за ръката и я поведе към звука от плачещото дете.

Агентите вече бяха навсякъде. Сваляха книги от рафтовете, обръщаха кресла и дивани. Смъкваха картини от стените. В къщата, красива и уютна само преди няколко минути, настъпи пълен хаос. И ставаше все по-лошо.

Бетси заведе съпругата на генерала в кухнята, а Елън намери кабинета, където заместник-директорът на вътрешното разузнаване и няколко други служители вече извършваха претърсване.

Стаята беше голяма и светла, с огромни прозорци, гледащи към градината зад къщата, където висеше импровизирана детска люлка. Представляваше просто дебела дървена дъска с въже, завързано за долния клон на един дъб.

На тревата се търкаляше детска топка.

Стените на кабинета бяха покрити от пода до тавана с библиотеки, доскоро пълни с книги и снимки в рамки, които сега агентите сваляха, преглеждаха и хвърляха на пода.

В стаята нямаше медали и награди.

Само снимки на деца и внуци. На Бърт Уайтхед и жена му. На приятели. На бойни другари.

Докато около нея бушуваше тази вихрушка, държавният секретар Адамс стоеше облегната на стената. Чудеше се.

Какво бе накарало този човек да стори това? Да предаде родината? Да убива свои сънародници? Една от ядрените бомби почти със сигурност беше заложена във Вашингтон. Почти със сигурност в Белия дом.

Президентът също го осъзнаваше и затова изпрати вицепрезидента и министрите, с изключение на Елън, на безопасно място. Взривът и последствията от него щяха да засегнат район с десетки километри радиус. Да изгорят и облъчат всичко по пътя си.

Какво се беше случило с Бърт Уайтхед? Ако заговорът с терористите беше отговорът, какъв, по дяволите, беше въпросът?

Елън намери Бетси в кухнята, където други агенти разпитваха госпожа Уайтхед и дъщеря ѝ.

Постоя минута-две на вратата, докато жените отговаряха на пороя от въпроси, а детето плачеше и се мяташе в ръцете на майка си.

— Бихте ли ни оставили, моля? — каза Елън на агентите.

Те я погледнаха раздразнено, после се изправиха.

— Бих искала да говоря с госпожа Уайтхед и дъщеря ѝ насаме.

— Не можем да позволим това.

— Знаете ли коя съм?

— Да, госпожо държавен секретар.

— Добре. Пътувах цяла нощ от болничното легло на сина си във Франкфурт, за да съм тук сега — заяви тя, като само малко изопачи истината. — Мисля, че ще можете да ни дадете няколко минути.

Агентите се спогледаха, очевидно недоволни. Но излязоха.

Преди да седне, Елън погледна плачещото дете и каза на дъщерята:

— Може да го изведете. На свеж въздух.

— Мамо?

Госпожа Уайтхед кимна леко. Когато дъщерята и внукът излязоха, Елън седна и погледна внимателно жената. Беше видимо, че в душата ѝ се борят гняв, страх и недоумение.

Елън също беше объркана. Госпожа Уайтхед ѝ се стори позната. Но откъде?

После се сети.

— Вие не сте госпожа Уайтхед, нали?

Бетси вдигна вежди, но не каза нищо.

— Съм, когато съм у дома.

— Вие сте професор Марта Тиърни. Преподавате английска литература в Джорджтаун.

На една от книгите, изсипани на пода в кабинета, Елън бе видяла лицето на тази жена. Авторска снимка, макар и правена преди много години. Книгата бе озаглавена „Крале и отчаяни мъже“, по стихотворението на Джон Дън. Биография на поета метафизик.

— Защо съпругът ви постоянно цитира: „Дали съм свършил, питаш ти, ще кажа: «Не, не съм»“?

— „Защото има още дъно“ — завърши стиха професор Тиърни. — Това е игра на думи. Аз съм специалист по Дън. И покрай мен Бърт също до голяма степен е такъв. Мисля, че харесва този цитат.

— Да, но защо?

— Не знам. Не ми е казвал. Не сте дошли, за да си говорим за поезия, госпожо държавен секретар. Кажете ми какво става. Къде е съпругът ми?

— Ако дългогодишният семеен живот с вас го е направил специалист по Дън — каза Елън, — това означава ли, че вие сте експерт по национална сигурност?

— Искам адвокат — заяви професор Тиърни. — И искам да говоря с Бърт.

— Аз не съм полицай и не сте арестувана. Моля ви да ни помогнете. Да помогнете на родината си.

— Тогава трябва да знам какво става.

— Не. Трябва да отговорите на нашите въпроси. — Елън понижи гласа и тона си. — Знам, че е шокиращо. Знам, че е плашещо. Моля ви само да ни кажете всичко, което има нужда да знаем.

Професор Тиърни замълча, после кимна.

— Ще помогна с каквото мога. Кажете ми, Бърт добре ли е?

— Съпругът ви споменавал ли е името Башир Шах?

— Търговеца на оръжие. Да. Преди няколко дни. Каза, че са го освободили от домашен арест.

— Казал ви е това?

— Това държавна тайна ли е? — попита професор Тиърни.

Елън се замисли.

— Не, едва ли.

— Бърт никога, никога не би ми казал нещо такова, ако е секретно.

— Значи е бил изненадан от освобождаването на Шах?

— Беше шокиран. И по-ядосан, отколкото съм го виждала от много време.

Елън беше изкушена да ѝ повярва, но разбира се, тези хора, тези предатели, бяха майстори на измамата. Използваха склонността на хората да вярват в най-лошото, но да отхвърлят катастрофалното.

Ако генерал Уайтхед е бил ядосан, беше не защото Шах е бил освободен, а защото американските му колеги са разбрали.

— Къде държи личните си документи съпругът ви? — попита Елън.

След кратка пауза професор Тиърни каза:

— Зад библиотеката, която е най-близо до вратата на кабинета, има сейф.

Елън скочи на крака.

— Каква е комбинацията?

— Нека да дойда. Аз ще го отворя.

— Не. Трябва ни комбинацията.

Двете жени се втренчиха една в друга и накрая професорката ѝ каза шифъра и обясни:

— Това са рождените дати на нашите деца.

Елън излезе и се върна след няколко минути.

— Да вървим — каза на Бетси.

Когато се качиха в колата и потеглиха обратно към Вашингтон, Бетси попита:

— Е? Какво имаше в сейфа?

— Нищо освен удостоверенията за раждане на децата. Ще бъдат анализирани, в случай че има нещо скрито в тях, но…

Бетси забеляза, че Елън не си е тръгнала с празни ръце. Стискаше книгата на професор Тиърни.

Крале и отчаяни мъже.

„И жени“ — помисли си Бетси.

Само веднъж, докато пресичаше границата с Пакистан, Гил намери покритие. Спря и бързо написа съобщение на майка си.

Не беше безопасно да седи в кола, спряна отстрани на пътя, и затова не се бави повече. След като изпрати съобщението, продължи към летището, докъдето оставаха още няколко часа път.

— Аз ще отида — каза Анахита.

— Ще дойда с теб — настоя Захара. — Баща ми. Трябва…

Седяха до колата, с която Фарад беше закарал Катрин и Бойнтън.

Но ключовете ги нямаше. Осъзнаха, че още са у него.

Катрин, която също бе изгубила внезапно баща си, разбра. Кимна кратко.

— Върви, но не се бави. Бог знае кой още идва насам. Явно някой е казал на руснаците за срещата ни.

— Фарад — каза Бойнтън. — Той играеше за всички страни.

Катрин даде на Анахита пистолета, който Бойнтън бе взел от убития, и заръча:

— Побързай.

Братовчедките, толкова сходни по физика и движения, заедно се изкачиха по склона към входа на пещерата. Когато влязоха, хукнаха по познатите коридори към мъждукането на счупените газени лампи.

Още не се бяха отдалечили от входа обаче, когато Захара спря и вдигна ръка. Ана застана до нея. В напрежение. Всичките ѝ сетива вибрираха.

И тогава тя също ги чу.

Гласове. Говорещи на руски.

— По дяволите. Мамка му, мамка му.

Погледна назад към входа на пещерата. После към слабата светлина, откъдето се чуваха гневните, груби гласове.

Нямаха избор. Ключовете им трябваха.

Ана клекна и бавно запълзя към пещерната зала. Около входа в далечния край на помещението се движеха тъмни, разкривени сенки. Тя погледна Захара, която стоеше втренчена в трупа на баща си. Той лежеше там, където бе паднал, частично скрит зад камъните.

— Върви — прошепна Ана. — Но побързай.

Не знаеше какво толкова важно трябваше да направи Захара, но сега не беше моментът да го обсъждат.

Ана пропълзя до Фарад и като положи усилие да погледне кървавия труп, го претърси и намери ключовете.

Внимателно, много внимателно ги измъкна, като се стараеше да не вдига шум.

Стисна ги здраво в юмрук и погледна Захара точно в момента, в който братовчедка ѝ целуна баща си по челото и после изпълзя назад на четири крака.

Бяха стигнали до входа на прохода към главната галерия на пещерата, когато чуха вик. И бяха осветени от фенер.

Братовчедките се обърнаха и хукнаха да бягат. Без да поглеждат назад. Без да си правят труда да се крият. Бягаха през галерията към мястото, където слънцето светеше през тесен процеп, блестящ като острие на нож.

Чуваха зад гърба си стъпки и крясъци.

Когато изпълзяха навън, Ана извика на Катрин и Бойнтън:

— Има още. Видяха ни.

— Идват — изкрещя Захара, като пълзеше и се пързаляше надолу по склона.

Катрин изтича да ги пресрещне и грабна ключовете от Анахита.

— Качвайте се!

Не се налагаше да ги убеждава. Когато колата потегли, чуха изстрели зад гърба си. Ана свали стъклото и отговори на огъня. Напосоки.

Никога не беше държала пистолет, камо ли пък да стреля. Но това беше достатъчно, за да накара двамата мъже на входа на пещерата да залегнат.

Катрин натисна газта. Ана погледна назад и мъжете вече не се виждаха.

Знаеше, че няма да е задълго. Катрин също знаеше. Всички знаеха.

Щяха да ги преследват.

Бойнтън намери стари карти, разхвърляни на задната седалка, и се опита да разбере къде се намират и къде отиват.

— Телефонът ми е без батерия — каза Катрин, като с мъка успяваше да задържи старата кола на пътя. — Трябва да кажем на мама какво каза Фарад за физиците на Шах. Чарлз?

— Това правя — каза Бойнтън, като се опитваше да се освободи от картата.

Захара я дръпна от ръцете му и той най-сетне намери телефона си.

Батерията беше на червено. Оставаха три минути заряд.

Той пишеше бързо, но губеше ценни секунди, за да поправя печатните грешки. Нямаше време за грешка.

Натисна бутона „Изпращане“ и издиша с облекчение.

— Къде отиваме? — попита Ана.

В далечината зад тях се появи облак прах. Никой не ѝ отговори. Те едва знаеха къде са, да не говорим къде биха могли да отидат.

— Спрете, моля — каза Елън и агентът от дипломатическата охрана, който караше, се подчини.

— Госпожо държавен секретар? — попита Стив от предната дясна седалка, като се обърна, за да я погледне.

Но тя мълчеше, четеше и препрочиташе двете съобщения, които се бяха получили почти едновременно.

Първото от Гил, от телефона на онзи Акбар, казваше, че тръгва за Вашингтон през Франкфурт.

После от Чарлз Бойнтън.

Елън си пое дълбоко дъх, после се наведе напред и каза на шофьора:

— Трябва да стигнем до Белия дом. Карайте колкото бързо можете.

— Слушам.

Той включи сирената и мигащите лампи и потегли с бясна скорост по улиците.

— Ел? — попита Бетси. — Какво има?

— Катрин и Бойнтън са получили информацията. Знаем къде се правят бомбите.

— О, слава богу. Знаем ли къде са заложени? В кои градове?

— Не, но ще разберем веднага щом нахлуем във фабриката. Гил също писа. Тръгнал е насам. Казах му да не го прави.

Бетси кимна и се опита да си придаде вид, сякаш знае, че косата ѝ гори, но се опитва да го игнорира.

— Поне са в безопасност.

— Не съвсем… — измънка Елън. От съобщението на Чарлз ставаше ясно, че далеч не са в безопасност. — Би ли потърсила на картата скалните рисунки от Сараван? Това е в провинция Систан-Белуджистан в Иран.

Докато го правеше на телефона си, Бетси попита:

— Защо?

— Защото изпратих Катрин и Бойнтън там.

— За да ги предпазиш от опасност?

— Не точно.

Когато Бетси отвори картата на тази част на Иран на телефона си, Елън погледна и прокара с пръст линия през границата между Иран и Пакистан. После изпрати съобщение на сина си.

Гил чу дзънкане и спря, за да прочете отговора на майка си.

После бързо погледна картата.

— По дяволите!

Замисли се за момент, след което изпрати отговор.

Елън вече виждаше купола на Капитолия, когато получи съобщението на Гил.

Препрати го на Бойнтън, като добави няколко думи от себе си.

После се облегна на седалката и се замисли.

Телефонът на Бойнтън имаше заряд само за още една минута, когато съобщението от началничката му се получи.

— Химикалка и хартия, бързо — извика той и като грабна картата от Захара, надраска трескаво няколко думи, преди телефонът му да се изключи напълно.

— Пакистан — каза на другите. — Трябва да отидем в Пакистан.

— Луд ли сте? — попита Захара. — Аз съм иранка. Може да ни убият.

— Онези там със сигурност ще го направят — каза Анахита, като посочи облака прах, който се приближаваше зад тях, сякаш ги преследваше Тасманийският дявол от анимационното филмче.

Чарлз се наведе напред и каза на Катрин:

— Брат ви е в Пакистан. Може да ни посрещне. Той има приятели и връзки там. Имам името на града. Близо е до границата. Просто трябва да преминем.

Катрин погледна в огледалото. Прашният вихър ги настигаше.

Докато Захара и Анахита се опитваха да измислят по-добър начин да стигнат до границата, Чарлз Бойнтън се облегна и се втренчи напред.

Нещо го притесняваше. Нещо, което бе забравил. И изведнъж си спомни. Извади бързо телефона и натисна силно копчето, но нямаше заряд. Батерията беше паднала съвсем.

Беше забравил да каже на държавния секретар Адамс какво бе промълвил Фарад, преди да издъхне.

Белият дом.

Глава 33

Елън и Бетси едва успяха да влязат в Овалния кабинет, когато президентът Уилямс попита:

— Намерихте ли нещо?

— В къщата на Уайтхед — не, но Катрин и Чарлз Бойнтън разбраха къде Шах е настанил физиците. Почти сигурни са, че там ще намерим и информация къде са скрити бомбите.

— Слава богу. Къде е това място?

— В Пакистан, близо до афганистанската граница.

Тя му каза точната информация.

— Сигурно не е трудно да се намери — отбеляза той. — Изоставена циментова фабрика в пакистанската провинция Баджаур, близо до Киткот — повтори два пъти, за да се увери, че е разбрал правилно.

Когато Елън кимна, президентът натисна бутона на интеркома.

— Извикайте генерал Уайтхед… — започна и замълча.

— Господин президент, генералът… — напомни Стенхаузър.

— Да, забравих. Извикайте командващия на специалните части в Ситуационната зала. Веднага. И Тим Бийчъм също да дойде. Той излезе ли от болницата?

— Току-що получих съобщение от него, господин президент. Отива в Лондон за срещата на разузнавателните служби. Да му кажа ли да се върне?

— Не — намеси се Елън и когато президентът я погледна въпросително, обясни: — Важно е да присъства на срещата в Лондон.

Уилямс присви очи, но каза по интеркома:

— Не, Барб. Нека да върви. — После събра документите от бюрото си и се обърна към Елън: — Елате с мен.

— Извинявайте, господин президент, но искам разрешение да отида в Пакистан, за да се срещна с министър-председателя. Мисля, че е време да сложим край на това.

— Както се справихте с иранците ли, Елън?

— Нали получихме информацията.

— С цената на арестуването на наша служителка и вашето изгонване от страната.

— Получихме информацията — повтори тя. — Беше грозно, беше нестандартно, но успяхме.

— Само че можем ли да ѝ вярваме?

— Питате дали можем да вярваме на дъщеря ми?

— За бога, Елън, стига толкова. Допуснах грешка с Гил. Съжалявам. Трябваше да се намеся, за да го освободим от похитителите.

Елън очакваше повече.

Всички онези месеци, дни, часове, минути. Всяка болезнена секунда се бе подготвяла за новината, че синът ѝ е обезглавен.

Подготвяше се да види снимките. Кадрите.

Колкото и да се стараеше да го избегне, изображенията щяха да бъдат на всяка първа страница, във всяка новинарска емисия. Във всеки сайт.

Майката на Гил щеше да бъде заслепена завинаги от тази гледка. Този образ щеше да засенчи всичко останало, което някога бе видяла и щеше да види, до края на живота ѝ.

А човекът, който можеше да спаси Гил от тези мъчения, да спаси нея, сега съжаляваше!

Тя предпочете да не казва нищо. Стоеше мълчаливо в Овалния кабинет и се опитваше да си поеме дъх. Втренчена в президента на САЩ. И искаше да го нарани. Както той бе наранил сина ѝ. Както я накара да страда.

— Представете си — каза най-накрая, — че бяха обезглавили вашия син.

— Но Гил не беше обезглавен.

— О, беше. Всяка нощ и всеки ден в мислите ми.

Досега Дъг Уилямс не си беше дал сметка за това. Сега си представи сцената. Собствения си син коленичил на земята. Мръсен. Уплашен.

С дълго острие, опряно в гърлото му.

Той се втренчи шокирано в Елън. След няколко дълги секунди прошепна:

— Съжалявам.

И този път личеше, че говори искрено. Това не беше целесъобразно политическо извинение, предназначено да поправи някоя незначителна грешка. Това бяха думи, изтръгнати от дълбините на душата.

Той наистина съжаляваше.

Беше достатъчно умен, за да не я моли за прошка. Никога нямаше да я получи и не би трябвало.

— Елън, не се съмнявам в сина ви и дъщеря ви, но се съмнявам в техните източници.

— Тези хора жертваха живота си, за да ни осигурят информация. Това е единственото, което имаме. Трябва да го приемем. Трябва да отида в Исламабад; и да пристигна с цялата показност и демонстрация на сила, които сме в състояние да покажем. Най-малкото, трябва да отвлека вниманието им, докато вие планирате и провеждате нападението.

— Дори не искам да знам какво имате предвид под „отвличане на вниманието“ — каза президентът, докато бързаха по широкия коридор, при което Елън подтичваше, за да не изостава от дългите му крачки.

— Но… — каза тя.

Уилямс спря и я погледна.

— Какво има сега?

Тя си пое дълбоко дъх.

— Искам да се отбия и да говоря с Ерик Дън.

— Във Флорида? Защо?

— За да разбера какво знае.

— Мислите ли, че бившият президент стои зад това? — попита Уилямс. — Вижте, не изпитвам никакво уважение към този човек, но не мога да си представя, че наистина ще допусне взривяването на ядрени бомби в американски градове.

— Аз също, но може да знае нещо, без дори да го осъзнава.

Бетси, която слушаше всичко това, си спомни известната фраза на президента Рейгън по време на изслушването във връзка със скандала „Иран-Контра“.

Какво не знаеше и кога разбра, че не го знае?

Това, което Ерик Дън не знаеше, можеше да запълни цял архив.

След като получиха съгласието на Уилямс и се отправиха към „Еър Форс 3“, Бетси погледна книгата, която Елън все още носеше със себе си.

„Крале и отчаяни мъже“ на професор Тиърни. Биографията на Джон Дън.

Бетси се облегна на седалката и се замисли за предстоящата схватка. „Защото има още дъно…“ — помисли си тя.

Тази мисъл я накара да подскочи.

— За бога, Ел, точно това каза Уайтхед. Това говореше през цялото време. „Дън“. А не „дъно“. Игра на думи. Джон Дън използва много такива. Уайтхед също. Затова си взела книгата, затова отиваме при Ерик Дън. Защото това ни каза Бърт Уайтхед.

— Да.

— Но сигурно е някакъв трик. Праща ни за зелен хайвер. Ерик Дън или не знае нищо, или знае нещо, но никога не би ни казал. Уайтхед ни разиграва, опитва се да ни разсее. Психологическа война.

— Може би — призна Елън.

Наведе се напред и помоли агентите от охраната да направят отклонение през дома на Тим Бийчъм в Джорджтаун.

— Не казаха ли, че отива в Лондон? — попита Бетси.

— Да — отговори Елън и не добави нищо повече.

След като стигнаха, икономката потвърди, че директорът на вътрешното разузнаване е заминал, а госпожа Бийчъм и двамата им синове са отишли на вилата им в Юта.

Веднага щом самолетът им излетя за Флорида, Елън попита Бетси:

— Защо Бърт Уайтхед е все още във Вашингтон?

— Ами задържан е в стаята за разпити в Белия дом против волята му. Може би затова.

— А защо Тим Бийчъм не е там?

— Защото е на среща на ръководителите на разузнавателните служби в Лондон, за да получи повече информация. Ти сама каза, че е важно да бъде там.

— Така е.

— За какво мислиш? — попита Бетси.

Но Елън не отговори. Беше дълбоко вглъбена в мислите си. Изгубена в мислите си.

След като се издигнаха на височина за летене, компютърът на бюрото на Елън изпиука със сигнал за получено съобщение. Президентът стартира видеовръзка. Елън почука върху дисплея пред себе си и лицето на Дъг Уилямс се появи на него.

Тя погледна Бетси, която се усмихна и излезе от кабината. Беше строго секретно. Дори съветникът на държавния секретар не можеше да присъства.

— Тук съм, господин президент — каза Елън.

— Добре. Събрахме се.

Уилямс кимна към генералите, събрани около масата при него. Така започна най-важното съвещание в живота им.

Как да вкарат американските специални части в онази изоставена циментова фабрика, за да спрат производството на ядрени оръжия и най-важното, да разберат къде вече са заложени.

Изглеждаше, като че ли за стотен път през днешния ден срещу Катрин Адамс бе насочен автомат.

И тя осъзна, че това вече не я впечатлява.

През последните двайсет и пет километра, докато приближаваха с трескава скорост границата между Иран и Пакистан, Катрин репетираше какво ще каже. Обсъждаха го с другите, особено с Чарлз.

Как да преминат. И как да се уверят, че преследвачите им няма да ги последват.

— Твърдите, че сте дъщеря на американския държавен секретар? — попита пакистанският граничар.

Анахита преведе и Катрин кимна. Той държеше паспорта ѝ и този на Бойнтън. Останалите нямаха нито паспорти, нито каквито и да било други документи.

По причини, които Катрин дори не се опитваше да разгадае, пакистанската гранична полиция смяташе техните паспорти за много по-подозрителни от липсата на други документи.

— Защо пресичате пакистанската граница? Каква е целта ви?

— Безопасност — отговори Бойнтън. — Знам, че вашият министър-председател много ще се ядоса, ако разбере, че дъщерята и началникът на кабинета на американския държавен секретар са били ранени или убити, защото не сте ни пуснали. Това ще бъде политическа и лична трагедия. За него и за вас.

— Но — каза Катрин, като се обърна към объркания и развълнуван граничар — можете ли да си представите колко щастлив ще бъде той, когато му кажем как сте спасили живота ни? Как се казвате?

Анахита записа името.

Бойнтън посочи приближаващия облак прах.

— Тази кола е пълна с членове на руската мафия. Те са тези, които трябва да спрете. Америка е вашият съюзник, а не Русия.

Друг граничар се показа от кабинката и показа на колегата си някакъв телефон. Каквото и да беше съобщението, то изглежда, потвърждаваше самоличността им.

Чарлз Бойнтън се втренчи в телефона, изкушен да помоли да го използва. Колкото повече мислеше за това, толкова по-важно изглеждаше да каже на държавния секретар Адамс за думите на Фарад, изречени с последен дъх, сякаш написани с кръв.

Белият дом.

Но дори ако пакистанският охранител му беше дал телефона си, Бойнтън нямаше да може да го използва, за да изпрати съобщение до личния и криптиран мобилен телефон на американския държавен секретар. Въпреки това Чарлз продължаваше да го гледа като умиращ от глад сочна пържола.

— А те?

Граничарят посочи с автомата си Анахита и Захара.

— Иран не е приятелска страна. Тези жени нямат никакви документи. Не мога да ги пусна да минат границата.

Това беше опасността. Граничарите да се съгласят да пуснат Катрин и Бойнтън, но не и останалите.

— Е, след като нямат документи — каза Катрин, — откъде знаете, че не са пакистанки?

— Не са.

— Може да са. Вижте какво, няма да тръгнем без приятелките си, така че решавайте. Иранки или пакистанки? Ще ни пуснете ли, за което ще се отличите? Или ще ни спрете и ще си навлечете куп неприятности?

— Служим в заставата на границата с Иран, госпожо — каза вторият граничар на добър английски, като им подаде паспортите. — Колко по-лошо може да стане?

— Имате и граница с Афганистан, нали? — отбеляза Чарлз. — Там едва ли е курорт.

Мъжът сви рамене.

— Ще се изненадате. — Но видя, че това не ги впечатли. — Носите ли алкохол? Тютюн? — Те поклатиха глави. — Огнестрелни оръжия?

Погледна право към пистолета в скута на Ана.

Те отново поклатиха глави и той им махна да преминат. Не от любов към САЩ, а от страх от собствения си министър-председател. И от афганистанската граница.

На тръгване го чуха да мърмори:

— Проклети американци. — Но без злоба, а почти с възхищение. Почти.

На Катрин не ѝ пукаше.

Този регион, всъщност цялата неясно очертана граница, беше миш-маш от фракции и племенни връзки. От вековни вражди. От объркани, фрагментирани, сложни съюзи. Почти никой от тези съюзи не беше със САЩ. Но не обичаха и Русия.

Катрин запали колата и когато потегляха, видя в огледалото облака от прах, приближаващ границата.

От задната седалка чу тихо мърморене.

Захара държеше броеница и на всяко мънисто шепнеше:

— Alhamdulillah.

Анахита се присъедини към молитвата ѝ.

Броеницата беше изтъркана, мънистата лъщяха леко, полирани от пръстите на д-р Ахмади, който бе повтарял тази молитва по много пъти на ден през целия си живот. Захара бе рискувала живота си, за да я вземе. За спомен от обичания си баща. Въпреки това, което бе направил. Една ужасна грешка не можеше да заличи цял живот преданост.

— Alhamdulillah.

Докато преминаваха през забутани градчета и села на път към мястото на срещата с Гил, първо Бойнтън, след това и Катрин започнаха да им пригласят, докато цялата очукана кола не зажужа от тази дума. Повтаряна безброй пъти. Внушаваща някакво подобие на спокойствие.

Alhamdulillah.

Слава на Аллах!

Слава на Бога, помисли си Катрин. Сега оставаше само да намерят Гил.

Елън гледаше как командирът на специалните части изучава триизмерната топографска карта на региона Баджаур в Пакистан. Той умело въртеше изображението, изследваше го, манипулираше го, търсеше.

— През далечната 2008 г. в Баджаур имаше битка. — Командирът увеличи изображението и го премести. — Пакистанските сили се опитваха да изтласкат талибаните от региона. В крайна сметка победиха, но беше жестоко. Пакистанците се сражаваха смело, самоотвержено. Голяма трагедия е, че талибаните са се върнали. — Вдигна очи към президента. — Тогава имахме съветници там. Разузнавачи и военни. Бърт Уайтхед беше сред тях. Тогава беше полковник. Той познава региона. Необходим ни е тук, господин президент.

— Генерал Уайтхед е необходим другаде — заяви Уилямс.

Военните в стаята размениха погледи. Явно бяха чули слуховете.

— Значи е вярно? — попита един от тях.

— Продължавайте — каза президентът. — Трябва да намерим тази фабрика. Как ще го направим?

Така ли бе започнало всичко? — запита се Елън. Дали убежденията на полковник Уайтхед се бяха пропукали, докато ожесточените боеве са се разгръщали в планините, долините и пещерите?

Дали през годините бе видял твърде много? Дали е бил принуден да прави твърде много неща, които съвестта не му е позволявала? Дали е бил принуден да мълчи, докато пред очите му са се извършвали действия, които е намирал за отвратителни?

Дали бе видял твърде много млади мъже и жени да загиват, докато други извличат изгода от това? Дали пукнатината в полковник Уайтхед се бе разраствала бавно, с течение на времето, докато се е превърнала в пропаст в генерал Уайтхед?

Елън извади телефона си, намери „битката в Баджаур“ и видя, че кодовото ѝ название беше „операция Лъвско сърце“.

Дали лъвът бе избягал от капана, но бе оставил сърцето си в плен?

Тя изключи телефона и се съсредоточи върху това, което се случваше във Вашингтон, в Ситуационната зала. Елън не беше експерт по военна тактика. Нейната работа беше да замаже положението, след като пакистанците разберат, че САЩ са извършили тайна военна операция в страната им без официално разрешение и са заловили, а може би и убили пакистански граждани.

Ако имаха късмет, помисли си тя, Башир Шах щеше да е сред мъртвите.

Но се съмняваше. Как можеш да убиеш Ажи Дахака?

Тя се съсредоточи върху картата, върху неравния, почти непроходим терен. Там, където Елън и Уилямс виждаха села, планински вериги и реки, генералите виждаха нещо друго. Виждаха стратегически възможности и смъртоносни капани. Виждаха площадки за кацане на хеликоптери и приземяване на парашутисти. И виждаха как тези войници можеха да бъдат унищожени още преди обувките им да докоснат земята.

— Ще отнеме време, господин президент — каза най-старшият генерал.

— Нямаме време.

Уилямс погледна държавния секретар Адамс на екрана. Тя кимна. Трябваше да се направи.

— Казах ви, че терористите използват тази фабрика, за да създават ядрени оръжия за талибаните — продължи той. — Но има и нещо друго.

„Защото има още дъно“ — помисли си Елън.

— Имаме разузнавателни данни, според които вече са създали три ядрени устройства и са ги заложили в американски градове.

Генералите, които допреди това стояха сведени над картата, като един се изправиха и се втренчиха в президента. За момент изгубили дар слово.

Като че ли сега се отвори бездна, разделяща тази стая от останалия свят. Непреодолимата пропаст от неведение до знание.

— Трябва да стигнем до тази фабрика — настоя Уилямс. — За да спрем учените, но най-вече да разберем къде са скрити бомбите.

— Трябва да се обадя на жена си — каза един от офицерите, като се отправи към вратата. — Да ѝ кажа да вземе децата и да се махат от Вашингтон.

— Съпругът ми и дъщерите ми — каза една жена и също тръгна към изхода.

Уилямс кимна на агентите от Сикрет Сървис, стоящи до вратата, и те направиха крачка напред.

— Никой няма да излезе от тази стая, докато нямаме план. Имаме само един шанс и трябва да го използваме до няколко часа.

Елън гледаше сцената и мислите ѝ препускаха трескаво. Тя се опита да ги укроти, знаейки къде отива.

Бе изминала половината път и се страхуваше да измине останалата част. Но сега го направи.

— Госпожо държавен секретар — чу се гласът на пилота от високоговорителя. — Имаме разрешение за кацане на летището в Палм Бийч. Ще бъдем на земята след седем минути. Трябва да прекъсна връзката.

— Не — отсече тя, след което добави с по-мек тон: — Съжалявам, но не може. Трябва ми още време. Ако трябва, направете още една обиколка.

— Не мога. Нямам разрешение от контролната кула…

— Тогава поискайте. Трябват ми още пет минути.

Последва пауза.

— Имате ги.

Когато „Еър Форс 3“ направи заход за още една обиколка, Елън проговори за първи път от началото на срещата.

— Господин президент, трябва да говоря с вас. Насаме.

— Тъкмо…

— Моля ви. Спешно е.

След като приключи разговора с президента и каза на пилота, че може да кацне, Елън погледна палмите и океана, блестящи на ярката слънчева светлина, и си помисли за грубо скованата люлка и футболната топка. И снимките. И бялата дървена ограда.

Спомни си майките и бащите зад бариерата във Франкфурт, държащи снимки на изчезналите си деца. Докато гледаше леко повдигащия се от вятъра червен килим, опънат на асфалта, се замисли за Катрин и Гил, някъде в Пакистан.

Елън Адамс мислеше за крале и отчаяни мъже. И се питаше дали не е допуснала най-жестоката грешка в живота си. Във всеки живот.

Глава 34

Кортежът на държавния секретар Адамс пристигна пред високата златна порта на имението на Ерик Дън във Флорида.

Въпреки че той знаеше за идването им, въпреки че личната му охрана видя отдалеч как кортежът им се приближава по дългата алея, пак ги накара да чакат.

Държавният секретар Адамс се усмихна и се опита да се държи любезно, когато охраната, всъщност частната милиция на Дън, поиска личната ѝ карта.

Не бързаха да ѝ я върнат. Незабелязано от хората на Дън коляното на Елън подскачаше нагоре и надолу, докато Бетси съчиняваше истински шедьовър от ругатни.

Стив Ковалски, командирът на охраната на държавния секретар и дългогодишен ветеран в службата, се обърна от предната седалка и погледна впечатлено г-жа Клийвър, докато тя съчетаваше и спрягаше думи, нямащи никаква съчетаемост и спрегаемост в нормалния език. Превръщаше съществителните имена в глаголи, а глаголите в нещо съвсем ново и резултатът беше едновременно гротескен и убийствено смешен. Това бе демонстрация на лингвистична виртуозност, каквато охранителят не си беше представял, че е възможна. А беше служил в Морската пехота.

Беше ясно, че макар да се възхищаваше на държавния секретар Адамс, той изпитваше истинско благоговение пред нейната съветничка.

По пътя от летището до имението гледаха пресконференция, която Ерик Дън бе дал, докато те бяха в самолета. Беше я свикал, след като му бяха съобщили, че отиват при него.

Единствената цел, изглежда, беше да хвърли кал върху сина на държавния секретар Адамс. Като не само намекваше, но открито обвиняваше Гил Бахар в съпричастност с атентатите в Лондон, Париж и Франкфурт. Че бил станал радикален ислямист. Че влияел на майка си и може би дори настройвал държавния секретар срещу Съединените американски щати. Страна, заяви той, като жестикулираше енергично, която сега била отслабена заради смяната на властта. Страна, управлявана от радикали, социалисти, терористи, поддръжници на абортите, предатели и глупаци.

— Можете да влезете — каза охраната. Носеше емблема, която Елън разпозна от докладите, които беше чела за крайнодесните организации.

— Сикрет Сървис вече не охранява ли бившия президент? — попита Елън, докато джипът ѝ се приближаваше към къщата, подобна на замък.

— Теоретично, да — отговори Ковалски. — Но той използва частна охрана. Подозира, че Сикрет Сървис са част от Дълбоката държава.

— Е, ако това означава дълбока лоялност към Съединените щати и институцията президент, а не към конкретния човек, който я заема, тогава той е прав — коментира Елън.

Преди да влезе, тя отново погледна телефона си. Все още нищо от Катрин, Гил или Бойнтън. И нищо от президента.

След като предаде телефона си на шефа на охраната, тя слезе от колата. После с Бетси застанаха пред огромната двойна врата и зачакаха да се отвори.

И чакаха. Чакаха.

Барманът в „Извън протокола“ погледна тревожно Пийт Хамилтън, който влезе в полутъмния салон и седна на столче пред бара.

— Нали ти казах да не идваш повече — измърмори той.

Но младият мъж изглеждаше някак променен. Някак по-съсредоточен. Очите — по-ярки. Дрехите — по-чисти. Косата му — по-сресана.

— Какво се е случило с теб? — попита барманът.

— В какъв смисъл?

Барманът наклони глава, изгледа Пийт и за своя изненада осъзна, че съчувства на този млад мъж. Четири години бе наблюдавал бавното му, болезнено съсипване. Съжаляваше хлапето.

Политиката на всяко ниво можеше да бъде жестока. А тук, във Вашингтон, беше безмилостна. И този младеж бе изпратен на позорния стълб. Бичуван и изправен на кладата, за да изгори.

Но сега, внезапно и неочаквано, Пийт Хамилтън отново изглеждаше в отлична форма. Отново здрав. Само след ден. Невероятно е какво може да направи за човека един душ и комплект чисти дрехи.

Барманът беше твърде отдавна в този занаят, за да се остави да бъде измамен. Това беше лустро, нищо повече.

— Едно уиски — каза Пийт.

— Получаваш само газирана вода.

Барманът пусна парче лайм във високата чаша и я сложи на поставката с карикатура на държавния секретар Адамс.

Пийт се усмихна и се огледа.

Никой не му обръщаше внимание. Знаеше, че може би е грешка — бяха му казали да се прибере направо вкъщи и му предстоеше още много работа в търсене на доказателства срещу Уайтхед и съучастниците му в Белия дом.

Но искаше да чуе какво се говори тук, в недрата на властта.

Очаквано, основната тема, единствената тема, беше Бърт Уайтхед и ширещите се слухове, че председателят на началник-щабовете е бил арестуван.

Не беше ясно по какво обвинение.

Най-голямата група клиенти се бяха събрали около млада жена, която току-що бе влязла. Пийт не я беше виждал по-рано в бара, но сега я разпозна от онези минути в ранния следобед, докато чакаше да влезе в Овалния кабинет. Секретарката на началничката на кабинета на президента Уилямс.

Тя забеляза, че я гледа, и му се усмихна. Той се усмихна в отговор. Може би, помисли си, взе чашата си и се приближи, сега щеше да му излезе късметът.

Не се замисли защо в разгара на най-голямата криза, пред която бе изправена страната, секретарката на Барб Стенхаузър ще ходи на бар.

Не се замисли, че може би го е проследила.

И не му хрумна, че това може да се окаже много, много лош късмет.

Президентът Уилямс излезе от Ситуационната зала и се върна половин час по-късно, след като даде предварително планирана пресконференция.

Знаеше, че ако я отмени, ще изглежда подозрително. Пресконференцията продължи само десет минути. През останалото време бе свършил нещо друго.

Журналистите зададоха няколко въпроса за генерал Уайтхед, но бяха плахи. Буреносните облаци се бяха сгъстили, но все още нищо не падаше от тях. Чуваше се само далечен шум.

— Какво измислихте? — попита Уилямс, като се присъедини към генералите, събрани около картата.

Те вече имаха два плана.

— Не сме уверени в никой от двата, господин президент — каза началникът на специалните части. — Но това е най-доброто, което можем да измислим за толкова кратък срок. Ако имахме повече време…

— Нямаме — заяви Уилямс. — Всъщност имаме все по-малко време.

Той изслуша предложенията им.

— Какви са шансовете за успех?

— Според оценките двайсет процента за първия план и дванайсет за втория. Ако талибаните са се укрепили толкова добре, колкото се съобщава, тогава е почти сигурно, че екипът ни дори няма да стигне до земята.

— Можем да бомбардираме фабриката — каза един от генералите.

— Звучи съблазнително — призна президентът. — Но ако има други бомби, рискуваме да ги взривим. И така ще унищожим всяка информация, която може да имат за разположението на другите три бомби в САЩ. Сега това е най-важното.

— Няма ли друг начин да получите информация?

— Ако имаше, щяхме вече да я имаме. — Президентът се наведе над картата. — Може би е глупаво, но виждам друга възможност. Да предположим, че кацнем тук…

Посочи място, което генералите не бяха взели предвид.

— Теренът е твърде суров — каза един от тях.

— Но има плато. Достатъчно голямо, за да кацнат няколко хеликоптера.

— Откъде знаете, че има плато? — попита един, като се наведе по-близо.

— Очевидно е.

Уилямс завъртя триизмерното изображение и увеличи мащаба. Наистина, имаше равна площадка. Не голяма, но имаше.

— Извинете, господин президент, но каква полза ще имаме? Това е на десет километра от фабриката. Никога няма да стигнат дотам.

— Няма нужда да стигат. Това е за отвличане на вниманието. Можем да ги подкрепим с въздушни удари, така че да разсейват талибанските бойци, докато истинските ни сили атакуват фабриката.

Те го погледнаха като полудял.

— Но това е лудост — възкликна заместник-председателят на началник-щабовете. — Ще ги избият на мига.

— Не и ако отвлечем вниманието. Ако талибаните са заети другаде. Възможно е, нали? — Уилямс огледа изпитателно лицата им. — Няколко часа преди нападението ще разпространим слухове чрез нашата мрежа от информатори, че сме научили за присъствието на талибани в района и може би планираме атака. Това ще ги разсее. Нападението ще бъде достатъчно далеч, за да не заподозрат, че истинската цел е фабриката, но все пак в сърцето на територията, контролирана от талибаните, така че ще изглежда правдоподобно. Дори ще говоря с премиера Белингтън във Великобритания. Може да го организираме като атака на техните Специални въздушни сили за отмъщение след експлозията в Лондон. Така ще е още по-правдоподобно и ще отвлече вниманието от нас.

Генералите се спогледаха смутено.

— Възможно ли е? — настоя Уилямс.

Настъпи тишина.

— Възможно ли е! — изкрещя той.

— Дайте ни половин час, господин президент — каза действащият председател на началник-щабовете.

— Двайсет минути. — Уилямс тръгна към вратата. — И тогава искам специалният отряд вече да е във въздуха. Ще обсъждате подробностите, докато пътуват.

Когато затвори вратата след себе си, Уилямс се подпря на касата, затвори очи и закри лицето си с ръце, като прошепна:

— Какво направих?

— Крале и отчаяни мъже — прошепна Бетси, докато вървяха през огромния вестибюл и оглеждаха красивото обзавеждане, което би било прекрасно, ако беше в истински дворец, а не в този паметник на грандоманията.

— Президентът ви чака на терасата — каза секретарката на Дън.

Всъщност имаше няколко тераси в италиански стил, водещи до басейн с олимпийски размери с фонтан в средата.

Което го правеше едновременно впечатляващ и неизползваем за истинско плуване.

Всичко това бе заобиколено от добре поддържани тревни площи и градини.

И в самия край на имението започваше океанът. След това — нищо…

Елън си помисли, че за Ерик Дън светът свършваше там, където свършваше собственият му имот. Извън сферата му на влияние нищо нямаше значение.

Това, което беше вътре в нея обаче, призна тя, бе изненадващо голямо.

Трябваше да приключи с тази среща бързо, но знаеше, че ако той се досети за това, ще протака нарочно.

— Госпожо Адамс — посрещна я Дън, като ѝ подаде ръка.

Беше едър мъж. Направо огромен. Елън се беше срещала с него многократно, макар и само за кратко на светски събития. Намираше го за забавен, дори чаровен. Макар че не се интересуваше от другите и лесно се отегчаваше, когато прожекторите се насочеха към някой друг.

Елън бе накарала медиите си да правят профили на Ерик Дън, докато империята му се развиваше, после се срина и накрая отново се разрасна. Всеки път ставаше все по-дързък. Все по-надут. И все по-уязвим.

Като мехурче във ваната, което всеки момент ще се спука и ще освободи лоша миризма.

После, неочаквано, той влезе в политиката и спечели най-високия пост в страната. Но не без помощта на хора и чужди правителства, които планираха да се възползват от това. И се бяха възползвали.

Това беше мрачната сянка, която вървеше в комплект с ярката светлина на демокрацията. Хората бяха свободни да злоупотребяват със свободите си.

— А коя е тази малка дама? — попита Дън, като кимна към Бетси. — Вашата секретарка? Партньорката ви? Аз съм достатъчно широко скроен, стига да не го правите публично и да не скандализирате обществото.

Докато той се кикотеше, Елън изръмжа приглушено, за да предупреди Бетси да не отговаря. Така само щеше да му достави удоволствие.

Елън представи Бетси Джеймисън, своята дългогодишна приятелка и консултантка.

— И какво съветвате госпожа Адамс? — попита той, като им махна към два подготвени стола.

— Държавният секретар Адамс взема решенията си сама — отговори Бетси с такъв любезен тон, че Елън се уплаши. — Аз съм само за секс.

Елън премигна шокирано и си помисли: „Боже, ако слушаш, вземи ме сега“.

Последва кратка пауза, след което Ерик Дън прихна да се смее.

— Добре, Елън, как мога да ви помогна? — каза той, като отново сложи познатата си, приятна маска. — Надявам се да не е нещо общо с експлозиите. Това е проблем на Европа, не наш.

— Получихме разузнавателна информация, която е… притеснителна.

— Още клевети по мой адрес? Не вярвайте на това. Фалшиви новини.

Елън силно се изкушаваше да му напомни за клеветите, които току-що бе изговорил по адрес на сина ѝ, но знаеше, че той точно това иска. Вместо това се престори — пред него и пред себе си, — че не е гледала пресконференцията.

— Не директно, не. Но какво можете да ни кажете за генерал Уайтхед?

— За Бърт ли? — Дън сви рамене. — Никога не ми е бил особено полезен, но правеше каквото се искаше от него. Всичките ми генерали го правеха.

Дали го каза, за да я провокира да изтъкне, че те всъщност не бяха негови генерали? Или сам си вярваше?

— Възможно ли е да е правил повече, отколкото се е искало от него?

Дън поклати глава.

— Изключено. При мен нищо не се случваше без мое знание, без мое одобрение.

„Е, това изявление накрая ще ти излезе през носа“ — помисли си Бетси.

— Защо се съгласихте с освобождаването на Башир Шах от домашен арест? — попита Елън.

Той се облегна назад и столът му изскърца.

— Ахаа, значи това било. Той ми каза, че ще питате.

— Той? — попита Елън. — Генерал Уайтхед ли?

— Не, Башир.

Макар да можеше да овладее езика си, Елън не беше в състояние да контролира кръвообращението си. Сега кръвта се изтегли от лицето ѝ. Спусна се към сърцето и в резултат тя пребледня като мъртвец.

— Шах?

— Башир, да. Той ми каза, че ще се ядосате.

Елън едва запази самообладание.

— Говорили сте с него?

— Ами да. Защо не? Искаше да изрази благодарността си за помощта ми. Той е умен мъж и предприемач. Имаме много общо. Слушайте, не му ли причинихте достатъчно беди? Той е пакистански бизнесмен, погрешно обвинен, наред с други източници, от вашата медийна група, че се занимава с търговия на оръжие. Лично ми обясни всичко. Пакистанците ми обясниха. Проблемът е, че бъркате ядрената енергия с ядрени оръжия.

Бетси промърмори нещо едва доловимо.

Дън я погледна и лицето му изведнъж се наля с кръв. Мехурът изплува на повърхността и всеки момент щеше да се спука.

— Какво казахте току-що?

— Нарекох ви… проницателен.

Дън остана втренчен в нея още няколко секунди, после пак се обърна към Елън.

Тя едва се сдържа да не се отдръпне. Не можеше да отрече силното присъствие на този мъж. Никога не беше изпитвала подобно нещо.

Повечето успешни политици имаха харизма. Но това далеч надхвърляше обикновеното обаяние. Да бъдеш в орбитата му, означаваше да преживееш нещо необикновено. Имаше привличане, обещание за силни емоции. И за опасност. Като да жонглираш с гранати.

Наистина вълнуващо. И ужасяващо. Дори тя го усещаше.

Елън Адамс не изпитваше никакво привличане към този човек; дори чувстваше отвращение. Но не можеше да не признае, че Ерик Дън има мощен магнетизъм и животински инстинкт. Притежаваше талант да открива слабостите на хората. За да ги огъне и подчини на волята си. И който се огънеше, той го пречупваше.

Беше страшен и опасен.

Но тя нямаше да отстъпи. Нямаше да се скрие.

Нямаше да се огъне. И беше сигурна, че няма да се пречупи.

— Кой във вашата администрация предложи доктор Шах да бъде освободен от домашен арест?

— Никой. Идеята беше моя. Срещнах се лично с пакистанското ръководство, за да оправя някои неразбории. И идеята се появи тогава. Те се оплакаха от намесата на предишната власт и казаха колко се радват, че начело на Америка вече стои човек, който знае как да управлява. Бяха много недоволни от предишния президент. Слабохарактерен и глупав човек. Споменаха доктор Шах. Той е герой в Пакистан, но тогавашният президент бе послушал лоши съвети и бе принудил пакистанците да го арестуват. Това нанесе огромни щети на отношенията ни. Но аз поправих всичко.

— Като се съгласихте да освободят Шах.

— Срещали ли сте се с него? Много изтънчен и умен човек. Изобщо не е такъв, за какъвто го мислите.

Колкото и да се изкушаваше да спори, тя не го направи. Освен това не попита как Шах е изразил благодарността си. Не се налагаше.

— Къде е доктор Шах сега?

— Трябваше да обядвам с него вчера, но той отмени срещата.

— Моля?

— Знам, можете ли да повярвате? Да отмени среща. С мен.

— Бил е тук? В САЩ?

— Да. От януари. Уредих му да отседне в къщата на мой приятел недалеч оттук.

— Имал е виза за влизане в САЩ?

— Предполагам, че да. Отидох да го видя малко преди самият аз да се преместя тук.

— Бихте ли ми дали адреса?

— Той вече не е там, в случай че искате да го видите. Замина вчера.

— Закъде?

— Нямам представа.

Елън хвърли поглед към Бетси, за да я предупреди да не скача за тази подадена топка. Но Бетси гледаше шокирано и не изглеждаше в настроение или в състояние да коментира каквото и да било. Вместо това погледна телефона си, на който току-що бе получила съобщение от Пийт Хамилтън.

ВПИ. Очевидно беше печатна грешка и затова тя отговори с въпросителен знак и после отново се съсредоточи в разговора.

— Господин президент — каза Елън, — ако знаете или познавате някого, който знае къде е доктор Шах, моля да ми кажете. Веднага.

Тонът ѝ стъписа Дън. Лицето му изведнъж стана сериозно. Веждите му се сключиха и той се втренчи изпитателно в лицето ѝ.

— Какво има?

— Подозираме, че Шах е замесен в заговор за доставяне на ядрени оръжия на „Ал Кайда“.

Това беше всичко, което бе способна да каже.

Дън се втренчи в нея и за миг тя си помисли, че го е впечатлила и убедила да помогне. Но той избухна в смях.

— Идеално. Той предупреди, че ще го кажете. Вие сте параноичка. Каза, ако наистина кажете така, да ви попитам дали сте харесали цветята. Нямам представа какво означава това. Цветя ли ви е изпратил? Това прилича на любов.

В настъпилата тишина Елън чу само собствения си дъх. После се изправи.

— Благодаря за отделеното време.

Подаде му ръка и когато той я пое, тя дръпна масивния мъж към себе си, така че носовете им се допряха и подуши дъха му. Миришеше на месо.

Тя прошепна:

— Мисля, че зад цялата тази алчност и глупост все пак обичате родината си. Ако „Ал Кайда“ разполага с бомба, ще я използва тук, на американска земя.

Дръпна се и се втренчи в издълженото му лице.

— Преди малко ясно заявихте, че нищо в Белия дом не се е случвало без вашето одобрение. Може да преразгледате това твърдение и да ни помогнете да предотвратим нещастието. Ако се случи трагедия, всички лайна ще се изсипят направо пред вашата голяма златна порта. Лично ще се погрижа за това. Ако знаете къде е Шах, трябва да ни кажете.

Видя в очите му страх. Страх от предстоящата трагедия или от това, че може да бъде обвинен за нея? Елън не знаеше и не ѝ пукаше.

— Казвайте. Веднага — настоя тя.

— Мога да ви кажа къде беше отседнал. Ще накарам секретарката си да ви даде адреса. Но това е всичко.

Елън знаеше, че това със сигурност не е всичко.

„Защото има още дъно…“

— Генерал Уайтхед. Каква роля изигра за освобождаването на Шах?

— Да не би да се опитва да си присвои заслугите? Идеята беше моя.

Елън се втренчи в него. Дън не можеше да не си припише всички заслуги, даже за трагедия.

Елън Адамс и Бетси Джеймисън изчакаха във вестибюла, докато секретарката на Дън им даде адреса на вилата в Палм Бийч, където бе пребивавал Шах. Когато подаде на Елън листа, жената каза:

— Надявам се, че знаете, че президентът Дън е велик човек.

Елън се изкуши да попита дали той ѝ е наредил да го каже, но вместо това отговори:

— Може би. Жалко, че не е на страната на доброто.

Интересно, че младата жена не се опита да спори.

Когато се върнаха в джипа, Бетси кимна към листа в ръката на Елън.

— Там ли отиваме?

— Не, в Пакистан. — Елън поиска телефона си и изпрати адреса, който им бе дала секретарката, на Уилямс, като знаеше, че той ще нареди да се действа незабавно.

— Господин президент — стегнатият делови глас на британския премиер се чуваше ясно по кодираната линия. — С какво мога да ви помогна?

— Джак, радвам се, че попитахте. Трябва да разпространя слух, че вашите Специални въздушни сили планират атака срещу контролиран от „Ал Кайда“ район в Пакистан като отмъщение за експлозиите.

Последва пауза.

За негова чест, британският премиер не затвори веднага.

Уилямс стисна телефона по-силно. Кокалчетата му побеляха.

— Какво сте намислили, Дъг?

— По-добре да не знаете. Но имаме нужда от помощта ви.

— Знаете, че така може да поставя страната си под прицела на всички терористи по света.

— Не ви моля да го правите, а само да не опровергавате слуховете. Само за няколко часа.

— Възприятието е реалност. Няма значение дали Великобритания наистина го е направила, терористите ще повярват. Те искат да повярват.

— Реалността е, че вече сте на прицел. Двайсет и шест загинали, Джак.

— Двайсет и седем. Преди час почина едно момиченце. — Премиерът въздъхна. — Добре. Направете го. Ако попитат, няма да отрека.

— Никой не трябва да знае истината. Дори и вашите собствени хора — каза Уилямс. — Знам, че в Лондон има спешна среща на ръководителите на разузнаването на съюзническите сили.

Белингтън изпусна още една дълга въздишка.

— Искате да лъжа собствените си хора?

— Да. Аз ще направя същото. Ако сте съгласен, ще започна със собствения си директор на вътрешното разузнаване. Тим Бийчъм е на срещата в Лондон. Ще го информирам за слуховете за готвено нападение от Специалните въздушни сили. Той ще попита хората ви. Те ще попитат вас.

— И аз трябва да излъжа.

— Не е нужно да казвате истината. Отговорете уклончиво. Увъртайте. Бива ви в това, нали?

Белингтън се изсмя.

— Сигурно сте говорили с бившата ми жена.

— И така, какво решавате, Джак?

Уилямс видя, че има спешно съобщение от държавния секретар Адамс. Но чакаше отговора на Белингтън.

— Момиченцето беше на седем години. На възрастта на внучката ми. Да, господин президент, мога да поддържам дезинформацията за няколко часа.

— Благодаря, господин премиер. Ще черпя.

— Идеално. Следващия път, когато дойдете, Дъг, ще отидем в някой пъб и ще пием по бира с парче пай. Може да изгледаме и някой мач.

Двамата мъже замълчаха, като си представиха сцената. Искаше им се да беше възможно. Но тези дни бяха изгубени в миналото, и за двамата, завинаги.

След като затвори, Уилямс прочете съобщението от Елън и веднага нареди на ФБР и Агенцията за национална сигурност да претърсят вилата в Палм Бийч.

Освен това заповяда да разберат какви частни самолети са излетели от Палм Бийч миналия ден, кои са били пътниците и закъде са заминали. После пусна слуха за Специалните въздушни сили.

Един звънец на бюрото му звънна.

— Господин президент — каза заместник-председателят на началник-щабовете, — излетяха.

Уилямс погледна часовника си. След няколко часа специалните части щяха да навлязат в района, контролиран от талибаните в Пакистан, вече по тъмно.

Атаката бе задействана. Операцията беше в ход.

Глава 35

Елън спа неспокойно по време на полета до Исламабад, като често се събуждаше и проверяваше съобщенията си.

Всички летателни апарати — хеликоптери „Чинук“ и самолети за зареждане с гориво — бяха излетели от тайна база в Близкия изток и командирите обсъждаха окончателните планове за ударите.

Докато „Еър Форс 3“ пристигна в Пакистан привечер, рейнджърите бяха разделени на два отряда.

Тя погледна часовника си. Три часа и двайсет и три минути до приземяване. Първо командосите. След това, двайсет минути по-късно — нахлуването във фабриката.

Друго съобщение потвърди, че Башир Шах е напуснал Флорида в неизвестна посока. Вилата беше празна. Нямаше хора. Нямаше документи. И името му го нямаше в списъка на пътниците на нито един полет.

Разочароващо, но не и изненадващо.

Бяха пуснали за проследяване всички частни самолети и сега разшириха търсенето върху редовните пътнически полети от района.

Башир Шах беше изчезнал като призрак.

Тя погледна бюрото си, където все още стоеше букетът от декоративен грах. Със задоволство видя, че цветчетата вехнат. Увисват.

Умират.

Стюардът се опита да го изхвърли, но Елън настоя да остане там. Изпитваше странно задоволство да гледа как подаръкът му умира.

Лош заместител на самия Шах, но по-добре от нищо.

— Преди да слезем от самолета, искам да ти покажа нещо — каза Бетси.

Не беше получила отговор от Пийт Хамилтън и затова реши да покаже съобщението му на приятелката си.

— ВПИ? — измърмори Елън. — Какво означава това?

— Мисля, че е печатна грешка.

Елън се намръщи.

— Но е маркирано като важно. Никой не отбелязва печатна грешка като важно съобщение. А пък ако е важно, логично е да се увериш, че няма грешка, нали?

— Аз така бих направила, но може би е бързал.

— Хамилтън обясни ли какво е имал предвид?

— Попитах, но не получих отговор.

Двете жени се втренчиха в съобщението. Дали е искал да напише ВИП? Но ако да, какво можеше да означава? Някаква важна персона? Или персони? Това ли беше целта на атентатите? Отново нямаше логика. Как е могъл да обърка съобщение, състоящо се само от три букви? И защо го беше отбелязал като спешно?

— Кажи ми, когато отговори.

Елън се погледна в огледалото. Този път без бурка. Просто консервативно, скромно облекло. Дълги ръкави, панталон. Красив копринен шал, който пакистанският ѝ колега бе изпратил, когато назначаването ѝ за държавен секретар бе официално оповестено. Имаше формата на пауново перо и беше много изящен.

Елън почти се почувства виновна за начина, по който щеше да действа. Но нямаше избор. Ако тези смели войници можеха да направят това, което щяха да направят, тогава и тя трябваше да може.

— Готова ли си за това? Или предпочиташ да останеш тук? Да поспиш? — попита тя Бетси, която изглеждаше уморена и напрегната, но се опитваше да го скрие заради нея.

— Шегуваш ли се? Това е фасулска работа в сравнение с изучаването на „Бурята“ с деветокласници. Господи, бих предпочела всеки ден да скачам с парашут в окупирана от „Ал Кайда“ територия, отколкото да преподавам на трийсет четиринайсетгодишни ученици.

Ах, как прекрасни били човеците! — помисли си Бетси, като гледаше приятелката си. — И как щастлив си със тях, нов свят![5]

— Може да се уреди — каза Елън.

Пъкълът се е опразнил и всичките му демони са тук[6] — помисли си тя. — Или поне не много далеч.

Надяваше се, че Шах е във фабриката и не подозира какво му се готви. Отново погледна часовника си.

Три часа и двайсет минути…

Хеликоптерите „Чинук“ летяха в шахматна формация.

Слънцето тъкмо залязваше, когато се издигаха, и като спуснаха носовете си, ускориха напред, за да закарат рейнджърите на платото, на което трябваше да се приземят. И което трябваше да удържат.

Капитанът, една от малкото жени в командването, погледна решителните им лица. Повечето бяха под трийсет. Вече опитни ветерани. Но тази мисия щеше да бъде по-трудна от всичко, в което бяха участвали. И някои, ако не мнозина, нямаше да се върнат.

Собственият ѝ командир знаеше това още когато ѝ даваше задачата. И тя го осъзна, когато погледна плана. Но мисията беше толкова важна, че не ѝ мина през ума да спори. Или да се колебае.

— Странно е, като си помисля, че Катрин и Гил също са в Пакистан — отбеляза Бетси, докато се готвеха да слязат от самолета. — Макар и доста далеч. Иска ми се да можеше да дойдат с нас.

Спря, като се надяваше Елън да каже, че може. И ще дойдат. Но тя мълчеше.

— И все пак — продължи Бетси, — предпочитам да са тук, а не във Вашингтон.

— Аз също.

Елън знаеше, че това е първата инстинктивна реакция на всеки, който научеше за ядрените бомби. Да изведе семейството си от Вашингтон. От всеки голям град, който би могъл да бъде мишена.

Отвън свиреше военен оркестър, явно репетиращ някаква церемония.

— Видя ли това? — Бетси показа айпада си.

Елън погледна и видя откъс от пресконференция на президента Уилямс.

Един репортер го помоли да коментира изявленията на бившия президент Дън за Гил Бахар и ролята му в автобусните експлозии.

— Ще отговоря на този въпрос веднъж и завинаги — каза Уилямс, като гледаше право в камерата. — Гил Бахар рискува живота си и за малко не загина, докато се опитваше да спаси пътниците в единия автобус. Той е изключителен млад мъж. Гордост за семейството и родината си. Всеки опит да се опетни името му, репутацията му или репутацията на майка му идва от злонамерени, зле информирани хора.

Елън вдигна вежди и се почуди как по-рано не е забелязала, че Дъг Уилямс има приятен глас.

— Все още нищо от Пийт Хамилтън? — попита тя.

Бетси провери отново и поклати глава.

— Госпожо държавен секретар — каза асистентката ѝ. — Време е.

Елън за последен път се погледна в огледалото. Пое си дълбоко дъх. Изправи се. Изпъна рамене. Вирна брадичката си. Вдигна гордо глава.

— Ще успеем — повтори Елън за себе си и излезе в топлата вечер, където я посрещнаха радостни викове и американски знамена.

Под звуците на националния химн, който никога нямаше да спре да вълнува сърцето ѝ.

— В последните лъчи преди здрача — изпя тя.

Господи, помогни ни.

Вторият отряд излетя; хеликоптерите, пълни със скъпоценен товар. Синове и дъщери на родители, които биха били ужасени, ако научеха какво иска родината от децата им. Младите мъже и жени стискаха автоматите М-4 и се гледаха втренчено един друг през прохода между седалките.

Те бяха върхът на копието. Рейнджърите. Елитни войници. Десет години по-рано Тюлените по същия начин бяха пристигнали в Пакистан, за да заловят Осама бин Ладен. И го направиха.

Тези войници знаеха, че мисията им е също толкова важна, ако не и повече.

И че е поне толкова опасна, ако не и повече.

— Не може да бъде — каза Чарлз Бойнтън, когато друсащата кола спря в пакистанското селце. — Това е някаква колиба.

— А ти какво очакваше? — попита Катрин. — Хотел „Риц“?

— Има много други варианти между „Риц“ и това… — Той посочи дървената сграда, леко наклонена на една страна. — Тук изобщо има ли електричество?

— За електрическата ти четка за зъби ли? — попита Катрин, като слезе от колата. Все пак тайно трябваше да признае, че е малко изненадана и разочарована.

— Не — каза Бойнтън. — За това. — Показа телефона си. — Трябва да го заредя и да изпратя съобщение на майка ти.

Белият дом. Белият дом.

Катрин понечи да каже нещо язвително, но се сдържа.

Беше гладна и уморена и се надяваше, че целта на пътуването им ще реши тези два проблема, но явно това нямаше да се случи.

„Белият дом. Белият дом“ — не спираше да си мисли Бойнтън. Защо не изпрати и това съобщение с останалите? Защото се опитаха да го убият. Защото той уби човек. Защото временно си беше изгубил разсъдъка и единственото, за което бе в състояние да мисли, беше да предаде информацията за истинските физици и местонахождението им на шефа си, преди да бъде убит.

Белият дом. През целия път се питаше какво означава.

Или всъщност се опитваше да отрече това, което изглеждаше очевидно.

Някой в Белия дом помагаше на Шах. Можеше да е генерал Уайтхед, но той на практика не беше служител на Белия дом. Беше от Пентагона.

Може би Фарад не правеше разлика. Но дълбоко в себе си Чарлз Бойнтън знаеше, че това не е вярно. Ако Фарад бе изплюл думите „Белият дом“ с кръвта на последния си дъх, значи имаше предвид точно това.

Катрин почука. Той потрепери.

Изведнъж вратата се отвори и на прага се показа Гил Бахар.

— Ох, слава богу — каза той.

Катрин направи крачка напред, за да прегърне брат си, но забеляза, че той гледа зад нея.

Към Анахита Дахир.

После почувства, че някой я избута настрани — явно Анахита, която бързаше да прегърне Гил.

— Е — чу се глас зад Катрин, — това беше неочаквано.

Тя се обърна и видя Ана. Отново погледна брат си и осъзна, че не Анахита, а Бойнтън притиска Гил в прегръдките си и почти хлипа.

Чарлз се отдръпна и каза трескаво:

— Телефон, имаш ли телефон?

— Да…

— Дай го. — Гил му го даде и след секунди Бойнтън натисна „Изпращане“.

Готово. Това вече не беше негова отговорност. Установи обаче, че макар да изпрати думите, значението им остана. Захванало се упорито като репей в съзнанието му.

Белият дом.

— Госпожо държавен секретар, какво неочаквано удоволствие.

Пакистанският премиер доктор Али Ауан ѝ подаде ръка, въпреки че изобщо не изглеждаше зарадван.

— Бях в околността — каза Елън, като се усмихна радушно.

Усмивката на доктор Ауан бе напрегната. Това беше конфузна ситуация, но когато държавният секретар на САЩ внезапно дойде на вечеря, не можеш да изпратиш заместника си.

Той я посрещна на входа на официалната си резиденция в Министерския комплекс. Изящните бели сгради и пищните градини бяха осветени от прожектори.

Над главите им се издигаха величествени палми и Елън, като любител на историята, можеше само да си представя колко хора са стояли тук през вековете и са се любували на тази гледка.

Вечерта беше топла и ароматна. Разнообразни цветя изпускаха в тежкия влажен въздух както сладки, така и пикантни ухания. Кортежът на държавния секретар Адамс бе преминал през хаотичната и пулсираща с живот пакистанска столица по дългия Булевард на конституцията, за да влезе в този величествен комплекс, този остров на спокойствието в сърцето на оживения град.

Беше странно да е в такава мирна обстановка, знаейки какво предстои само на няколкостотин километра оттук.

Погледна звездите и си помисли за рейнджърите, които сега се носеха в нощното небе.

Хеликоптерите наближаваха мястото за кацане, но в планините и каньоните беше невъзможно да различат платото, докато не застанат точно над него.

Пилотите включиха апаратурата за нощно виждане, като се надяваха, молеха се, талибаните и техните зенитчици да не ги забележат, преди да стигнат до зоната за кацане. Въпреки че „Чинук“ бяха силно модифицирани, пилотите и операторите знаеха, че технологията „стелт“ далеч не е най-доброто за хеликоптери.

Никой не говореше. Пилотите се взираха напред, а войниците в корема на машините седяха загледани в звездите и потънали в мислите си.

След коктейлите — които, за облекчение на Елън, се състояха от пресни плодови сокове и не съдържаха алкохол — гостите седнаха около овална маса, красиво подредена за вечеря.

Елън даде телефона си на Стив Ковалски. Това беше по протокол, но освен това искаше да се отдели поне за малко от проклетия апарат. Знаеше, че няма да издържи да не го поглежда на всеки две минути.

Срещу нея Бетси заговори един млад офицер и Елън се обърна към премиера, който седеше отляво.

Участниците във вечерята бяха извикани набързо, в това число, забеляза Елън с облекчение, военният министър, генерал Лахани, който седеше от другата страна на министър-председателя.

Външният министър също беше там, с надеждата, предположи Елън, че новият американски държавен секретар ще бъде толкова некадърен, колкото предишния.

Тя осъзна, че неотдавнашното фиаско в Южна Корея крие неочаквани предимства. То доказваше, поне в очите на някои, че тя наистина не става за тази работа. И следователно могат лесно да я манипулират.

А тя искаше тези хора да си мислят точно това. Поне през следващите няколко решаващи часа.

— Надявах се да видя и доктор Шах — каза тя, с което потвърди неумението си да бъде тактична.

Чу се тракане, когато двама-трима държавни служители изпуснаха вилиците си. Но не и министър-председателят Ауан. Той запази пълно спокойствие.

— Башир Шах ли имате предвид, госпожо държавен секретар? Боя се, че не е добре дошъл в дома ми или в която и да е правителствена сграда. Някои го смятат за герой, но ние знаем истината.

— Че е търговец на оръжие? Че продава ядрени технологии и материали на всеки, който е готов да плати? — Изражението ѝ беше невинно, а гласът ѝ — неутрален, сякаш само потвърждаваше слух, който току-що е чула.

— Да — отговори рязко той.

Ако не притежаваше такова самообладание, вероятно би прозвучал грубо. В гласа му със сигурност се съдържаше предупреждение.

Името на Башир Шах не трябваше да се споменава в такава отбрана, и особено международна, компания в Пакистан.

— Между другото, рибата е много вкусна — отбеляза Елън, за да извади доктор Ауан от неловкото положение.

— Радвам се, че ви харесва. Това е регионален специалитет.

И двамата полагаха усилие да запазят сърдечен и спокоен тон.

Елън подозираше, че и той като нея иска тази шарада да свърши час по-скоро. В хода на проучването, което бе провела, включващо разговори със специалисти по Пакистан и разузнавачи, запознати с тази размирна държава, тя бе заключила, че доктор Ауан е дълбоко противоречива личност.

Беше един от ранните поддръжници на Шах, но после публично се беше обърнал срещу него. Пакистански националист, премиерът Ауан бе убеден, че единствената надежда на страната му да оцелее в съседство с гиганта Индия, е да става все по-силна и по-силна. Или поне да изглежда така.

Като риба таралеж Пакистан се раздуваше все повече, за да изглежда по-страшен.

И го правеше, като се пълнеше с ядрен материал.

Башир Шах го осигуряваше. Но ядреният физик привличаше и всякакво нежелано и опасно внимание. Превърна се в поредния маниак, който жонглира с оръжие, но не с гранати, а с ядрени бомби.

— Предполагам, че не знаете къде е, господин премиер. Мисля, че къщата му не е далеч оттук.

Американски агенти държаха дома на Шах под наблюдение, но можеше да е проникнал там, преди всичко това да се случи.

— Шах ли? Нямам представа. — Д-р Ауан се беше примирил, че трябва да довърши този разговор, защото Елън Адамс изглеждаше твърдо решена да говори по тази неприятна и дори опасна тема. — Предишният ви президент настоя да го освободим от домашен арест и ние го направихме. После Шах беше свободен да ходи където пожелае.

— Не го ли смятате за заплаха?

— За нас ли? Не.

— Тогава за кого?

— Ако бях премиер на Иран, щях да се притеснявам.

— Радвам се, че повдигнахте тази тема. Надявам се, че можем да работим заедно, господин премиер, за да върнем Иран в ядреното споразумение и да го убедим да предаде всички ядрени оръжия, които има. Това беше успешно за Либия.

Елън получи реакцията, която очакваше и искаше. Ауан вдигна вежди, а генерал Лахани, военният министър, се наведе напред и се втренчи в нея, сякаш бе казала канска глупост.

Което беше точно така.

Понякога, помисли си държавният секретар Адамс, може да си лъв. Понякога — мишка. А понякога — ловец.

Беше очевидно какво си помислиха всички.

Получаваха златен шанс, който падаше от небето, почти буквално, в скута им. Не трябваше да го пропилеят. Можеха да вземат новия държавен секретар под крилото си. Да ѝ предложат да ѝ бъдат учители, наставници. Да ѝ внушат пакистанската гледна точка върху политиката в региона. Да представят себе си като по-бели от сняг, а Индия, Израел, Иран, Ирак и всички останали — като по-черни от катран и ненадеждни.

Елън обаче много добре знаеше, че в Пакистан, в правителството и дори във въоръжените сили, може би даже на тази маса, има елементи, които смятат оттеглянето на американските войски от Афганистан за шанс да придобият още по-голяма мощ и влияние в региона.

По същество, да направят Афганистан провинция на Пакистан.

С оттеглянето на американците талибаните, които от години получаваха убежище в Пакистан, отново щяха да поемат властта в Афганистан.

И с тях щяха да дойдат техните съюзници, в известно отношение и международното им военно крило: „Ал Кайда“.

„Ал Кайда“ се опитваше да навреди на Запада. По-специално, да отмъсти на Съединените щати за убийството на Осама бин Ладен. Бяха се зарекли да го сторят, и сега, с помощта на Башир Шах и руската мафия, след оттеглянето на американските войски от Афганистан и активизирането на талибаните, можеха да осъществят тази заплаха, и то по по-впечатляващ, по-разрушителен начин, отколкото бяха сънували.

Една терористична организация бе в състояние да направи нещо, което никое правителство не можеше да си позволи.

Правителствата подлежаха на международен контрол и санкции.

Терористичните организации — не.

Доктор Ауан — добър човек, ако не и прекрасен, едва ли беше джихадист.

Той беше далеч от радикален ислямист. Терористичните атаки го отвращаваха. Но беше реалист. Не можеше да контролира тези радикални елементи в Пакистан. След като американците си тръгнаха, след като талибаните се върнаха и Шах беше освободен, те станаха почти неудържими.

Пакистанският премиер бе останал искрено шокиран, когато бившият американски президент поиска освобождаването на Шах. Той се опита да обясни на Дън възможните последици, но без резултат.

Въпреки щедрите дози ласкателство, които обикновено действаха на американския президент, той беше категоричен, че Шах трябва да бъде освободен. Това беше единственият провал на Ауан. Очевидно някой друг бе успял да повлияе на Дън с още по-голямо ласкателство. Ауан се досещаше кой може да е той.

Сега Башир Шах беше на свобода и премиерът на Пакистан отново трябваше да балансира като въжеиграч между усилията да държи американците близо и радикалните елементи в собствената си страна още по-близо.

Колкото до „Ал Кайда“? Ауан не искаше да нагазва в това блато.

Животът му, както политически, така и физически, зависеше от способността му да стои настрана.

Пакистанското ръководство се разтревожи, когато Дън изгуби изборите, но сега изглеждаше, че новият държавен секретар е също толкова невеж и арогантен, колкото стария. И следователно също толкова податлив на внушение.

Рибата ставаше все по-вкусна.

Глава 36

Десантът беше труден.

Вятърът, духащ в ждрелата, правеше хеликоптерите почти неуправляеми. Но пилотите на двата чинука ги задържаха достатъчно дълго, за да може взводът на рейнджърите да изскочи навън и да се отдалечи на безопасно разстояние.

Точно в момента, в който хеликоптерите се издигнаха, силен порив изтласка първия от тях към скалите.

— Мамка му — промърмори жената пилот, докато с колегата ѝ се опитваха да овладеят машината.

Но витлото се удари в камъните. Хеликоптерът се разтресе. Контролният лост потрепери. Летателният апарат се наклони на една страна.

Жената знаеше какво ще последва. Погледна втория си пилот и навигатора и те кимнаха.

Тя завъртя машината максимално далеч от войниците на платото. Далеч от другия хеликоптер.

В кабината цареше тишина. Летателният апарат изпадна зад ръба на платото и изчезна от поглед.

— Боже мой — прошепна жената пилот.

В следващия момент машината бе обхваната от огнено кълбо.

Броени секунди по-късно от позициите на талибаните излетяха първите ракети.

— Започна се — извика капитанът на рейнджърите.

Струнен квартет засвири „Концерт за две цигулки“ на Бах, докато сервираха салатата.

Това беше едно от любимите класически произведения на Елън. Слушаше го почти всяка сутрин, за да се отпусне през деня. Запита се дали е съвпадение, но подозираше, че не е. Освен това се запита кой от присъстващите в залата поръчва музиката.

Министър-председателят? Не, той, изглежда, не подозира за скритото послание. Министърът на външните работи? Може би.

Военният министър генерал Лахани? От това, което бе прочела в поверителните брифинги, той беше най-вероятният кандидат. Играч, стъпил с един крак в институциите на официалната власт, а с другия — в радикалните лагери.

Но генерал Лахани бе получил информацията от някого.

И Елън знаеше от кого.

От същия човек, който ѝ бе изпратил букета от декоративен грах.

Който ѝ изпращаше картички за рождените дни на децата ѝ и който със сигурност бе отровил съпруга ѝ.

Който бе организирал експлозиите, отнели толкова много животи.

Башир Шах постави чинията със зелена салата и свежи подправки пред държавния секретар Адамс.

Това беше моментът. Изпита странно усещане и осъзна, че е възбуда. Много време бе минало, откакто този циник беше чувствал каквото и да е, камо ли пък трепет.

Досега не се беше срещал с Елън Адамс лично, но я бе наблюдавал от разстояние. Сега, когато се наведе, бе толкова близо, че успя да подуши парфюма ѝ. „Клиник“. „Ароматикс еликсир“. Можеше да е дори от онзи същия флакон, който ѝ бе изпратил за Коледа. Макар че подозираше, че го е изхвърлила в кофата за боклук.

Съзнаваше, че поема нелеп риск, но какво е животът без риск? И какво толкова лошо можеше да му се случи? Ако го разпознаеха, щеше да каже, че това е просто шега. Да се преоблече като сервитьор. В най-лошия случай можеха да го задържат за нелегално проникване, но нямаше да му повдигнат обвинения.

Шах беше сигурен в това.

Част от него, безразсъдната част, се надяваше да го разкрият и да види физиономията на Елън Адамс, когато разбере кой е. Колко близо до нея се е добрал. И че тя по никакъв начин не можеше да го предотврати. Той беше свободен благодарение на самите американци.

Можеше да я убие още сега. Да ѝ прекърши врата. Или да я прониже с един от острите ножове. Можеше да сложи отрова или натрошени стъкла в храната ѝ.

Имаше власт над живота и смъртта ѝ.

Вместо това Шах пъхна едно листче в джоба на сакото ѝ. Това нямаше да я убие, но се доближаваше.

Да, щеше да си поиграе още малко с нея. Щеше да наблюдава реакцията ѝ, когато бомбите избухнат. Когато осъзнае, че провалът ѝ е причинил смъртта на хиляди хора. И сеизмична промяна в родината ѝ.

Когато вдиша деликатния ѝ аромат, той се запита дали не е зловещо влюбен в тази жена. Нещо като стокхолмски синдром. Явно омразата и любовта бяха неразделни.

Но не, Шах знаеше, че силните му чувства са покварени. Тази жена бе съсипала живота му. И сега той щеше да ѝ се отплати. Бавно. Щеше да ѝ отнеме всичко, което обичаше. Вярно, че синът ѝ избегна опита за убийство, но щеше да има други дни, други шансове.

Сега, в този момент, Шах се забавляваше. Дори си позволи да я заговори.

— Салатата ви, госпожо държавен секретар.

Елън Адамс се обърна.

— Shukria — благодари тя на урду.

— Apka khair maqdam hai — отговори сервитьорът и се усмихна приятелски. „За нищо.“

Имаше красиви очи, помисли си тя. Тъмнокафяви и добри. Очите на баща ѝ. Може би затова ѝ се стори малко познат.

Освен това излъчваше приятно ухание. На жасмин.

Сервитьорът се премести при премиера, който също му благодари, но не вдигна очи. Военният министър изглеждаше в добро настроение, почти весел. Каза нещо на сервитьора, който се усмихна учтиво и продължи обиколката.

Защо генерал Лахани беше толкова самодоволен? Елън не можеше да се отърве от чувството, че каквато и да беше причината, това не предвещава нищо добро.

Докато концертът на Бах продължаваше тихо като фон, Елън осъзна, че играта ще се окаже много по-сложен танц, отколкото очакваше.

Къде бяха рейнджърите сега? Операцията би трябвало да е започнала.

Дали бяха стигнали до фабриката?

— Споменахте за принуждаване на Иран да се откаже от оръжейната си програма — каза премиерът Ауан и върна мислите на Елън към разговора. — Мисля, госпожо държавен секретар, че великият аятолах е твърде хитър, за да се съгласи с това. Той не иска да стане втори Муамар Кадафи.

Елън почти каза „напомнете ми“, но реши, че това ще бъде прекалено. Премиерът Ауан никога не би повярвал, че е толкова невежа. Той я гледаше внимателно, наблюдаваше я. Анализираше я. Тя усещаше настойчивостта на погледа му.

Реши да си замълчи и да го остави да се чуди колко е наивна в действителност. Освен това се бореше с изкушението да погледне часовника си, което би се приело за върха на грубостта и може би щеше да подскаже на всички наблюдатели, че очаква нещо да се случи.

Което беше точно така.

И отново мислите ѝ се върнаха към щурмовите отряди. Към тайната операция. И каква помия ще се изсипе наоколо, когато домакините ѝ разберат какво всъщност се е случвало, докато са се наслаждавали на салата със свежи подправки и са слушали Бах.

— Полковник Кадафи беше убеден да се откаже от ядрените си оръжия — обясни военният министър, докато Ауан наблюдаваше Елън. — И докато се усети, вашите сили нахлуха в страната и го свалиха от власт. Едва ли някой в региона не си е извадил поука от това. Всяка държава, която разполага с ядрено оръжие, е в безопасност. Никой няма да посмее да я нападне. Всяка държава без ядрен потенциал е уязвима. Самоубийство е да се откажеш от оръжието си.

— Балансът на страха — измърмори Елън.

— Баланс на силите, госпожо държавен секретар — поправи я премиерът с любезна усмивка.

Един служител се приближи, наведе се и прошепна нещо на генерал Лахани, който се завъртя рязко и се втренчи в него, после му каза нещо и мъжът бързо се отдалечи.

След това военният министър прошепна нещо на Ауан.

Това беше, осъзна Елън. Положи усилие да се отпусне.

„Дишай. Дишай.“

Бетси, която седеше от другата страна на овалната маса, също забеляза тази размяна на реплики.

Ауан изслуша военния министър, после се обърна към Елън:

— Току-що получихме съобщение, че британците планират атака срещу позиции на „Ал Кайда“ в Пакистан тази вечер. Знаете ли нещо за това?

За щастие, Елън беше искрено изненадана от тази новина и затова не се налагаше да се преструва.

— Не, нищо не знам.

Ауан я погледна изпитателно, но после кимна.

— Изглежда, че наистина не знаете.

— Но предполагам, че има някаква логика — бавно изрече Елън. — Ако подозират, че „Ал Кайда“ стои зад атентатите в Лондон и другите градове.

Докато изричаше бавно тези внимателно подбрани думи, умът ѝ работеше трескаво.

Възможно ли беше? Британците да са решили, може би въз основа на предложение, направено на разузнавателната среща, на която присъстваше Тим Бийчъм, да нанесат собствен удар?

Изглежда, че през тази нощ в небето над Пакистан щеше да е доста напечено.

А може би не беше вярно. Може би президентът Уилямс бе пуснал фалшив слух. Ако беше така, това бе брилянтно изпълнение. Елън искаше само да знае кое е истината.

— Това, в което няма логика — контрира Ауан, когато всички разговори замлъкнаха, — е, че не са ни уведомили. Това е атака срещу наша суверенна територия. Знаем ли къде?

— Адютантът ми ще проучи — каза генерал Лахани, който сега не изглеждаше толкова весел.

В този момент адютантът се върна и се наведе, за да му прошепне нещо.

— Кажи го високо — нареди Лахани. — Вече всички знаят. Къде ще бъде нападението?

— Вече е започнало, господин генерал. В района на Баджаур.

— Какво си въобразяват? — възкликна министър-председателят. — Друга битка при Баджаур? Сякаш първата не беше достатъчно кървава.

Той бе участвал там. Като офицер от среден чин и едва бе успял да се измъкне жив. А сега слушаше музика и ядеше салата, докато бушуваше втора битка. Слава на Аллаха, че не беше там. Спомни си за британските командоси, които се бяха сражавали срещу талибаните и „Ал Кайда“ в тяхната планинска крепост.

Битката при Баджаур. Операция „Лъвско сърце“. Раната никога нямаше да заздравее. Това събитие беше само една от многото причини, поради които премиерът Ауан мразеше войната и се стремеше към мирен и сигурен Пакистан.

Сега той видя, че военният му министър въздъхна с облекчение, в което нямаше логика. Как можеше да е доволен, че британците извършват тайно нападение на пакистанска територия? Генералът би трябвало да се ядоса.

Какво ставаше тук? — зачуди се Ауан. И в същото време, като въжеиграч, ходещ по люлеещо се въже, се запита дали наистина иска да знае.

Ауан не хранеше илюзии за генерал Лахани и го беше назначил само за да успокои най-радикалните елементи в своята партия. Беше голям проблем да имаш военен министър, на когото не можеш да имаш доверие.

В този момент началникът на охраната на държавния секретар Адамс ѝ прошепна нещо и ѝ подаде телефона ѝ.

— Моля за извинение, господин премиер. Спешно съобщение.

— От англичаните ли? — попита той, все още страдащ от наранена национална гордост.

— Не, от сина ми.

— Почти стигнахме, господин полковник — каза пилотът. — Деветдесет секунди.

Полковникът даде заповед и щурмоваците се изправиха и се наредиха до вратата.

От прозорците виждаха как в далечината нощното небе се осветява от артилерийски огън и масивни експлозии от бомбите, които самолетите им хвърляха върху позициите на талибаните.

Рейнджърите на платото водеха битка с врага. Операцията за отвличане на вниманието бе започнала.

— Четиресет и пет секунди.

Всички погледи се насочиха от прозорците към вратата, в очакване да се отвори. Имаха своя задача за изпълнение. Трябваше бързо и светкавично да овладеят фабриката, преди хората вътре да успеят да избягат. Преди да унищожат документите, които имаха.

Преди да успеят да активират ядрено устройство.

— Петнайсет секунди.

Вратата се отвори и в машината със свистене нахлу студен въздух.

Командосите свързаха обезопасителните си кабели към металното въже над главата си и се приготвиха за скок.

Елън прочете краткото съобщение. Не от Гил, а от Бойнтън.

Информаторът Фарад, който бе работил както за иранското разузнаване, така и за руската мафия, беше убит от руснаците. Малко преди да умре, изрекъл две думи.

„Белият дом.“

Ответният огън от талибаните беше жесток. По-жесток от очакваното. Капитанът разпозна стрелбата на оръжия руско производство и предаде информацията на централата, като докладва, че държат позициите. Че отговарят на огъня.

Тъкмо щеше да попита къде е въздушната поддръжка, когато над главата ѝ се чу силен рев, последван от оглушителни експлозии от бомби, които американските самолети пускаха над планинския склон.

Това им осигури временна почивка от унищожителния огън.

И после всичко започна отначало.

Сгушена зад една канара, жената погледна часовника си.

Другият взвод трябваше вече да е във фабриката. Трябваше да издържат само още двайсет минути.

Само. Само. Каквото и да става, само се дръж.

Тя беше единствената във взвода, която знаеше истинската причина да са там. Ако попаднеха в плен, никой от войниците ѝ нямаше да разкрие истинската цел на мисията им, на каквито и мъчения да ги подложеха.

Но тя знаеше, че никога няма да позволи да заловят някого от тях.

Президентът Уилямс седеше в главната Ситуационна зала на долния етаж на Белия дом, заобиколен от разузнавателните и военните си съветници. Бяха там вече час. Нямаше прозорци.

Беше задушно. Но на никого не му правеше впечатление.

Всички бяха напълно съсредоточени върху мониторите, на които виждаха и чуваха рейнджърите, готвещи се всеки момент да се спуснат във фабриката.

— Петнайсет секунди — чу се гласът на пилота. Изненадващо ясно.

Уилямс стисна инстинктивно подлакътниците на въртящия се стол.

Командирът на Съвместното командване на специалните операции беше до него, а заместник-председателят на началник-щабовете стоеше отстрани и наблюдаваше войниците на платото.

— Господин президент, изгубихме един хеликоптер — съобщи той.

— Рейнджърите? — попита Уилямс, като се опитваше да скрие тревогата в гласа си.

— На земята са. Но изгубихме трима членове на екипа.

Уилямс кимна кратко.

— Другите държат ли се?

— Да, господин президент. Привличат огъня и вниманието.

— Добре.

— Напред, напред! — прозвуча заповедта.

В Ситуационната зала, на хиляди километри от мястото на действието, президентът на Съединените щати се наведе напред.

Виждаше добре всичко през камерите за нощно виждане на каските на рейнджърите. Беше все едно е там.

Дъг Уилямс се надигна леко, като че ли се канеше да скочи от хеликоптера заедно с командира, водещ атаката. Беше зловещо тиха, почти мирна сцена, докато останалите войници се спускаха безшумно по въжето.

Чуваше се само шумът от тропане на тежки обувки и леко пъшкане, когато стъпваха на земята.

Не отрониха и дума. Рейнджърите знаеха отлично какво да правят.

Агентът почука на вратата на Пийт Хамилтън и огледа мръсния коридор.

Вонеше. Погледна партньора си, който направи гримаса на отвращение.

— Хамилтън? — извика той, като издумка по вратата с юмрук.

Бяха го проследили от бара „Извън протокола“. Беше се прибрал преди повече от час, но оттогава не отговаряше на никакви съобщения.

По-старшият агент, ветеран от Сикрет Сървис, се огледа.

Нещо не беше наред. Ако някой работеше за Белия дом, би трябвало да е винаги готов да отговаря на съобщенията, имейлите и обажданията им. Ако беше три сутринта, тогава може би… но сега, в разгара на деня.

Той усети как космите на врата му настръхват.

Наведе се над ключалката и след няколко секунди работа с шперцовете се чу тихо изщракване. Агентът извади пистолета си и кимна на партньора си.

— Готов?

— Готов.

С крак бутна вратата да я отвори.

И спря.

Десертът бе поставен пред Елън, този път от друг сервитьор.

Вечерята в Исламабад и без друго не беше започнала във весела обстановка, но сега атмосферата бе особено мрачна заради новините за предполагаемото британско нападение над Баджаур.

Генерал Лахани се извини и излезе, но премиерът остана. Може би като свидетелство за това, колко голямо значение отдаваше доктор Ауан на американската си гостенка. Или по-вероятно, помисли Елън, за да ѝ демонстрира кой командва тук. И просто да се наслади на сладкия гулаб джамун.

Държавният секретар Адамс осъзна, че слухът за британските въздушни сили наистина е трик. В Баджаур бе извършен десант на американските спецчасти и сега те водеха битка с „Ал Кайда“. Беше само въпрос на време, на минути, пакистанците да разберат истината. И кой всъщност е организирал нападението. Тоест нападенията.

Тя разсеяно местеше сладките топки в захарния сироп. От изящната купа от костен порцелан ухаеше на роза и кардамон.

Нямаше вести от президента Уилямс, откакто му бе предала предупреждението на Бойнтън.

Белият дом.

Всъщност то беше само потвърждение на това, което вече знаеха.

В Белия дом имаше предател. До президента.

Точно в този момент телефонът на Елън издаде вибрация и тя получи съобщение, маркирано с червено флагче.

Агентите, изпратени да проверят Пийт Хамилтън, го бяха намерили в апартамента му. Застрелян.

Бяха проследили движенията му до „Извън протокола“, където бе разговарял с млада жена, която си тръгнала малко след него. Сега се опитваха да разберат коя е.

— Добре ли сте? — попита доктор Ауан, когато видя, че е пребледняла.

— Мисля, че рибата не ми се отрази добре. Ще ме извините ли, господин премиер?

— Разбира се.

Той се изправи заедно с нея, а Елън даде знак на Бетси да я последва. Всички други на масата също се изправиха почтително, докато двете жени излязоха бързо и една служителка ги насочи към тоалетната.

Изглеждаше, че неудобната, безкрайна вечер е към своя край. Когато почетният гост повърне, това обикновено беше сигнал, че всичко е свършило.

Но грешаха.

Рейнджърите буквално тичаха към фабриката.

Пред очите на президента и висшите военни, наблюдаващи операцията от Ситуационната зала, разбиха портата и нахълтаха.

— Чисто!

— Чисто!

— Чисто!

Седем секунди от влизането. Засега никаква съпротива. Нито един изстрел.

— Това нормално ли е? — попита Уилямс началника на специалните операции.

— Няма „нормално“, господин президент, но очаквахме обектът да се охранява.

— А се оказва, че не е така?

— Това може да означава, че ги хванахме напълно неподготвени.

И все пак генералът изглеждаше обезпокоен.

Уилямс се изкуши да попита какво друго може да означава това, но реши просто да гледа. Скоро щяха да разберат.

Секундите тиктакаха, разтягаха се почти до скъсване. Уилямс никога не си беше представял, че една секунда може да бъде толкова еластична и толкова дълга.

Тежките обувки тропаха по бетонните стъпала, автоматите М16 бяха в готовност. Една група се отправи нагоре, друга надолу, трета — към огромното открито хале, пълно с промишлено оборудване.

Двайсет и три секунди.

— Чисто!

— Чисто!

— Чисто!

— Какво е това? — Уилямс посочи един от мониторите.

Командирът получи заповед да отиде да провери и когато се приближи, стана очевидно.

— По дяволите — каза президентът.

— По дяволите — каза началникът на специалните операции.

— По дяволите — каза командирът на терен.

Имаше купчина трупове. Всичките с бели престилки. Физиците лежаха мъртви на пода. Стената зад тях беше осеяна с дупки от куршуми и пръски кръв.

— Претърсете ги — каза командирът. — Вземете всички документи.

С ръкавици на ръцете командосите претърсиха труповете.

— Кога се е случило това? — попита началникът на специалните операции.

— Изглежда, че са мъртви поне от едно денонощие, може би по-дълго.

Шах беше убил собствените си хора. Явно вече не му трябваха.

Беше получил това, което искаше, осъзна Уилямс. Бомбите бяха сглобени и продадени на „Ал Кайда“, която сега бе под покровителството на талибаните.

Шах бе разчистил мястото.

— Търсете документи — нареди президентът. — Тази информация ни трябва.

— Слушам!

Моля те, Господи; моля те, Господи.

— Тук има още трупове — извика друг глас. — На втория етаж.

— И в мазето. Боже, било е истинска касапница.

— Внимавайте за взривни устройства — заповяда командирът, докато с няколко от хората си претърсваха обекта за документи. За компютри. За телефони. За всичко.

Уилямс вдигна ръце и се втренчи в екраните. С широко отворени очи. Задъхан.

— Трябва да разберем къде са заложени бомбите — повтори той.

Минаха деветдесет секунди — и нищо.

Две минути и десет секунди. Нищо.

— Все още нищо — съобщи командирът. — Продължаваме да търсим. Няма следи от заложени капани.

Началникът на специалните операции погледна президента.

— Това е странно.

— Но е добре, нали?

— Вероятно — отговори офицерът, но не звучеше убедено.

— Какво ви тревожи?

— Тревожа се, че този, който е направил това, иска нашите хора да влязат по-надълбоко в това място, преди да нанесе удар.

— Какво можем да направим?

— Нищо.

— Не трябва ли да ги предупредим? — Уилямс кимна към екрана.

— Те знаят.

Хората в Ситуационната зала отново обърнаха мрачни лица към мониторите, докато рейнджърите навлизаха все по-навътре във фабриката в търсене на жизненоважна информация. Знаейки много добре какво може би ги очаква.

— Господин президент.

Уилямс потръпна и вниманието му се отклони към вратата, където стоеше заместник-председателят на началник-щабовете. Облегнат на касата, сякаш му бе прилошало. Зад него стояха мъжете и жените, които бяха наблюдавали събитията на платото.

Уилямс стана от стола. По лицата им видя, че новините не са добри.

— Да, генерале?

— Мъртви са.

— Какво?

— Всички са мъртви. Целият взвод.

Настъпи гробна тишина.

— Всички ли?

— Да, господин президент. Опитаха се да удържат нападателите, но те бяха твърде много. Може би са били предупредени.

Уилямс погледна началника на специалните операции, който гледаше като втрещен.

После отново се обърна към мъжа на вратата.

— Продължавайте, генерале — каза президентът, като се изпъчи и се подготви за още лоши новини.

Защото има още…

— Когато стана ясно, че силите на патаните и „Ал Кайда“ ще ги смажат и няма спасение, капитанът, отговарящ за операцията, им заповяда да използват всеки терорист, до когото се доберат, като щит и да се бият докрай.

— О, боже. — Уилямс затвори очи, наведе глава и се опита да си представи…

Но не можеше.

После се изправи, пое си дълбоко дъх и кимна.

— Благодаря, генерале. Телата?

— Изпратих бойни хеликоптери, за да се опитам да ги прибера, но…

Генералът изглеждаше като болен.

— Да. Благодаря. Искам имената им.

— Да, господин президент.

По-късно щеше да има време да скърбят. Президентът Уилямс отново се съсредоточи върху кадрите от фабриката, където другите рейнджъри навлизаха все по-дълбоко и по-дълбоко в това, което почти със сигурност беше капан.

Но тази информация им трябваше на всяка цена.

В кои американски градове има ядрени бомби, готови да се взривят?

Бетси претърси всички кабинки в тоалетната и заключи вратата.

Бяха сами, но това не означаваше, че не ги подслушват.

— Какво има? — прошепна тя. — Какво става?

Елън седна на една кушетка с копринена тапицерия и погледна приятелката си, която се настани до нея.

— Пийт Хамилтън е бил убит. Лаптопът, телефонът и документите му са изчезнали.

— Ооох.

Бетси се отпусна безпомощно на меката мебел. Като че ли всички кости в тялото ѝ изведнъж омекнаха. Спомни си енергичното лице на младия мъж. Тя го беше вербувала.

Тя го убеди да им помогне.

Ако не беше тя…

— Онова последно съобщение от него кога дойде? — попита Елън.

Бетси се съвзе, провери и ѝ каза.

— И оттогава нищо? Без обяснение?

Бетси поклати глава. Изведнъж това ВПИ се превърна в нещо неизмеримо по-важно от загадъчна печатна грешка — в последното отчаяно съобщение от млад мъж, който може би се страхува за живота си.

— Но това не е всичко — каза Елън. Изглеждаше сломена. — Диверсионният отряд… рейнджърите…

— Да?

— Всички са загинали.

Бетси се втренчи в приятелката си. Искаше да извърне поглед. Да затвори очи.

Да се отдръпне, дори само за няколко секунди, в мрака. Но не можеше да остави Елън дори за един скъпоценен миг. Вместо това протегна ръка и хвана нейната.

— Всички ли?

Елън кимна.

— Трийсет рейнджъри и шестима пилоти от специалните части. Убити.

— О, боже — въздъхна Бетси; после зададе въпроса, от който Елън се страхуваше: — А другите? Във фабриката?

— Няма новини.

Някой почука на вратата и дръжката се размърда.

— Госпожо държавен секретар — каза женски глас. — Добре ли сте?

— Един момент — отговори Бетси. — Сега идваме.

— Имате ли нужда от помощ?

— Не — отсече Бетси и бързо се взе в ръце. — Благодаря. Само още няколко минути. Стомашни проблеми.

Което сега беше абсолютно вярно.

Двете се втренчиха в телефона в ръката на Елън.

В очакване на вести от Белия дом.

Белият дом, помисли си Елън. Това беше съобщението на Бойнтън.

Това беше казал иранският двоен агент, преди да издъхне.

— Дай пак да видя съобщението на Пийт Хамилтън.

Още едно послание от човек в последните мигове на живота му. Знаещ, че ще умре. Не „Белият дом“, но можеше да има връзка.

ВПИ.

В този момент на телефона на Елън се появи съобщение с надпис „спешно“.

От Белия дом.

Уилямс гледаше втренчено мониторите, докато рейнджърите във фабриката завършваха второто претърсване на сградата. После се обърна към началника на специалните операции.

— Прибирайте ги у дома.

— Да, господин президент.

Елън Адамс влезе в кабинката, коленичи и повърна, докато Бетси гледаше сащисано няколкото реда на телефона ѝ, изпратени от президента Уилямс.

Фабриката е празна. Физиците и техниците са мъртви. Няма документи. Няма компютри. Няма данни къде са бомбите. На мястото има следи от радиация. Анализираме пробите. Няма данни за целите. Нищо.

Бетси знаеше, че трябва да отиде при Елън. Да ѝ помогне. Да ѝ занесе мокри кърпички за лицето.

Но не можеше да помръдне. Успя само да затвори очи. Закри ги с треперещи ръце и усети как бузите ѝ се намокриха под дланите.

Пийт Хамилтън беше мъртъв. Взводът рейнджъри, изпратени за отвличане на вниманието — мъртви.

Физиците — мъртви, а фабриката — празна.

И целите им усилия — за нищо.

Все още нямаха представа, абсолютно никаква представа, къде са заложени ядрените бомби. Или кога трябваше да се взривят. Знаеха само, че ще бъде скоро.

Глава 37

— Госпожо държавен секретар? — Този път гласът на вратата беше на агент Ковалски, началника на охраната на Елън. — Имате ли нужда от помощ?

— Не, не. Благодаря. Само още минутка. Да си напръскаме лицата с вода.

Което наистина направиха, но Елън бе пуснала водата да шурти, за да скрие това, което щеше да каже на Бетси.

— Мисля, че знам какво е искал да каже Пийт Хамилтън — прошепна тя.

— Моля?

— Съобщението. ВПИ.

— Значи не е печатна грешка, изпратена в паника?

— Не мисля. Преди години, веднага след като Дън встъпи в длъжност, при мен дойде Алекс Хуан.

— Главният ти кореспондент в Белия дом.

— Да. Беше засякъл слухове от някои от най-крайните разпространители на конспиративни теории в интернет. Неясни връзки към уебсайт, наречен ВПИ. Проучи го и стигна до заключението, че е или шега, или пожелателни теории, разпространявани от крайнодесни екстремисти. Фантазии. Както и да е, такъв сайт нямаше.

— Сигурна ли си, че беше ВПИ? Как може да си спомняш подробности отпреди толкова години?

— Заради това, което означаваше „ВПИ“. Заради това, което можеше да означава тази история, ако беше вярна.

— И какво означаваше?

— „Високопоставен информатор“. В Белия дом.

— Но въображаем, нали? Някакъв измислен високопоставен служител, който… какво? Който предава секретна информация на ултрадесните? — попита Бетси. — Зона 51? Извънземните са сред нас. Ваксините ти вкарват микрочип. Финландия не съществува. Такива глупости? Измисляли са всякакви безумия и са ги приписвали на този ВПИ?

— Така си помисли Хуан отначало. Смахнато, но вероятно безобидно. Даже попита Пийт Хамилтън за това на един брифинг в Белия дом. Пийт отрече да знае нещо и Хуан реши, че това е просто поредната конспиративна теория. Но аз го помолих да проучи още малко.

— Защо?

— Защото зад повечето конспиративни теории се крие нещо по-дълбоко.

— Тъмната мрежа.

— Не знам точно.

— Но Алекс Хуан най-накрая се отказа?

На Елън винаги ѝ се беше струвало смешно, че журналистите, които отразяват дейността на правителството, се наричат „кореспонденти“, сякаш това бе някаква чужда държава. Сега обаче разбираше защо. Това беше държава в държавата, със собствени правила за поведение. Със собствена гравитация и задушаваща атмосфера. Със собствени менящи се граници.

Националното животно на тази държава бяха слуховете. Белият дом гъмжеше от тях. Ветераните, преживели много смени на властта, бяха оцелели, защото знаеха кои слухове са верни. И кои не са. И може би по-важното беше, че бяха научили кои фалшиви слухове все пак могат да бъдат полезни.

— Да. Не успя да стигне далеч. И това му се стори най-странно. Повечето хора, които разпространяват конспиративни теории, търсят възможно най-голяма публичност. Те искат тяхната „тайна“ да се разпространи широко. Но тези, които знаеха за ВПИ, не искаха това. Даже като че ли се стараеха да го запазят в тайна.

— Голяма тишина — измърмори Бетси.

Елън кимна.

— Най-накрая се отказа да търси и скоро след това си тръгна.

— Къде отиде? В друг вестник?

— Не, мисля, че се премести във Върмонт. Може би в някой местен вестник. Започна по-спокоен живот. Кореспондент на Белия дом е съсипваща работа.

— Добре, ще го потърся.

— Защо?

— Защото искам още информация. Трябва да разберем дали този ВПИ наистина съществува и дали е замесен. Заради Пийт.

Това не бяха празни думи. Беше истинско. Бетси се чувстваше длъжна на този млад мъж.

— Добре, но не и ти — каза Елън. — Ще помоля някой друг да го направи.

— Защо не аз?

— Защото Пийт Хамилтън загина, задето задаваше твърде много въпроси.

— А нима мислиш, скъпа моя, че ако бомбите избухнат, няма всички ние да сме притиснати до стената? — попита Бетси. — Аз ще проуча въпроса. И така, какви точно бяха тези инициали?

Елън се усмихна леко.

— Глупава жена. — Затвори крановете. — Готова ли си?

— В пълна бойна готовност, приятелко — отговори Бетси, докато проверяваше червилото си в огледалото.

Излязоха от тоалетната и се озоваха срещу разяреното лице на пакистанския премиер.

Али Ауан стоеше в бляскавия коридор с ръце зад гърба. Всички мъже и жени, които бяха присъствали на вечерята, бяха застанали зад него, включително струнният квартет.

И всички се взираха гневно в Елън Адамс.

— Госпожо държавен секретар, кога смятахте да ми кажете?

Вдигна телефона си, където току-що бе получил съобщение за истинската природа на нощните акции на спецчастите.

На Елън ѝ беше дошло до гуша от тази игра.

— А вие кога смятахте да ми кажете, господин премиер? — Ако той беше ядосан, тя кипеше от гняв. — Да, нашите специални части проведоха битка с талибаните и „Ал Кайда“ в Баджаур тази нощ с цената на ужасни загуби, докато друг отряд атакува една изоставена циментова фабрика. Не бяха англичаните, а ние. И да, навлязохме дълбоко на пакистанска територия. И знаете ли защо?

Тя направи две крачки към него и едва се сдържа, за да не хване дългата му бродирана курта.

— Защото там са терористите. И защо са там? Защото вие сте им осигурили безопасно убежище. Позволихте на враговете на Запада, на Съединените щати, да действат необезпокоявано във вашата страна. Защо не ви казахме за днешните нападения? Защото ви нямаме доверие. Вие не само позволихте на „Ал Кайда“ да държи бази в Пакистан, но и оставихте Башир Шах да използва изоставена фабрика за производство на оръжия. Вие. — Тя направи още една крачка към него и го принуди да отстъпи. — Сте. — Още една стъпка. — Отговорен.

Сега стоеше точно срещу него и гледаше лъщящото му от пот лице.

— А ние сега как да ви вярваме? — контрира той. — Вие излъгахте, госпожо държавен секретар. Дошли сте тук с единствената цел да ни разсеете.

— Разбира се, че за това. И бих го направила отново.

— Оскърбихте националната ни чест.

Тя се наведе по-близо и прошепна:

— Майната ѝ на вашата чест. Трийсет и четирима войници от нашите специални части загинаха тази нощ, докато се опитваха да предотвратят катастрофата, която вие допуснахте.

— Аз…

Премиерът се оказа в небрано лозе.

— Какво вие? Не знаехте ли? Или не искахте да знаете? Какво очаквахте да се случи, когато освободихте Шах?

— Нямахме…

— Нямахте избор? Подигравате ли се с мен? Великата пакистанска нация да капитулира пред един луд американец?

— Американски президент.

— И как ще обясните това на сегашния американски президент?

Тя го погледна сурово.

Премиерът Ауан изглеждаше като вцепенен от страх. Беше паднал от въжето, но все още го стискаше с една ръка. Държеше се за живота си. Увиснал над пропаст.

— Елате с мен.

Елън го хвана за ръката и буквално го вкара в женската тоалетна. Бетси ги последва и заключи вратата, преди някой друг да влезе.

— Господин министър-председател — извика шефът на охраната му. — Отдръпнете се.

— Не — извика Ауан. — Чакайте. Не съм в опасност. — Погледна Елън. — Нали?

— Ако зависеше от мен… — започна Елън, после си пое дълбоко дъх. — Вижте какво, трябва ми информация. Шах е наел ядрени физици да правят бомби и е използвал фабриката в Баджаур за целта.

— Бомби?

Тя го погледна изпитателно. Възможно ли беше доктор Ауан да не знае? Съдейки по ужасеното изражение на лицето му, предположи, че най-вероятно не знае.

Може би най-накрая бяха намерили морална граница, която не беше готов да прекрачи.

— Във фабриката има следи от радиоактивни вещества.

— Радиоактивни?

Той все още не схващаше докрай ситуацията. На лицето му се изписа истински ужас.

— Да. Какво знаете по въпроса?

— Нищо. О, боже мой!

Той ѝ обърна гръб и закрачи из луксозното помещение, като заобикаляше големите, тапицирани с коприна меки кресла, държейки се за главата.

— Хайде, трябва да знаете нещо — настоя Елън, като тръгна след него. — Нашето разузнаване ни докладва, че бомбите са продадени на „Ал Кайда“ и вече са доставени на целите им.

— Къде?

— Това е проблемът. — Елън протегна ръка и го спря, после го завъртя с лице към себе си. — Не знаем. Единственото, което знаем, е, че са в три американски града. Трябва да разберем точното им местоположение и кога трябва да се взривят. Трябва да ни помогнете, господин премиер, или Бог да ми е на помощ…

Дишането на министър-председателя Ауан се ускори и стана по-плитко. Бетси се притесни да не изгуби съзнание.

Беше очевидно, че макар да е подозирал някои от тези неща, конкретните факти го шокираха.

Той се отпусна тежко на една табуретка.

— Предупредих го. Опитах се да го предупредя.

— Кого?

Елън седна до него и се наведе напред.

— Дън. Но съветниците му бяха непреклонни. Башир Шах трябваше да бъде освободен.

— Кои съветници?

— Не знам. Знам само, че той ги слушаше и не се поддаваше на уговорки.

— Генерал Уайтхед?

— Председателят на началник-щабовете ли? Не, той беше против.

Очаквано, помисли си Бетси. Разбира се, че официално щеше да е против. Тя си помисли за Пийт. За вълнението му, примесено с ужас, когато откри онези документи, потулени в частните архиви и разобличаващи председателя на началник-щабовете.

Уайтхед ли беше този ВПИ? Трябваше да е той. Но имаше вероятност да не е действал сам. Той беше от Пентагона. Дали имаше някой друг в самия Бял дом?

— Къде е Шах сега? — попита Елън Ауан.

— Не знам.

— Кой знае?

Мълчание.

— Кой? Военният ви министър ли?

Доктор Ауан сведе очи.

— Вероятно.

— Извикайте го тук.

— Тук ли? — възкликна той, като огледа женската тоалетна.

— Тогава във вашия кабинет. Където искате. Само бързо.

Ауан извади телефона си и набра номер. Започна да звъни. Да звъни. Да звъни.

Премиерът се намръщи. Изпрати съобщение и после се обади на друг номер.

— Намерете генерал Лахани. Веднага.

Докато той правеше това, Елън изпрати съобщение до президента Уилямс с препоръка да извика Тим Бийчъм от Лондон.

Получи незабавен отговор. Бийчъм щеше да лети до Вашингтон с военен самолет.

И искам вие също да се върнете час по-скоро — написа президентът.

Елън се замисли, преди да напише отговор. Дайте ми още няколко часа. Може да получа полезна информация тук.

Натисна „Изпращане“ и отговорът му дойде след няколко минути.

Имате час и после искам да сте в „Еър Форс 3“.

Елън понечи да прибере телефона, но размисли. Имаше още един въпрос.

Боеприпасите, с които са убити физиците?

Руски.

Тя погледна премиера Ауан и попита:

— Колко силно е влиянието на руснаците в Пакистан?

— Почти никакво.

Тя го погледна изпитателно. И той отвърна на погледа ѝ. По някаква причина спокойствието на държавния секретар Адамс го караше да се чувства по-неловко, отколкото когато тя му крещеше.

Къде, по дяволите, беше генерал Лахани? Той ги беше въвлякъл в това; той трябваше да се изправи срещу този гняв.

— Знам, че ме мислехте за некадърна дилетантка — изненада го тя, — която можете да манипулирате.

— Вие наистина създадохте такова впечатление, госпожо държавен секретар. Умишлено, както разбирам сега.

— Знаете ли какво си мислех аз за вас?

— Че съм некадърен дилетант, когото можете да манипулирате?

Като слушаше това, Бетси си помисли, че е трудно да не харесаш този човек. По-трудно обаче беше да му се довериш.

— Е, може би малко — призна Елън. — Но най-вече си помислих, че сте добър човек, изпаднал в безнадеждно положение. И все още мисля така. Но настъпи часът за равносметка. Трябва да направите избор. Веднага. Ние или джихадистите? Чия страна ще заемете: на терористите или на съюзниците си?

— Ако избера вас, Елън, ако ви помогна…

— Може да станете следващата им жертва. Знам. — Тя го погледна с известно съчувствие. — Но ако изберете терористите, те пак ще ви убият, след като вече нямат полза от вас. Това ще ви кажа, Али, вие вече сте на границата. И след тази вечер може да я пресечете. Изглежда, че Шах почиства след себе си и вие вече сте част от отпадъците. Единствената ви надежда е да ни помогнете да го намерим.

Ауан явно преживяваше тежка вътрешна борба.

— Наистина ли искате Пакистан да се управлява от терористи и луди? От руснаците?

„Крале и отчаяни мъже“ — помисли си Бетси. Само че сега те бяха отчаяните.

— Не знам къде е Шах, кълна се — каза Ауан. — Генерал Лахани може да ви каже, но се съмнявам, че ще го направи. Питахте за руснаците. Те не са наши съюзници, но в Пакистан има елементи, свързани с руската мафия.

— Включително генерал Лахани?

Премиерът направи нещастна физиономия и кимна.

— Така мисля.

— Той ли доставя оръжия от руската мафия на Шах?

Кимване.

— Включително радиоактивни материали?

Кимване.

— И от Шах за „Ал Кайда“?

Кимване.

— И гарантира на терористите безопасно убежище.

Кимване.

Елън се изкушаваше да попита защо Ауан не го е спрял, но сега не беше моментът. Ако оцелееха след всичко това, щеше да го попита. В същото време знаеше, че американското правителство има дълга история на сътрудничество с не един злодей. Понякога това беше необходимо зло. Понякога изгодна сделка.

Сега премиерът Али Ауан направи своя избор. Пусна се от въжето и започна свободно падане.

— Ако Башир Шах има радиоактивни материали, значи има връзки с най-високото ниво на руската мафия.

— И кой е това?

Когато видя, че Ауан се колебае, Елън прошепна:

— Стигнахте достатъчно далеч, Али. Още една стъпка.

— Максим Иванов. Никой не би го признал официално, но нищо не се случва без участието на руския президент. Никой не може да получи такова оръжие, такива радиоактивни материали, без неговото одобрение. Той печели милиарди от това.

Елън отдавна имаше такива подозрения, дори бе възложила на разследващия екип в един от главните си вестници да проучи връзката на Иванов с руската мафия, но след осемнайсет месеца опити те не откриха нищо. Никой не искаше да говори. А тези, които биха могли да проговорят, изчезнаха.

Руският президент създаваше олигарси. Даваше им богатство и власт. Той ги контролираше. А те контролираха мафията.

Руската мафия беше нишката, свързваща всички елементи.

Иран. Шах. „Ал Кайда“. Пакистан.

Телефонът ѝ изпиука и се получи ново съобщение, маркирано с червено флагче. От президента Уилямс.

Радиоактивният материал, открит във фабриката, бе идентифициран като уран-235. Добит в Южен Урал и обявен за изчезнал от Комисията за контрол на ядрените оръжия на ООН преди две години.

Елън изчака секунда, докато осмисли информацията; после събра кураж и изпрати отговор.

Но имаше един последен въпрос към министър-председателя Ауан.

— Съкращението „ВПИ“ говори ли ви нещо?

— „ВПИ“ ли? Съжалявам. Не.

Елън се изправи. Благодари на Ауан и го помоли да не споменава на никого за това, което са си говорили.

— О, не се притеснявайте. Няма.

Тя му повярва.

В Овалния кабинет президентът Уилямс погледна телефона си и промърмори:

— По дяволите.

Нощта току-що се превърна от ужасна в още по-лоша.

Според държавния секретар вероятно бе замесена руската мафия. Което означаваше, че вероятно е замесен и руският президент.

Дъг Уилямс нямаше абсолютно никакво съмнение, че седи върху ядрена бомба. И тази мисъл го ужасяваше. Като всеки друг човек, той не искаше да умре.

Но още по-малко искаше да се провали.

Бе заповядал почти пълна евакуация на Белия дом, като остави само най-необходимия персонал.

Сега сапьори претърсваха целия комплекс за радиация от уран-235, но Уилямс знаеше, че има начини тя да се скрие. И знаеше, че в Белия дом има много, много места, подходящи за това.

Една мръсна бомба, ако бяха решили да използват такава, можеше да се побере в куфарче. А в голямата стара сграда беше пълно с такива.

Уилямс отново погледна съобщението на Елън Адамс.

Тя нямаше да се върне във Вашингтон. Засега. Вместо това щеше да лети до Москва. Молеше го да организира среща с руския президент.

За момент на Уилямс му хрумна, че предателят сред тях може да е самият държавен секретар. Затова се опитваше да стои възможно най-далеч от ядрените бомби.

Но той отхвърли тази мисъл. Знаеше, че това е една от най-големите опасности. В паниката си да се нахвърлят един срещу друг. Да се подозират взаимно.

Ако искаха да успеят, трябваше да се държат заедно.

Дори ако той седеше върху ядрена бомба, Елън Адамс не беше в много по-добро положение. Държавният му секретар бе на път да влезе в схватка с руската мечка.

Кое беше по-добре? Да бъдеш изпепелен или разкъсан на парчета?

Той сложи ръце върху бюрото „Резолют“ и подпря главата си на тях. Затвори очи за момент и си представи поляна с диви цветя и ручей, блестящ на слънцето. Златният му ретривър Бишъп гонеше пеперуди, които нямаше никаква надежда да хване.

Изведнъж кучето спря и погледна към небето. Където се появи облак с формата на гъба.

Президентът Уилямс вдигна глава, избърса лицето си с ръце и се обади в Москва.

„Боже — помисли си, — не ме оставяй да сгреша точно сега.“

На път за летището Елън бръкна в джоба на сакото, за да извади телефона си. Това беше рефлекс. Винаги забравяше, че след всяко използване го поверяваше на началника на охраната си.

Но…

— Какво е това?

— Кое? — попита Бетси.

Беше едновременно стресирана и изтощена. На ръба. Питаше се колко още ще издържат така.

После си спомни за Пийт Хамилтън. И рейнджърите на платото.

Колкото е необходимо, беше отговорът.

Елън държеше някакво листче с палеца и показалеца си.

— Стив?

Той я погледна от предната седалка.

— Да, госпожо държавен секретар?

— Имате ли пликче за събиране на веществени доказателства?

Тонът ѝ го накара да я погледне внимателно, а после — това, което държеше. Той бръкна в едно от багажните отделения и извади найлоново пликче.

Преди Елън да прибере листчето вътре, Бетси снима това, което беше написано на него със спретнат, дори елегантен почерк: „310 1600“.

— Какво означава това? — попита Бетси.

— Не знам.

— Откъде дойде?

— Беше в джоба ми.

— Да, но кой го е сложил там?

Елън си припомни събитията от вечерта. Листчето го нямаше, когато обличаше сакото, преди да слезе от „Еър Форс 3“.

Всеки можеше да го е пъхнал в джоба ѝ след това. Макар че повечето гости на вечерята се държаха на уважително разстояние. Премиерът Ауан и външният министър не се бяха приближавали достатъчно.

Нито генерал Лахани.

Тогава кой?

В съзнанието ѝ изплуваха две очи. Дълбоки кафяви очи. И глас с мек акцент, когато мъжът се наведе над нея. Достатъчно близо, за да помирише одеколона му.

На жасмин.

„Салатата ви, госпожо държавен секретар.“

И после бе изчезнал. Не беше останал до края на вечерята.

Но се беше завъртял около нея достатъчно дълго, за да пъхне листчето в джоба ѝ. Тя беше сигурна в това.

И беше сигурна в нещо друго.

— Това беше Шах — изрече с едва доловим шепот.

— Шах ли? — Бетси съвсем се разсъни. — Пратил е някой да го пусне в джоба ти? Като цветята?

— Не, това беше лично той, самият Шах. Келнерът, който ми сервира салатата. Беше Шах.

— Бил е там тази вечер? О, боже, Елън!

— Бързо, Стив, трябва ми телефона. — Веднага щом го получи, тя се обади. — Обажда се държавният секретар Адамс. Свържете ме с някого от разузнаването.

След една мъчителна минута в опити да убеди дежурния телефонист в американското посолство в Исламабад, че тя наистина е държавният секретар, Елън най-сетне затвори и просто се обади на посланика.

— Искам адреса на Башир Шах. И ми трябват войници от спецчастите и разузнаването, които да ме посрещнат незабавно в дома му. В пълно въоръжение.

— Да — измърмори той, все още опитвайки се да се отърси от дълбокия сън. — Един момент, госпожо държавен секретар. Ще намеря адреса.

Няколко минути по-късно бяха в едно зелено предградие на Исламабад. Докато чакаха служителите на посолството, Бетси започна да търси начин да се свърже с Алекс Хуан, бившия кореспондент в Белия дом, който бе проучвал слуховете за ВПИ.

Елън проведе още един разговор по телефона. Този път с министър-председателя Ауан, за да го информира.

— Башир Шах е бил на вечерята? — попита смаяно министър-председателят. — Сигурно генерал Лахани го е организирал. Видях го да си приказва приятелски с келнера и си помислих…

— И на мен ми направи впечатление. Нещо за генерала?

— Не. Търсим го. Може да е с Шах.

— Имам ли вашето разрешение да вляза в имението на Шах?

— Ще го направите даже ако не ви разреша, нали? — каза той.

— Разбира се. Но ви давам шанс да постъпите достойно.

— Добре. Имате моето разрешение, макар да не съм сигурен, че съдът би ми признал такива правомощия. — Той замълча за момент. — Все пак благодаря за доверието.

Тя не му вярваше напълно. Още не. Но сега направи голяма крачка в тази посока.

— Цифрите „310 1600“ говорят ли ви нещо?

Той ги повтори, после замълча, докато мислеше.

— 1600 не е ли адресът на Белия дом?

Елън пребледня. Как не се досети? „Пенсилвания авеню“ 1600.

— Да.

Но какво биха могли да означават другите цифри? 310. Час? В Белия дом имаше бомба, която трябваше да се взриви в 3:10 сутринта?

— Трябва да тръгвам.

— Успех, госпожо държавен секретар.

— И на вас, господин премиер.

След като затвори, Елън предаде на Бетси какво е казал Ауан за числата.

— Да, възможно е — съгласи се Бетси. — Една от бомбите е в Белия дом. Вече подозирахме това. Но ако има три бомби, защо Шах ще те предупреждава само за една? Мисля, че отговорът е по-прост. Мисля, че числата са същите като другите.

— Кои други?

— Като за бомбите в автобусите. Числата, които получи и твоята служителка успя да разгадае.

Елън се вгледа в цифрите.

— Автобуси? „Ал Кайда“ е заложила бомбите в автобуси номер 310 някъде в Щатите и трябва да се взривят в 16:00?

— В четири следобед. Да, така мисля. Може би експлозиите в Лондон, Париж и Франкфурт не са имали за цел само да убият физиците, но са били нещо като суха тренировка.

— Но не можем да разберем в кои градове — каза Елън.

— И в 16:00? Но в коя часова зона?

Бетси се втренчи в листчето. После забеляза нещо.

— Елън, това не е 310. Това е 3, интервал, 10. Има три автобуса номер 10, които ще се взривят в четири следобед, независимо от часовата зона.

— Но и в това няма логика — отбеляза Стив, като ги погледна от предната седалка. — Извинявайте, но нямаше как да не ви подслушам. — Изглеждаше блед, очевидно шокиран от това, което беше чул. — Ако знаем, че има мръсни бомби заложени в три автобуса номер 10 някъде в Щатите, би било достатъчно да изпратим предупреждения до всички транспортни фирми, за да ги спрем и да ги претърсим. Няма да е лесно, но може да се направи. И имаме време.

Елън въздъхна тежко.

— Прав сте. Едва ли е това.

Тримата се втренчиха в числата. Замъглените, лишени от сън очи на Елън бяха пропуснали малкия интервал между тях, но той беше там. Очевиден, само да успееш да го видиш.

3 10 1600

Но все още нямаха идея какво може да означават тези числа. А това правеше още по-жизненоважно да намерят Шах.

Като гледаше тъмната къща, Елън изпита страх, който като ледена вода се издигаше по тялото ѝ. Пълзеше към устата ѝ, към носа ѝ. Скоро щеше да я залее цялата.

Тя не знаеше. Не знаеше. Не знаеше какво означава това послание.

Можеше да са автобуси. Или да е свързано с Белия дом.

А можеше да са случайни числа и Башир Шах просто да си играе с нея, за да я накара да изгуби ценно време.

Това, което Елън знаеше със сигурност, беше, че е твърде уморена, за да се справи сама, дори да можеше. Тя не беше забелязала интервала между числата — какво друго пропускаше?

— Изпрати ми снимката на числата.

Когато Бетси го направи, Елън препрати снимката.

— На президента ли? — попита Бетси.

— Не. Той не може да го разгадае по-успешно от нас и ако наистина има ВПИ, не можем да рискуваме някой друг в Белия дом да види посланието. Пратих я на човека, който разгада първия код.

После Елън все пак изпрати съобщение на Дъг Уилямс, за да го предупреди, че ако в Белия дом има ядрена бомба, тя може да избухне в 3:10 тази нощ.

Уилямс погледна часовника.

Беше малко след 20:00. Значи имаха седем часа.

Глава 38

Гил и Анахита се осмелиха да влязат в едно градче и купиха храна и бутилирана вода за себе си и за другите.

Говореха си по целия път дотам и по целия път назад, натоварени с торби ароматна храна.

Започнаха предпазливо, като си разказаха какво се е случило с тях през последните двайсет и четири часа.

Анахита слушаше внимателно описанието на Гил за срещата с Хамза и нападението на Акбар. Задаваше въпроси, съчувстваше, вниманието ѝ беше съсредоточено само върху него. После той попита през какво е преминала тя.

Анахита го познаваше достатъчно добре, за да знае, че това е само учтив интерес. Ответен въпрос в замяна на нейния. Нищо повече. Майка ѝ често казваше, че всеки може да зададе първия въпрос. Важни бяха вторият и третият.

Докато бяха заедно, в леглото, след като са правили любов, Гил често питаше как е минал денят ѝ. Но рядко задаваше втори и никога трети въпрос. И макар че се интересуваше донякъде от деня ѝ, той рядко, ако изобщо някога, я питаше как се чувства.

Ана бе научила границата на интереса му към нея. Освен това се научи да не споделя лична информация, без да са я питали. Не и с човек, който не се интересува. И все пак не можеше да не изпитва топли чувства към него. Подобно на Отело, тя обичаше не мъдро, но твърде добре.

Но Отело всъщност беше обичан в замяна. Трагедията му бе, че не подозираше за това.

Докато вървяха по тъмните улички на малкия пакистански град, обвит в топлия аромат на пикантна храна, тя отговаряше повърхностно на въпросите на Гил. Споделяше само заглавията. Това, което би казала на всеки. Не повече. Не достатъчно, за да му разкрие истинските си мисли и чувства.

Въпреки че вратата не беше заключена. Тя просто беше от другата страна и копнееше да го пусне вътре. Ключът беше да зададе този втори въпрос. Третият щеше да го пусне през прага, където тя държеше сърцето си.

— Трябва да е било ужасно — каза той, когато тя свърши разказа си; после се умълча.

Въпреки че не се надяваше, Анахита чакаше. Една крачка. Две. Три крачки по уличката, в мълчание.

Усети как Гил я хвана за ръката. Знаеше какво означава това. Прелюдия към интимност, която той не си беше заслужил и вече отдавна не му се полагаше. Тя спря за момент, когато почувства топлата позната плът, притисната до тялото ѝ. Спомни си усещането в онези горещи и лепкави нощи, когато проникваше в нея.

И после се отдели от него.

Той отвори уста да каже нещо, но в този момент на телефона му се получи съобщение.

— Това е от майка ми. Башир Шах ѝ е подхвърлил листче, на което има написани цифри. Иска да пробваш да ги разгадаеш.

— Аз ли?

— Изглежда, че е някакъв шифър. Ти реши последната загадка и майка ми мисли, че може да разгадаеш и тази.

— Дай да видя.

Когато завъртя телефона, за да ѝ покаже съобщението, той каза:

— Ана…

— Остави ме да го прочета — сряза го тя с хладен тон. Кратко.

3 10 1600

Младите ѝ очи веднага видяха интервала между числата. Анахита се вглъби в задачата.

Този път нямаше да губи ценно време. Беше ѝ отнело твърде дълго, докато разбере, че съобщението от братовчедка ѝ Захара е важно, а след това още по-дълго, докато разбере какво означава.

Забавянето струваше живота на повече от сто души. Нямаше да повтори тази грешка. Нямаше да се разсейва. През целия път до тайната квартира Анахита превърташе числата в главата си.

3 10 1600

Когато стигнаха, ги написа на листчета и даде по едно на всеки от групата.

— Башир Шах ги е изпратил. Трябва да разберем какво означават.

— С мръсните бомби ли е свързано? — попита Катрин.

— Майка ти мисли така.

Докато се хранеха, свели глави над масата на светлината на маслени лампи, започнаха да споделят идеи, мисли. Предположения.

1600. Белият дом?

Три автобуса номер 10?

Не им отне много време, за да стигнат до същите теории като държавния секретар Адамс. Включително вероятността цифрите да са трик, шега на един луд. Но трябваше да приемат, че в тях има смисъл.

Гил погледна Ана от другата страна на масата. Лицето ѝ беше осветено от бледия пламък. Очите ѝ бяха ярки, умни. Концентрацията ѝ беше пълна.

Докато вървяха, той искаше да я попита, копнееше да я попита как се е почувствала, докато е гледала как разпитват родителите ѝ.

И когато е пристигнала в Техеран. Когато са я арестували. Какво се е случило, как се е почувствала.

Когато тя описваше нападението в пещерите с няколко кратки изречения, той почувства, че му прилошава при мисълта, че е можело да я изгуби.

Искаше да попита какво се е случило след това. И после. И после. Искаше да седи на прага и да я слуша. Вечно.

Да се изгуби в нейния свят. Да се намери в нейния свят.

Вместо това мълчеше.

Баща му му беше внушил, че не е учтиво да задаваш лични въпроси, освен ако не е част от репортаж. В качеството на журналист. Че трябва да изчака другия човек, особено ако е жена, сам да се разкрие. Задаването на въпроси, според баща му, можеше да бъде възприето като навлизане в личното пространство. Неуместно любопитство.

Все пак имаше причина майка му да се разведе с баща му. И имаше причина баща му да се впусне в поредица от неуспешни връзки.

И имаше причина майка му да се омъжи за Куин Адамс.

Който винаги я питаше как се чувства. Който имаше търпение да изслушва отговора ѝ. И задаваше още въпроси след това. Не защото беше любопитен, какъвто вероятно беше, а защото искрено се интересуваше.

Вместо да говори, Гил изрази загрижеността си по единствения начин, който знаеше. Понечи да хване ръката ѝ. Но тя се отдръпна. И замълча.

Зад колата на държавния секретар Адамс спряха два черни джипа и от тях изскочиха войници в пълно бойно снаряжение.

След като, с ръце на оръжието, провериха документите на новодошлите, агентите от дипломатическата охрана отвориха вратите и Елън и Бетси слязоха.

— Знаете ли чия е тази къща? — попита Елън.

— Да, госпожо държавен секретар. На Башир Шах — отговори командирът. — Държахме я под наблюдение. Няма и следа от него.

— Да. Имаме причина да смятаме, че е в Исламабад. Трябва да го намерим и да го хванем жив. — Тя погледна настойчиво войника и повтори: — Жив.

— Разбрах.

— Запознат ли сте с разположението на това място?

— Да. Проучих го въз основа на очакването, че може да се наложи да проникнем вътре.

Елън кимна одобрително.

— Добре. — Погледна към тъмната къща. — Вътре може да има важни документи. Такива, в които подробно е описана следващата му цел.

— Следваща цел?

— Шах е отговорен за автобусните експлозии в Лондон, Париж и Франкфурт. И мислим, че е заложил още бомби. Трябва да разберем къде.

Командирът си пое дълбоко дъх. Това, което бе започнало като нахлуване в дома на известен физик и арестуването му, сега се оказваше нещо много, много по-сериозно.

— Не трябва да ви усетят — предупреди Елън. — Не можем да рискуваме да изгорят документите. Трябва ни пълна изненада.

— Това е нашата специалност, госпожо. — Войникът погледна към високите стени. — Предполагам, че се охранява.

— Най-вероятно. Това проблем ли е?

— Не, госпожо. Винаги очакваме проблеми.

— Проблеми с главно П. Идвам с вас — заяви тя.

— Не може — отговори командирът на спецотряда в същия момент, в който Стив Ковалски каза:

— Не.

— Няма да ви преча. Просто трябва да намеря тези документи.

— Не мога да допусна такова нещо. Не само за вашата безопасност, госпожо държавен секретар, но просто ще ни пречите. Ще застрашите цялата операция.

— Не се натискам да водя атаката. — Елън се обърна към началника на охраната си. — Чуйте ме, Стив, вие подслушахте разговорите ни. Знаете какъв е залогът. Знаете колко хора дадоха живота си в опитите да се доберем до тази информация. — Когато той отново понечи да възрази, тя добави: — Знаете не по-зле от мен, че вече няма безопасно място. Не и докато не открием Шах и тази информация. Ако той успее, тези бомби няма да са последните. Това ще продължи. Предлагам да си поделим отговорностите. Вие ще намерите Шах, и ще обезопасите мястото, а аз ще претърся документите му. — Премести поглед от Стив към командира на спецотряда. — Няма да вляза, докато вие не кажете, че е чисто. Така става ли?

Много неохотно, двамата се съгласиха.

Елън се обърна към Бетси:

— Ти стой тук.

— Добре.

Когато се отправиха към високите порти на имението, Бетси тръгна след тях.

— Проблем, проблем…

По сигнал на Стив двете жени претичаха през двора. С всяка стъпка по-близо към тъмната къща Елън усещаше как косъмчетата на ръцете ѝ настръхват.

Проблем с главно П.

Нямаше съпротива. Нямаше охрана. Държавният секретар Адамс имаше неприятното чувство, че знае какво означава това.

— Чакайте, чакайте, чакайте. — Захара Ахмади вдигна ръце за тишина.

Вече няколко часа обсъждаха различни теории за числата, коя от коя по-налудничава.

— Башир Шах е издал информация за ядрените физици на моето правителство — каза тя. — Нали?

— Да, на иранците — потвърди Бойнтън.

— Защото искаше да ги убием. И вината да бъде хвърлена на нас.

— Да — каза Катрин. — Накъде биеш?

— Дали не прави същото тук? Дали не ни манипулира?

— Възможно е — съгласи се Бойнтън. — Но този път знаем.

— Това не е единствената разлика — каза Захара. — Мисля, че обръщаме прекалено много внимание на Шах. Защото той иска така. Защо му е да подхвърля това съобщение на държавния секретар Адамс?

— Защото е егоистичен маниак, който обожава да си играе с нас? — предположи Бойнтън.

— Така е — съгласи се Гил. — Но освен това е бизнесмен. Ако не успее, ще трябва да отговаря пред клиентите си, а се съмнявам, че иска това да се случи. Мисля, че малко го е страх, че няма да успее. Времето изтича и ние сме по-близо по петите му, отколкото е очаквал.

— И аз мисля така — каза Захара. — Това е застраховка. Този тип буквално скача и ни маха с ръце, за да го забележим.

— И се опитва да ни привлече далеч от мястото, където всъщност трябва да търсим — досети се Катрин.

— Но къде е то? — попита Бойнтън.

— При клиентите му — каза Анахита. — Шах е търговец на оръжие. Посредник. Той организира производството на бомбите, но не той ги използва. Не той избира целите и момента.

— Точно така. Но вероятно знае — каза Захара.

— Да, вероятно знае — съгласи се Анахита. — Може би дори е организирал доставката им.

— Но клиентите му решават къде и кога — каза Катрин и очите ѝ се разшириха, когато осъзна какво означава това.

— Ние гледаме тези числа от гледна точка на Шах, но трябва да погледнем…

— От гледната точка на „Ал Кайда“ — довърши Захара.

Анахита погледна братовчедка си.

— Мислехме със западни умове. Казваш, че трябва да започнем да анализираме цифрите като мюсюлмани.

— Не като мюсюлмани. Като джихадисти. Какво биха могли да означават тези цифри за тях? Какво значение биха могли да имат? „Ал Кайда“ и другите терористични организации разчитат в голяма степен на митове и легенди, а не само на религията. Повтарят безспир обиди и възмущения, древни и нови. Те държат раните отворени. И така, с коя отворена рана може да са свързани тези цифри?

3 10 1600

— Има труп!

Когато се приближи до мъжа, проснат по очи в мазето на къщата на Шах, войникът видя, че под трупа едва се подават жици.

— Зареден е с експлозив — докладва по радиостанцията и отстъпи назад.

Разбраха, че в имението няма никого, още щом влязоха в двора. Никой не оказа съпротива, а човек като Шах би се заобиколил с цяла частна армия.

Не. Нямаше никого. Или поне никой жив.

Елън и Бетси бяха в кабинета на Шах на първия етаж и преглеждаха документите му. Районът бе проверен за взривни устройства и обявен за безопасен.

— Трябва да напуснете, госпожо държавен секретар — каза Стив. — В мазето намериха труп, зареден с експлозиви.

— На Шах ли? — попита Бетси, въпреки че знаеше отговора.

Стив ги изведе от къщата.

— Не знаем. Искат първо да обезвредят бомбата, преди да предадат трупа за разпознаване.

Елън беше почти сигурна кой е убитият и пет минути по-късно предположението ѝ се потвърди. Генерал Лахани, пакистанският военен министър.

Тази нощ Ажи Дахака работеше доста усилено. Почистваше, като използваше кръв и страх вместо белина.

Когато отново обявиха, че всичко е чисто, Бетси понечи да се върне в къщата, за да продължи преглеждането на документите, но Елън я спря.

— Няма да намерим нищо. Взел е всичко. Ако все пак открием нещо, то ще е подхвърлено, за да ни заблуди. Трябва да тръгваме.

— За Москва ли? — попита Бетси. Изглеждаше, сякаш предпочиташе да се върне в къщата и да рискува да бъде взривена.

— За Москва.

Елън знаеше, че това е последната спирка по пътя. След Москва нямаше къде другаде да отиде. Освен у дома и да чака.

Макар че имаше още един възможен път. Когато се качиха на „Еър Форс 3“, Бетси продължи да търси изчезналия журналист. Този, който бе открил ВПИ.

Някъде над Казахстан го намери.

Глава 39

В 9:30 „Еър Форс 3“ кацна на летище „Шереметиево“ в разгара на снежна виелица.

Небето изглеждаше така, сякаш бе ударено с юмрук. Морави облаци като синини закриваха зимното слънце, и без това бледо и анемично по това време на годината. Бетси си спомни какво бе казал Майк Тайсън.

„Всеки има план, докато не получи юмрук в устата.“

И наистина се чувстваше замаяна като след юмрук в лицето. Дори да бяха имали някакъв план, вече не помнеше какъв.

Нито Елън, нито Бетси, нито хората от охраната им си бяха взели зимни палта. Нито ръкавици. Нито шапки. Бяха се обадили своевременно в американското посолство и няколко бронирани джипа ги чакаха на пистата. Но не им беше хрумнало да си поръчат по-топли дрехи.

Елън си пое дълбоко дъх и излезе от самолета, като се пазеше само с чадър. Той веднага се преобърна от вятъра, тръгнал от Сибир и пресякъл цяла Русия, набирайки сняг, лед и скорост, преди да я връхлети.

Тя спря на върха на стълбичката, смразена за миг. Не можеше да си поеме дъх. Не можеше да помръдне, освен да замижи, за да предпази очите си от снега, шибащ я в лицето.

Предаде безполезния чадър на охранителя зад себе си и протегна ръка, за да запази равновесие. Хвана ледения метален парапет и веднага го пусна от страх, че топлата ѝ кожа може да залепне за него и после да одере дланта си.

— Наред ли е всичко?

Стив трябваше да крещи в ухото ѝ, за да го чуе във виелицата.

Дали всичко е наред? Какво още можеше да се обърка? Но Елън си спомни рейнджърите. Хората в автобусите. Майките, бащите и децата, държащи снимки на любимите си хора.

Пийт Хамилтън и Скот Каргил.

— Добре съм — извика в отговор и с периферното си зрение видя, че Бетси кимна в съгласие.

За Коледа Бетси ѝ беше подарила бройка от последното произведение на любимата ѝ поетеса, Рут Зардо. Тънката книжка се казваше „Аз съм ДОБРЕ“.

Което означаваше: „Дърта, отчаяна, безволева, разсипана егоистка“.

Елън Адамс стисна зъби, за да успокои треперенето, и погледна хората, които чакаха в подножието на стълбичката. Усмихна се, сякаш току-що бе кацнала на някой карибски остров, за да прекара отпуската си.

Президентът Уилямс изрично бе настоял посещението ѝ да бъде поверително. Без да привлича вниманието. Без шум. И определено без медии.

Просто частна среща между държавния секретар на САЩ и руския президент.

Сега, застанала на върха на стълбичката, тя помаха на журналистите с камерите. Помолете Иванов да направи нещо и може да сте сигурни, че ще стори точно обратното. Може би, помисли си тя, като отново потрепери, трябваше да го помоли за нищо на света да не ѝ казва къде е Башир Шах.

И да не ѝ казва къде са бомбите.

Елън започна да слиза по стълбичката, като се молеше да стигне до долу, преди да замръзне. Някъде около средата ѝ стана трудно да върви. Краката ѝ започнаха да замръзват и вече не усещаше лицето си.

Стълбичката беше покрита със сняг и лед и подметките ѝ леко се пързаляха. Запита се дали Иванов го бе направил нарочно. Едва ли беше толкова трудно да почистят стъпалата. Дали се надяваше, че ще падне и ще си счупи врата?

По дяволите, нямаше да му достави това удоволствие, помисли си тя, когато кракът ѝ отново се подхлъзна. Едва успя да се задържи.

Елън виждаше колите, спрени по-далеч от необходимото. Топлина. Искаше да прескочи последните няколко стъпала и да хукне към тях. Надяваше се да ги достигне, преди да се превърне в ледена статуя.

Вместо това забави ход и спря точно преди най-долното стъпало, за да изчака Бетси, която беше на няколко крачки зад нея. Знаеше, че приятелката ѝ е там, по мърморенето:

— Мамка му, мамка му, мамка му.

Ако Бетси се подхлъзнеше на заледената стълбичка, Елън искаше да може да е там, за да спре падането ѝ. Както Бетси бе омекотявала нейните през целия им живот.

Най-накрая, след слизане като от Еверест, краката ѝ стъпиха на заснежения асфалт.

Елън събра сили, за да кимне и да се усмихне на посрещачите. Поне се надяваше, че гримасата ѝ прилича на усмивка. Имаше чувството, че лицето ѝ просто се напука като ледена кора.

Всички, които бяха дошли да я посрещнат, носеха дебели шуби с вдигнати качулки и не личеше дали са мъже, или жени. Бели мечки или манекени.

Елън се подхлъзна по пътя към колата, но Стив я хвана за ръката.

Щом се качи, тя затрепери неудържимо. Потърка ръцете си и поднесе дланите си към решетката на парното.

— Добре ли си? — попита Бетси, макар че гласът ѝ прозвуча като нечленоразделно боботене.

Със замръзнало лице и тракащи зъби, тя бе в състояние да издава само звуци, напомнящи грухтене. И колкото и невероятно да изглеждаше, успяваше да им придаде звучене на ругатни.

— Колко е часът? — попита Елън веднага щом устата ѝ отново заработи.

— Десет без двайсет и пет — едва процеди Стив през все още замръзналите си устни.

— А във Вашингтон?

Той погледна часовника си.

— Без двайсет и пет… — Тялото му потрепери. — … три сутринта.

— Може ли телефона ми?

След като го получи, тя изпрати кратко съобщение на президента Уилямс. Пръстите ѝ трепереха толкова силно, че трябваше на няколко пъти да поправя грешки. И после да поправя автокоректора, който бе променил „бомбите“ на нещо, което никога не би трябвало да се появява в съобщение до президента на Съединените щати.

Дъг Уилямс прочете съобщението.

Беше в Овалния кабинет. Отряд сапьори бяха претърсили Белия дом и не откриха следи от уран-235 или друга радиация.

Предупредиха го обаче, че това не означава, че няма нищо. Само, че не са открили.

Членовете на охраната, които знаеха какво се случва, съветваха, настояваха, а после го умоляваха да се махне оттам. И те като него знаеха, че ако в Белия дом все пак има ядрено устройство, то ще бъде заложено възможно най-близо до президента.

Но той отказа да се евакуира.

— Това е безсмислен жест, господин президент — каза началничката на охраната му, уморена, напрегната и отчаяна жена.

— Мислите ли? — Уилямс я погледна изпитателно. — Достатъчно дълго работите с президенти, за да знаете, че нито един жест, нито една дума, нито едно действие или бездействие не остават без последствия. Какво би било по-лошо? Да умра тук или да доставя на терористите удовлетворението, че са изгонили президента от дома му? — Той ѝ се усмихна. — Повярвайте ми, с удоволствие бих се махнал. През последните няколко часа осъзнах, че не съм смел човек. Но не мога да си тръгна просто така. Съжалявам.

— Тогава и ние не можем.

— Заповядвам ви да го направите. Вашата смърт би била безсмислен жест. Знам, че работата ви е да ме защитавате, но това означава да се опитате да предотвратите атентат. Дори да поемете куршум, за да предпазите президента. Но не можете да поемете цяла бомба. Ако гръмне, няма да можете да ме защитите. Моята смърт ще бъде заявление за целия свят, че няма да се оставим да бъдем уплашени. Вашата смърт би била безсмислена. Трябва да се евакуирате. А аз трябва да остана.

Те, разбира се, отказаха. Но командирката направи компромис със своя главнокомандващ. Подчинените ѝ, които имаха малки деца, бяха прехвърлени на външната ограда. Където можеше да са в по-голяма безопасност.

Едва когато Уилямс остана сам, генералът излезе от частната тоалетна.

Двамата мъже застанаха до прозореца и се загледаха към Южната морава.

— Само да знаете, господин президент, вие сте много смел човек.

— Благодаря, господин генерал, но приказвайте тия работи на гащите ми.

— Това заповед ли е, господин президент?

Уилямс се засмя и погледна председателя на началник-щабовете. Докато беше жив, президентът Уилямс нямаше да забрави изражението на този човек, когато отново го беше видял на вратата. Когато разбра, че всички рейнджъри на платото са мъртви. Включително собствената му адютантка, която лично бе избрал да командва операцията. Фалшивото нападение за отвличане на вниманието беше идея на генерала.

Дори и сега, няколко часа по-късно, ужасът все още бе запечатан на лицето му като прозрачна ципа, видима само ако застанеш много близо. Уилямс подозираше, че ще остане там, докато генералът е жив.

Часът беше три без четвърт. Тъй че може би имаха още двайсет и пет минути.

През снежните вихри Елън виждаше огромните следвоенни съветски сгради, покрай които преминаваха, и пешеходци с наведени глави, проправящи си път през виелицата.

Наведени напред, за да устоят на вятъра. Отиващи на работа. Без да обръщат внимание на кортежа.

Въпреки че не беше доволна от ръководството на страната, държавният секретар Адамс много харесваше руския народ. Поне тези негови представители, които познаваше. Те бяха повече от жилави и сърдечни, кипяха от живот и веселие. Винаги щедри и гостоприемни. Готови да споделят с теб залъка и бутилката си.

Елън никога не би могла да отрече силния дух на руския народ. Макар че ѝ се струваше крещяща несправедливост толкова храбро да се биеш срещу нацистите и фашизма извън границите на родината само за да видиш как той постепенно я завладява отвътре.

Елън се страхуваше, че ако мисията ѝ не успее, същото ще се случи и в Съединените щати. Всъщност вече се случваше.

Бяха победили деспота, като го свалиха с честни избори. Но победата беше крехка. И все пак работата ѝ не беше да убеждава избирателите. Работата ѝ беше да направи всичко възможно да има следващи избори.

Тя погледна часовника си. Десет без пет московско време.

Три без пет във Вашингтон.

Видя отпред прекрасните, приличащи на лукови глави куполи на Кремъл, които се появяваха и изчезваха в сипещия се сняг. Елън и Бетси се стоплиха, поне достатъчно, за да спрат да треперят, въпреки че дрехите им бяха мокри, а обувките им прогизнаха и бяха покрити с мазна киша от асфалта на пистата.

Елън копнееше за един дълъг горещ душ. Но не беше писано да се случи.

Бетси погледна телефона си. Беше намерила бившия кореспондент от Белия дом, който сега живееше в Квебек, в селце на име Трите бора.

Представяше се под друго име, но със сигурност беше той.

Беше му изпратила съобщение с молба за помощ.

Въпреки късния час той отговори. Бил започнал нов живот. Влюбил се и сега живеел със собственичката на местната книжарница, някоя си Мирна. Работел в магазина три дни седмично, а през останалото време вършел общественополезен труд като доброволец в селото.

Почистване на сняг, доставка на храна. Косене на тревните площи през лятото. Бил щастлив. Тъй че да го оставят на мира.

Дори не се поинтересува за какво става дума, но по отговора му Бетси заподозря, че се е досетил.

Въпреки това тя му написа, за да няма неяснота.

Само три букви: ВПИ, и натисна „Изпращане“.

Оттогава нямаше отговор, макар че на Бетси ѝ се струваше, че усеща ужас, пулсиращ в телефона ѝ, сякаш страхът беше приложение, което тя току-що бе активирала.

— Госпожо държавен секретар.

Елън бе посрещната на вратата на Кремъл от служителка на президента Иванов. Тя се усмихна и ги покани вътре, където екипът на охраната на Елън бе помолен да предаде оръжието си.

— Много съжалявам, госпожо — каза Стив. — Но не можем да направим това. Дипломатическата охрана е изключение от правилото за неносене на оръжие.

Показа ѝ пълномощията си.

— Спасибо. Да, при обичайни обстоятелства е така, но тъй като визитата бе обявена в последната минута, нямахме време да оформим документите.

— Какви документи?

Външно Стив Ковалски беше напълно спокоен, но Елън видя как вената на слепоочието му пулсира.

— О, знаете как е в демокрацията — каза секретарката с усмивка. — Постоянно се налага да се попълват някакви формуляри.

— Не е като в доброто старо време, нали? — отбеляза Бетси и получи суров поглед.

— Всичко е наред — тихо каза Елън на Стив.

— Не, не е наред, госпожо държавен секретар. Ако нещо се случи…

— Все пак ще бъдете до мен. И нищо няма да се случи. Да приключваме с това и да се махаме оттук.

Беше десет и десет.

Оставаха осем минути.

Дъг Уилямс седеше на дивана в Овалния кабинет. Генералът — срещу него.

Познаваха се от дълги години. Президентът познаваше съпругата на генерала, както и сина му, който беше служил във Военновъздушните сили в Афганистан. Уилямс чувстваше, че трябва да накара висшия военен да се махне оттук, но истината бе, че компанията му беше приятна.

Всеки от двамата държеше чаша шотландско уиски. Първото изпиха на екс, за здраве, и сега пиеха второ.

Уилямс не знаеше дали беше дребнаво от негова страна, но бе заповядал на Тим Бийчъм да се върне незабавно от Лондон. Мисълта, че директорът на вътрешното разузнаване ще седи в хотел „Браун“ и ще се наслаждава на обилна английска закуска, докато той седи тук върху ядрена бомба, беше непоносима за президента.

Бийчъм щеше да пристигне чак след няколко часа, но това все пак даваше на Уилямс известно удовлетворение.

Докато двамата мъже разговаряха, президентът не можеше да се отърве от усещането, че трябва да обсъждат неща от историческо значение, жизненоважни както в политически, така и в личен план. Но в крайна сметка се заприказваха за кучета.

Генералът имаше немска овчарка на име Бор.

Каза на Уилям, че е подарък от негов близък приятел от някакво селце в Квебек. Едно лято генералът отишъл на гости на свой приятел, висш полицай от Sûreté du Québec[7]. Седнали на пейка на площад, в сянката на три огромни бора. Той слушал птиците, вятъра и играещите деца и за първи път от десетилетия се почувствал спокоен.

Толкова много, че кръстил кучето на селото.

Уилямс му разказа за Бишъп, златен ретривър, кръстен не на свещенослужител, а на училището, в което бе учил президентът и което много обичаше. Вероятно защото там се беше запознал с покойната си съпруга. Бишъп обикновено седеше или спеше под масата в Овалния кабинет, но Дъг Уилямс помоли иконома на Белия дом да го отведе далеч.

И да се грижи за него. Ако се наложи.

Оставаха пет минути.

— Госпожо държавен секретар.

Максим Иванов стоеше неподвижно по средата на стаята.

Чакаше Елън да отиде при него, което тя направи. Тези дребни жестове с цел да я унижи не ѝ правеха впечатление. Някога можеше и да я подразнят, но не и днес.

— Господин президент.

Ръкуваха се и Елън представи Бетси, а Иванов — старшия си асистент. Елън забеляза, че той не беше съветник. Никой не даваше съвети на руския президент. Поне не два пъти.

Иванов се оказа много по-дребен, отколкото тя очакваше. Но личното му присъствие беше осезаемо. Да стоиш до него, беше като да застанеш близо до взривно устройство, чийто спусък се държи от ластик, опънат до скъсване.

Руският президент беше готов да избухне всеки момент. Това и много други неща бяха общи с Ерик Дън. Различното, което веднага биеше на очи, беше, че Максим Иванов бе истински деспот.

Безмилостен тиранин, умел потисник, както с фини, така и с брутални методи.

Макар да имаше естествен усет за слабостите на другите хора, Ерик Дън нямаше пресметливост. Беше твърде мързелив за това. Но този човек? Този човек изчисляваше всичко с хладен ум, който би смразил даже Сибир.

Но това, което Иванов не беше изчислил, това, което не беше предвидил, бе Елън Адамс. Той не очакваше американският държавен секретар да се качи в „Еър Форс 3“ и да дойде в Москва. В Кремъл. Направо в хола му.

Елън виждаше, че зад стоманения поглед се крие нетипично объркване. И заедно с това — известен страх, а с него и гняв.

Това не му харесваше. Тя не му харесваше. Никога не я беше харесвал, а сега — по-малко от всякога.

Личеше обаче, че в нейната компания самоувереността му се връщаше. И Елън знаеше защо.

Защото тя изглеждаше плачевно. Косата ѝ бе разрошена, бухнала от едната страна и прилепнала към главата от другата. Беше се качила в самолета с нагласена прическа, но виелицата я бе съсипала.

Дрехите ѝ бяха мокри и мръсни. Обувките ѝ жвакаха, докато се приближаваше към него.

Това не беше страховит представител на световна сила. Това беше една мокра мишка. Жалка. Слаба. Като страната, която представляваше. Или поне така си мислеше той. Или тя искаше той да си помисли така.

— Кафе? — попита Иванов чрез преводача.

— Пожалуйста — каза Елън. „Моля.“

Тя можеше да поиска да се освежи преди срещата с руския президент, но предпочете да не го прави. Знаеше, че мъже като Иванов и Дън винаги подценяват жените. Особено жените с развалени прически.

За нея това беше макар и малко преимущество. И трябваше да внимава да не повтаря същата грешка и да не подценява Иванов. С тези, които го направеха, се случваха лоши неща.

Секундите минаваха и сега, след като създаде желаното впечатление, тя можеше да попита.

— Ако нямате нищо против, господин президент, с моята съветничка бихме искали да се освежим.

— Разбира се.

Той махна на секретарката, която заведе жените в тоалетната.

Беше семпла, но имаше всичко необходимо. И най-важното, тук можеха да се усамотят.

Щом влязоха, Елън проведе обаждане.

Оставаха деветдесет секунди.

Телефонът на президента Уилямс звънна. Той погледна дисплея. Елън Адамс.

— Нещо ново? — попита той, като остави надеждата да се събуди отново.

— Не, съжалявам.

— Разбирам — каза той и разочарованието и примирението му проличаха ясно в гласа му.

Нямаше да има спасение. Кавалерията нямаше да го спаси.

3 10 1600

Оставаха 50 секунди.

— Току-що пристигнахме в Кремъл и исках… — започна Елън, но спря. — Просто не исках да сте сам, господин президент.

— Не съм сам.

Той ѝ каза с кого е.

— Радвам се — каза тя. — Всъщност „радвам се“ не е много…

— Знам какво имате предвид.

Трийсет секунди. Бетси стоеше достатъчно близо, за да чуе. Сърцата им туптяха трескаво.

В Овалния кабинет Дъг Уилямс се изправи. Генералът също.

Двайсет секунди.

Жените се втренчиха една в друга.

Мъжете се втренчиха един в друг.

Десет секунди.

Уилямс затвори очи. Генералът затвори очи.

Имаше поляна с диви цветя. Ясен слънчев ден.

Две.

Едно.

Тишина. Тишина. Голяма тишина.

Те чакаха. Часът можеше да е сбъркан с няколко секунди. Дори минута.

Уилямс отвори очи и видя, че генералът го гледа. Но те все още не продумваха. Не смееха.

— О, боже — възкликна Анахита. — Мисля, че разбрах какво значи „3 10 1600“.

— Какво? — попита Бойнтън и всички се скупчиха около нея.

— Ти каза, че трябва да мислим от гледна точка на джихадиста — каза тя на Захара. — Когато казваме „9/11“, всички знаем какво означава това. Да предположим, че „3 10“ е същото за „Ал Кайда“.

— Защо? — попита Катрин. — Какво може да означава това?

— Осама бин Ладен е роден на десети март. Три и десет.

Анахита отвори телефона си, за да прочете данните за известния терорист.

— Виждате ли? Днес е рожденият му ден. Днес. „Ал Кайда“ се закле да отмъсти за смъртта му на американците. Ето защо бомбите трябва да избухнат днес. Те правят изявление. Това има символично значение.

— Отмъщение — каза Бойнтън.

Катрин го погледна и кимна.

— Вярно е. Той е роден на 10 март 1957 година. Но какво означава „1600“?

— Часът, когато е бил убит — каза Захара.

— Не — поправи я Катрин. — Според тази информация, е бил убит в един часа през нощта.

— В Пакистан — напомни Гил. — Това е в четири следобед на източното крайбрежие на САЩ.

— Всеки, който е работил в Исламабад и е докладвал във Вашингтон, знае това — каза Анахита, като погледна Гил в очите. — Трябва да кажем на майка ти.

— Ето. — Той ѝ подаде телефона си. — Ти разгада кода, ти изпрати съобщението.

Елън бързо погледна съобщението и веднага го прочете на президента.

Дъг Уилямс въздъхна.

— Изглежда, че имаме още 13 часа, генерале. И тогава ще го направим пак.

Когато му обясни кода, генералът кимна.

— Имаме време да намерим тези проклети неща. И ще го направим. — Обърна се към Елън, която все още беше на телефона. — Благодаря, госпожо държавен секретар. И се пазете.

— Вие също. Ще се видим в Белия дом. Връщам се веднага щом приключа тук.

— Може би не е разумно да бързате — каза Уилямс. — И утре може.

Глава 40

След като се освежиха, Бетси разказа на Елън как е намерила журналиста.

— Той се страхува — каза тя. — Ето защо не само е напуснал вестника, но е избягал от страната и е сменил името си.

— Значи наистина може да знае.

— Така мисля.

— Трябва да стигнем до него.

— Да го отвлека ли? — попита Бетси. Изглеждаше почти ентусиазирана от тази идея.

— За бога, Бетси, нека да оставим поне един човек неотвлечен.

— Не съм сигурна, че има такава дума.

— Не съм сигурна, че има значение. Не, трябва ни някой, който да го убеди с разумни аргументи. Можеш ли да разбереш дали има семейство или близки приятели? Някой, когото можем да изпратим бързо?

Когато излезе от тоалетната, Елън подаде телефона си на Стив, който я погледна изпитателно. Знаеше какво може да се е случило току-що във Вашингтон.

— Всичко е наред — каза тя и видя облекчение на лицето му.

— Вече започнах да се притеснявам, че сте си тръгнали, госпожо Адамс — каза президентът Иванов, когато се върнаха. — Кафето ви изстина.

— Сигурна съм, че е прекрасно.

Тя отпи и наистина беше така. Ароматно и силно.

— Сега трябва да призная, че съм любопитен защо дойдохте. — Иванов се облегна назад и се разкрачи. — Директно от Пакистан, където отидохте от Техеран. Преди това сте били в Оман на посещение при султана, а преди това във Франкфурт. Напрегната програма.

— А вие явно ме наблюдавате доста внимателно — отбеляза Елън. — Хубаво е да знам, че някой се интересува от мен.

— Само за разсейване на скуката. А сега сте тук. — Той се втренчи в нея. — Мисля, госпожо държавен секретар, че мога да отгатна защо.

— Да видим, господин президент.

— Ще се обзаложим ли? Един милион рубли, че е свързано с бомбите, които се взривиха в Европа. Идвате за съвет. Но защо мислите, че мога да помогна, това не разбирам.

— О, аз мисля, че много малко неща не са по силите ви. И сте прав само наполовина. Тъй че предлагам да разделим печалбата.

Усмивката му помръкна. Когато отново заговори, гласът му беше твърд, думите — насечени.

— Тогава нека да изясним.

Единственото нещо, което беше по-важно за Максим Иванов от това да е прав, беше да не греши. И в никакъв случай да не му казват, че греши. Камо ли да му го каже една разрошена, намачкана жена на средна възраст. Нова в играта, която той владееше до съвършенство.

Всяка среща с представител на друга държава беше война и той щеше да спечели.

Никога не приемаше равен резултат.

— Да? — Елън наведе глава настрани, сякаш ѝ беше забавно.

— Открили сте, че учените, убити по време на експлозиите, не са същите, които Башир Шах е наел да работят за създаването на ядрени бомби за клиентите му. Дошли сте с надеждата, че мога да ви помогна да намерите тези бомби, преди и те да се взривят.

— Колко много неща знаете, господин президент. И отново сте отчасти прав. Тук съм по повод на една бомба, но не ядрена. Там всичко е под контрол. Дойдох от учтивост. За да ви помогна да обезвредите нещо, което всеки момент може да избухне в дома ви.

Той се наведе напред.

— Тук? В Кремъл? — Огледа се.

— Метафорично, да. Както знаете, синът ми работи в „Ройтерс“. Изпрати ми една статия, която се кани да публикува, и реших, че в знак на уважение е редно първо да ви я покажа. Лично.

— На мен ли? Защо на мен?

— Защото е свързана с вас, Максим.

Иванов отново се облегна назад и се усмихна.

— Все още ли вярвате в тези теории за мен и руската мафия? Няма такова нещо, а ако имаше, щях много бързо да го прекратя. Няма да търпя никой да подкопава устоите на Руската федерация и да вреди на нейния народ.

— Много благородно. Сигурна съм, че чеченският народ ще се радва да чуе това. Но не. Не става дума за мафията.

Бетси седеше мълчаливо и се опитваше да изглежда спокойна, въпреки че всичко това беше съвсем ново за нея. По време на полета Елън усилено правеше нещо на компютъра, но не беше говорила с Гил. Какво бе намислила? Подобно на Иванов, Бетси беше любопитна да види какво ще излезе от това.

Макар че, съдейки по лицето и наклоненото му тяло, той може би беше малко по-любопитен.

— И…? — каза Иванов.

— И… — Елън кимна на Стив, който ѝ донесе телефона.

След няколко почуквания и плъзвания с пръст по дисплея тя го обърна към руския президент.

Бетси не можеше да види екрана, но видя лицето на Иванов, което изведнъж се изчерви. След това поморавя. Той присви сивите си очи и стисна устни. И от него запулсира ярост, каквато тя не беше срещала преди. Сякаш получи удар с тухла в лицето. И Бетси изведнъж изпита страх.

Те бяха дълбоко в сърцето на Русия. Дълбоко в Кремъл. Дипломатическата охрана на Елън беше обезоръжена. Колко лесно можеше да се направи така, че да изчезнат. Можеше да разпространят слух, че са излетели с вътрешен полет и самолетът се е разбил.

Бетси погледна Елън, чието изражение беше непроницаемо. Но слабото пулсиране в слепоочието ѝ издаваше напрежение. Американският държавен секретар също се страхуваше.

Но нямаше да отстъпи.

— Какво, по дяволите, е това! — изкрещя Иванов.

— Кое? — попита Елън с леко развеселен тон. Сега в думите ѝ имаше хладина и острота, която Бетси рядко чуваше. — Не за първи път виждате такива снимки, нали, Максим? И преди сте ги използвали. И ако плъзнете пръст надясно, ще видите видеоклип. Но на ваше място не бих го направила. Кадрите са доста шокиращи. Далеч не толкова величествени като тези, в които яздите кон гол до кръста, макар че доколкото разбрах от Гил, конят се появява и в друго видео.

Сега любопитството на Бетси наистина се изостри.

Иванов се втренчи в Елън изгубил ума и дума. Или по-скоро всичките му думи се събраха в гърлото му и го задавиха.

Елън понечи да си вземе телефона, но Иванов го грабна и го запрати по стената.

— Моля ви, Максим, без истерии. Това с нищо няма да ви помогне.

— Глупава кучка!

— Кучка може би, но дали съм толкова глупава? Уча се от вас. Колко хора изнудвахте, на колко хора съсипахте живота с фалшиви педофилски снимки? Хайде, успокойте се и да поговорим като зрели хора.

Бетси с облекчение видя, че Стив и другият агент на дипломатическата им охрана са се приближили значително до тях. Стив бе взел телефона на Елън и сега ѝ го върна и тя го провери.

Все още работеше.

— Знаете ли — каза тя, като остави телефона на коляното си, сякаш дразнеше Иванов, — имате късмет. Ако бяхте счупили телефона и нямаше как да се обадя на сина си, статията щеше със сигурност да излезе. Както и да е, имате пет минути да обезвредите тази бомба. — Кимна към телефона. — Преди да гръмне във всички медии по света.

— Няма да го направите.

— Защо не?

— Това би унищожило всяка надежда за мир между нашите народи.

— Наистина ли? И това е мир, който идва не с една, не с две, а с три ядрени бомби?

Той понечи да каже нещо, но тя вдигна ръка и го отряза.

— Стига сме си играли. Губим време, което никой от нас няма. — Наведе се към него. — Вие не само управлявате руската мафия, вие я създадохте. Вие сте бащата на тази порочна клика и тя прави това, което кажете. Руската мафия има достъп до руския уран. Как? Чрез вас. И по-специално, уран-235, добиван в Южен Урал. Подходящ за ядрено оръжие. Следи от такъв бяха намерени в една фабрика, която американски войници претърсиха снощи в Пакистан. Уранът е бил продаден от мафията на Башир Шах, който е наел ядрени физици, за да изработи от него мръсни бомби. След това ги е продал на „Ал Кайда“. А тя ги е заложила в три американски града. Всичко това е под ваше покровителство. Трябва да разберем къде е Шах и точно къде са заложени тези бомби.

— Това са фантазии.

Тя взе телефона си и написа съобщение. После пръстът ѝ увисна над бутона „Изпращане“. Решителността и отвращението ѝ, когато го гледаше, бяха очевидни.

— Хайде давайте — предизвика я той. — Никой няма да повярва.

— Всички повярваха на фалшивите снимки с подобно съдържание, които разпространихте за опонентите си. Това е любимото ви оръжие, нали? Неутронната бомба за политическо убийство. Обвинение в педофилия, богато илюстрирано със снимки. Сигурна работа.

— Ползвам се с твърде голям авторитет — изтъкна Иванов, въпреки че сега събра коленете си. — Никой не би повярвал. Никой не би посмял.

— Аха, това е единственото решение. Страх. Вие управлявате чрез страха. Но така създавате не предани хора, а врагове, чакащи своя шанс. И това — добави тя, като вдигна телефона — е фитилът, който ще запали революцията. Педофилия, Максим. Повярвайте ми, тези изображения не се забравят лесно. Но може би сте прав. Нека да видим.

Преди той да успее да каже нещо, тя натисна „Изпращане“.

— Чакайте — извика Иванов.

— Късно. Изпратих го. Гил ще получи съобщението и в рамките на 30 секунди ще публикува статията. След минута ще бъде във всички медии на „Ройтерс“ по света. След три ще я получат всички други агенции. Няколко секунди след това ще се появи в социалните мрежи и ще станете звезда. След четири минути кариерата ви и целият ви досегашен живот ще приключи. Дори тези, които казват, че не вярват, ще скрият децата си и ще заключат домашните си любимци, когато видят, че идвате.

Той я гледаше с неприкрита омраза.

— Ще ви съдя.

— Разбира се. И аз бих го направила. Но за съжаление, щетите вече ще са нанесени. Винаги има шанс, господин президент. В следващите няколко секунди мога да пиша на Гил да не публикува статията.

— Не знам къде са бомбите.

Елън се изправи. Бетси също стана, като стискаше ръцете си в юмруци, за да не треперят. Докато не се качат в „Еър Форс 3“, щяха да бъдат на милостта на този човек. А милосърдието не се срещаше много често в Русия на Иванов.

— Истина е — изкрещя той. — Спрете статията!

— Защо да го правя? Вие не ми давате нищо в замяна. Освен това изобщо не сте ми симпатичен. Ще бъде удоволствие да гледам как се сгромолясвате. — Тя тръгна към вратата. — Ще имаме много по-голям шанс за мир, когато вие сте на вилата си и си поливате розите.

— Знам къде е Шах!

Елън спря. Неподвижно. После се обърна.

— Кажете ми. Веднага.

Иванов се поколеба, после каза:

— В Исламабад. Беше точно под носа ви.

— И отново грешите. Беше там, но вече не е. И остави след себе си трупа на военния министър, заложен с експлозив. Знаехте ли това? Сигурно ви е отнело много време, докато подготвите генерал Лахани като свой агент, и сега ще трябва да започнете отначало, макар че вероятно ще установите, че министър-председателят Ауан вече далеч не е толкова сляп, колкото е бил в миналото. И всичко това благодарение на Шах. Не много надежден съюзник, нали?

Тя го погледна сурово.

— Къде е той? — попита, като повиши глас. — Казвайте.

— В САЩ.

— Къде?

— Във Флорида.

— Къде?

— В Палм Бийч.

— Лъжете. Държим вилата му под наблюдение. Все още никой не е пристигнал.

— Не е там — каза Иванов.

Сега той се усмихваше.

— Тик-так, господин президент. Къде в Палм Бийч?

Вече и Елън, и Бетси знаеха отговора. И все пак беше шок да го чуят от стиснатите устни на руския президент.

Глава 41

— Не мога да повярвам — каза президентът Уилямс. — Единственото, което имаме, е думата на един тиранин. Ерик Дън може да е арогантен глупак, полезен идиот за крайнодесните, да не говорим за Иванов и Шах, но никога не би защитавал съзнателно един терорист. Иванов лъже, той си играе с вас.

Елън въздъхна раздразнено и погледна Бетси. Бяха в „Еър Форс 3“ на път за родината.

— Той е прав — каза Бетси. — Сама видя изражението му. Ако можеше да те одере жива, щеше да го направи. Няма гаранция, че казва истината даже когато го изнудваш със снимки. Особено тогава. На този етап е готов на всичко, за да те унищожи.

Елън закри телефона с ръка, но все още чуваше тихия, едва доловим глас на президента на Съединените щати, сякаш хванат в капан там.

— Изнудване ли? Какви снимки?

Елън махна ръката си от телефона и обясни.

— Мамка му. Направили сте това? С дете…?

— Момченцето беше компютърно създаден образ. Не е реално дете — каза Елън.

— Слава богу! Но сте фалшифицирали снимки и сте изнудвали държавен глава? — изтъкна Уилямс.

— Глава на престъпна организация, която е съдействала за залагането на ядрени бомби на американска земя. Да, направих всичко това и бих направила повече, ако се наложи. Какво очаквахте от мен? Да го измъчвам ли? Вижте, може би сте прав, че лъже, като казва, че Шах е в дома на Дън. Но има само един начин да разберем.

— Нали не предлагате да позвъним на вратата?

— Не. Предлагам да нахлуем в дома на бившия президент и да отвлечем един от гостите му.

— О, боже — въздъхна Уилямс. — Слушайте, Елън, Иванов е хитър играч. Ако това е заговор за преврат, с действията си може да го улесним. Дори ако намерим Шах и бомбите и ги обезвредим, медиите ще ни разкъсат не само за нарушаване на закона, но и за нападение над политически противник. Буквално нападение, с истинско оръжие. Господи, ако разреша да нахлуем в имението му, Ерик Дън може дори да пострада. Тогава какво?

Поседяха в мълчание няколко минути, преди Уилямс да попита:

— Мислите ли, че Дън е руски агент?

Елън си пое дълбоко дъх.

— Може би не умишлено, но мисля, че неволно, да. Не че има значение. Резултатът е един и същи. Ако Дън отново влезе във властта, ще бъде тяхна марионетка. Така САЩ на практика ще станат руска провинция. Максим Иванов ще командва. После ще назначи свой човек за министър-председател на Пакистан и ще се погрижи следващият велик аятолах на Иран да е привърженик на Русия. Иванов наистина ще се превърне в суперсилата, която винаги е твърдял, че е.

— Мамка му — въздъхна Бетси.

— Точно, мамка му — измърмори Уилямс. — Мисля, че единствената ни надежда е да попитаме Дън дали Шах е там и ако каже да, да го помолим да го предаде доброволно. Ако го направи, супер. Ако не, поне ще имаме доказателство, че сме опитали.

— Извинете, господин президент, но да не би да полудяхте? Забравихте ли с кого си имаме работа? Това би могло да проработи с всеки друг бивш президент, но никой друг бивш президент не би поканил Башир Шах да му гостува. Не можем да рискуваме. Да попиташ Дън, е все едно да предупредиш Шах. Единствената ни надежда е изненадата.

— Снощи в Баджаур това не свърши работа.

— Така е.

Беше не само трагично, но и обезпокоително. Меко казано. Изглежда, бунтовниците бяха предупредени за атаката. „Белият дом“ бе казал Фарад. „ВПИ“ бе написал Пийт Хамилтън почти с пълното съзнание каква участ го очаква.

И двамата бяха загинали, опитвайки се да предупредят за едно и също нещо. Предател.

Този, който бе предупредил Шах за операцията във фабриката и талибаните за отвличащото нападение. Този, който беше убил рейнджърите.

Същият човек сигурно знаеше за бомбите. Може дори да бе заложил една от тях в Белия дом. Трябваше да разберат кой е той. И за да го направи, Елън трябваше да рискува.

— Има нещо, което не съм ви казала, господин президент.

— О, боже, не ми казвайте, че сте отвлекли Иванов.

— Не, макар че…

— Какво?

— Преди да бъде убит, Пийт Хамилтън изпрати на Бетси съобщение. Три букви. ВПИ.

Тя зачака. Настъпи тишина.

— Това ми звучи смътно познато — каза Уилямс. — ВПИ. Но не се сещам откъде. Какво означава?

— Високопоставен информатор.

— Ахаа — засмя се той. — Точно така. Преди години в Конгреса се шегуваха с това. Някакъв журналист разпитваше. Всичко беше част от голяма дясна конспирация.

Каза го с такъв тон, че звучеше наистина нелепо.

— Да, смехотворно.

Отново настъпи тишина.

— Сега може би не е толкова смешно — призна той.

— Мислите ли? Пийт Хамилтън е бил убит, защото е разбрал. Последното нещо, което направи, беше да изпрати това съобщение. И за протокола, не мисля, че е било някаква безобидна конспирация на десните. Мисля, че далеч надхвърля това.

— Значи мислите, че наистина има ВПИ?

— Убедена съм.

— Тогава защо не ми казахте по-рано? — попита той.

— Не можех да рискувам някой друг да разбере. Някой от хората около вас.

— Имате предвид началничката на кабинета ми.

— Да. Барб Стенхаузър е възможно най-високопоставеният служител в Белия дом. Освен това установихме, че нейната секретарка е била младата жена, забелязана с Хамилтън в бара. В момента е в неизвестност. Трябва да признаете, че е странно.

— Това, което трябва да призная, е, че всеки, който е достатъчно умен и търпелив, за да организира всичко това, със сигурност си е подготвил изкупителни жертви. Не мислите ли?

Елън не каза нищо.

— И не мислите ли, че началничката на кабинета ми е очевидната мишена? Може би твърде очевидна?

— Може би сте прав. Единственият начин да разберем е да намерим сайта ВПИ — каза Елън. — Да разкрием името. Което означава да намерим Алекс Хуан.

— Кой?

— Кореспондентът, който разпитваше на тази тема.

— Откъде знаете името му?

— Защото беше мой кореспондент. Но напусна, преди да разнищи всичко. Тогава твърдеше, че ВПИ не означава нищо. Че е просто една теория на конспирацията. Измислена от хора, готови да повярват в най-голямата щуротия, като твърденията за съществуване на тайнствения ВПИ.

— Всъщност точно така звучи.

— Съвсем бях забравила случая, докато Пийт Хамилтън не загина веднага след като ни изпрати тази информация. И иранският информатор е казал „Белият дом“ малко преди да издъхне. Не можем да пренебрегнем това.

— Къде е той? — попита Уилямс. — Този журналист?

— Бетси го откри. Сменил си е името и се крие в някакво селце в Квебек. Трите бора. Но отказва да говори. Искам да намеря някого, който да го убеди. Някой, на когото вярва. Щом ние го намерихме, Шах също скоро ще се добере до него.

— Ами ако не ни каже какво знае за ВПИ? — попита Уилямс. — И него ли ще отвлечем? Защо не? Това ще е просто поредното ни нахлуване на територията на друга суверенна страна, на друг съюзник. Сигурен съм, че Канада няма да има нищо против.

Почувства се замаян и дезориентиран. Трябваше да запази разсъдъка си, ако искаше да оцелее от този ден, като намери бомбите и ги обезвреди.

— Вижте какво. Шах остава главният ни приоритет. Ако го хванем, всичко друго ще се нареди. Но за да стане това, трябва да разреша незаконна акция. Посред бял ден. Срещу наши сънародници. Срещу бившия ни президент. Само за да сме наясно. Това е противозаконно.

— Да, но и залагането на ядрени бомби вероятно също е противозаконно — отбеляза Бетси.

— Дъг, шансовете ни да преживеем този ден физически, да не говорим за политически, са доста малки — напомни Елън. — Евентуалното ни лишаване от свобода би трябвало да е най-малката ни грижа. Ако Шах знае къде са бомбите и имаме… — Погледна часовника, по ирония атомен часовник, на бюрото си в „Еър Форс 3“. — … десет часа да ги намерим и обезвредим, тогава гласувам с две ръце да нарушим всички закони, за да го постигнем. И нека заровете да паднат, където искат.

— Тези зарове ще ни смажат, Елън. — Президентът звучеше не просто изтощен, но и отчаян. И примирен. — Ще задействам нещата. Дано да помогне. И дано Шах да е там.

„Еър Форс 3“ тъкмо се спускаше към военновъздушната база „Андрюс“, когато Ерик Дън се приближи до първото колче. А командосите се приближиха до имението му.

Часът за игра на Дън бе изместен напред поради, както обясни секретарят на голф клуба на раздразнения асистент на бившия президент, неочаквана грешка в компютъра.

Войниците от специалните части изчакаха да излезе от имението си и след това заеха позиции.

Виждаха охраната вътре. Наемни бодигардове с автомати и толкова накичени с боеприпаси, че не само дрънкаха, докато патрулираха, но и едва се движеха.

За разлика от тях, войниците от отряд „Делта“ разчитаха на бързина и ловкост. Носеха ножове, пистолети, въжета и тиксо. Само това.

Всеки истински командос знаеше, че хората са по-важни от оборудването. Успехът на мисията зависеше повече от подготовката и характера на войника, отколкото от въоръжението му.

От друга страна, крайнодесните въоръжени формирования разчитаха повече на автомати „Узи“, отколкото на умствената стабилност.

Агентите от Сикрет Сървис, които обикновено биха охранявали бившия президент, бяха изтласкани по периферията на имението от частната охранителна фирма, наета от Дън. И тази сутрин, след кратко обаждане от щаба, те се оттеглиха още по-назад.

На командира на ударния отряд му бяха достатъчни няколко минути за наблюдение на частните охранители, за да набележи рутината им. После подаде сигнал и хората му прескочиха стената, приземиха се тихо като котки от другата страна и после безшумно хукнаха към къщата.

Чрез термосканиране бяха засекли къде се намират хората в сградата и макар че можеха да направят обосновано предположение кой от тях е Шах, не можеха да бъдат сигурни.

Заповедта беше никакви жертви. Никой да не пострада. Да хванат Шах и да се оттеглят. Това беше почти невъзможна задача, но пък тези командоси изпълняваха само такива мисии.

Един екип се зае с горния етаж, втори пое основния, трети — мазето, а двама командоси се промъкнаха в задната градина, където седеше сам мъж.

— Не е той — съобщи единият и се оттегли, преди мъжът да го види. После се премести към втората си цел.

— Не е той.

— Не е той.

— Не е той — един по един съобщаваха екипите, докато в Белия дом и на „Еър Форс 3“ Уилямс, Елън и Бетси наблюдаваха операцията по камерите, закрепени на дрехите на командосите.

Всички бяха затаили дъх. Ако Шах не беше там…

— Не е той — съобщи последният командос.

— Няма го тук — каза заместник-командирът на отряда.

За миг настъпи тишина, но после командирът каза:

— В кухнята има хора.

— Целият персонал — каза друг. — Готвач, мияч и сервитьор. Потвърждавам.

— На снимките от сканирането се виждат четирима. Единият може да е бил в хладилния килер. — Металните облицовки пречеха на термокамерите да засичат хора. — Проверете пак.

Двама командоси изтичаха безшумно по задните стълби в мазето, където се вмъкнаха в една странична стаичка точно навреме, за да не бъдат забелязани от служителка, която се връщаше на горния етаж със закуската си.

Когато се приближиха до кухнята, оттам ги лъхна аромат на кориандър и пържен хляб. И чуха глас, говорещ на английски с мек акцент.

— Това се нарича парата — обясни мъжът, застанал до печката, като побутна една триъгълна филия в чугунения тиган. — След като е почти готово, добавяме яйчената смес.

Командосите нахълтаха. Готвачът едва забеляза неканените гости, а мъжът до печката тъкмо започна да се обръща, за да види какво става, когато те залепиха устата му с тиксо и му нахлупиха торба на главата.

— Хванахме го.

Единият командос метна мъжа на гръб, после двамата се обърнаха и побягнаха. Изчезнаха за секунди, преди готвачът или миячката да успеят да реагират.

Изтичаха нагоре по стълбите с гърчещия се и стенещ пленник. От слушалките командосите получаваха указания от екипа за техническа поддръжка, за да знаят къде са хората в сградата.

Вмъкнаха се в една странична стая, за да пропуснат членовете на персонала и охраната, които хукнаха към кухнята, привлечени от виковете.

Цялата операция продължи броени минути.

Дванайсет минути по-късно от едно частно летище излетя цивилен хеликоптер и се отправи на север.

„Еър Форс 3“ кацна, но Елън и Бетси останаха на борда, за да следят операцията.

— Моля те, Боже — промълви Елън, когато хеликоптерът излетя, — нека това да е Шах, а не някой нещастен готвач.

— Свалете му торбата от главата — заповяда Уилямс и командирът на отряда го направи.

На екрана двете жени видяха лицето на сервитьора от вечерята в Исламабад.

Лицето на печално известния ядрен физик.

Лицето на най-опасния търговец на оръжие в света.

Доктор Башир Шах.

— Хванахме го — въздъхна Елън. — Заловихме Ажи Дахака.

От другата страна на линията се чу смехът на Дъг Уилямс, чието облекчение граничеше с истерия. Изведнъж смехът спря.

— Ажи кой? Това не е ли Шах?

— О, извинявайте. Да, да. Това е Шах. Поздравления, господин президент, вие успяхте.

— Успяхме. Те успяха. — Уилямс заговори в слушалките с командира на отряда. — Поздравления. Надявам се, че един ден ще съм в състояние да ви обясня колко важно е това постижение.

— Няма защо, господин президент.

Когато чу това, очите на Шах се разшириха. Устата му все още беше залепена с тиксо, но изражението му говореше красноречиво. Вече знаеше къде го водят.

И какво друго има там освен американския президент.

Дъг Уилямс наведе глава и поглади лицето си, обрасло с набола брада.

Преди да отиде в частната си баня, за да вземе душ и да се обръсне, той потърси „Ажи Дахака“ в интернет. Отне му няколко опита да го напише правилно, но накрая го намери.

Триглавият дракон на разрушението и ужаса, роден от лъжата и призван да сее хаос в света. Змеят тиранин, чиято поява носи безпорядък.

Да. Башир Шах беше всичко това.

Но когато наплиска лицето си с вода и се погледна в огледалото, Дъг Уилямс се запита кои са другите две глави.

Иванов, да. Но кой беше третият? Кой беше ВПИ?

Едва когато влезе под душа и горещата вода обля косата, главата и лицето му, тялото му, едва когато отново се почувства като човек, той се сети.

Онова, което Елън бе казала за своя репортер. Онзи, който, както мнозина други преди него, бе избягал в Канада с надеждата да намери безопасно място. Бе споменала някакво селце в Квебек. Чуваше това име за втори път.

Докато се бършеше с кърпата, си спомни. В онези ужасни моменти, докато чакаха да бъдат изпепелени живи, генералът му бе разказал за кучето си. Бор.

Три бора. Трите бора.

Уилямс излезе бързо от банята с кърпа около кръста и се обади на председателя на началник-щабовете, а после на държавния секретар, която в момента пътуваше към дома си, за да си вземе душ и да се преоблече набързо, преди да дойде при него в Белия дом.

— Изпратихте ли някого в Квебек, за да говорите с журналиста? — попита той.

— Още не. Опитваме се да намерим някого, на когото той има доверие.

— Не се мъчете повече, мисля, че намерих.

Часът беше 9:00. Ако бяха прави, ядрените бомби щяха да се взривят в 16:00 същия ден.

Седем часа. Имаха седем часа.

Но освен това бяха заловили Шах. И сега може би имаха следа към третата глава на Ажи Дахака.

— Как е Бор?

— Отлично. Макар че ушите му са малко по-големи от необходимото — каза генералът по телефона.

— Наистина ли?

Арман Гамаш погледна Хенри, неговата немска овчарка, която можеше да се спъне в ушите си, ако увиснеха. Добре, че обикновено стърчаха. Кучето изглеждаше постоянно изненадано.

— Чувам тътен от Вашингтон. Всичко наред ли е там долу?

— Всъщност, затова се обаждам. Познаваш ли човек на име Алекс Хуан?

— Ами да. Не лично, но съм чел репортажите му от Белия дом. Пенсионирал се е, нали?

— Да, напуснал е. Сега живее в Трите бора.

— Не мисля. Тук няма човек с такова име.

— Не, но имате Ал Чън. Американец. Пристигнал преди две-три години?

— Да, преди две години. — Гласът на Гамаш стана подозрителен. — Искаш да кажеш, че това е Хуан? Защо ще си сменя името?

— Затова се обаждам. Ще те помоля за една услуга.

Елън влезе под душа. Най-сетне.

Затвори очи и остави топлата вода да облива лицето ѝ и изтощеното ѝ тяло. Чувстваше се цялата натъртена, въпреки че нямаше никакви наранявания. Във всеки случай, не видими. Но знаеше, че никога няма да се възстанови напълно от шока, болката и ужаса от последните няколко дни.

Нараняванията бяха вътрешни. Вечни.

Нямаше време да мисли за това. Оставаше да пробяга още съвсем кратко разстояние. Финалния спринт.

С Бетси минаха през дома ѝ, за да си вземат бърз душ и да се преоблекат с чисти, свежи дрехи. Спирка за презареждане. За нея. За Бетси?

Когато излезе от банята, Елън подуши прясно кафе и пушен бекон.

— Закуска ли приготвяш? — попита тя, като влезе в светлата и приветлива кухня. — Светът буквално ще избухне, а ти пържиш бекон?

— И затоплям канелените кифлички, които обичаш.

Да, сега Елън подуши и техния аромат.

— Искаш да ме измъчваш ли? Не мога да се бавя. Трябва да тръгвам за Белия дом.

— Направих ги за из път. Можем да хапнем и да пийнем в колата.

— Бетси…

Съветничката ѝ спря с шпатулата в ръка и я погледна.

— Не, не го казвай.

— Няма да дойдеш с мен.

— Ще дойда, и още как. Приятелки сме от детската градина. Спасявала си ми живота неведнъж, като си ме подкрепяла емоционално и финансово. След смъртта на Патрик… — Бетси вдиша и задържа дъха си за момент, на ръба на бездънната рана. — Ти си най-добрата ми приятелка. Няма да те оставя.

— Имам нужда от теб тук. Заради Катрин. Заради Гил. Заради кучетата.

— Нямаш кучета.

— Не, но ти ще си вземеш, нали? Ако…

Очите на Бетси започнаха да смъдят, дишането ѝ стана учестено.

— Ти. Не можеш. Да. Ме. Оставиш.

— Имам нужда от теб — каза Елън.

„Хайде — помисли си. — Кажи го. Кажи последните думи. С мен. Имам нужда от теб с мен.“

— Обещай ми, че ще направиш това, за което те моля. Ще ти се обадя по видеовръзка. Но ако не си тук, ще затворя и Бог да ми е на помощ.

— Ще бъда тук.

— Ще оставя номер до телефона в антрето. Обади се на него, ако се наложи.

Бетси кимна.

Елън я прегърна силно.

— Минало, сегашно и бъдеще влизат в бара…

Бетси притисна силно приятелката си и се опита да проговори, но не се получи. Елън се отдръпна, целуна я по бузата, обърна се и тръгна.

Преди да излезе, за да се качи в чакащата кола, мина покрай снимките на децата от рождени дни, Деня на благодарността и Коледа. От сватбата ѝ с Куин.

На двете с Бетси като малки. Бетси — мръсна и сополива, а Елън — с безупречни дрехи. Двете половинки на едно прекрасно цяло.

Елън Адамс излезе от къщата и се качи в джипа, който я чакаше. За да я откара в Белия дом, където я чакаха президентът и ядрената бомба.

— Беше време — прошепна Бетси, докато гледаше след колата. После бавно коленичи. Ароматът на парфюма на Елън нежно, неуловимо витаеше около нея, сякаш я предпазваше от опасност.

„Ароматикс еликсир“.

Тя се сви, за да стане колкото може по-малка. Затвори очи. Залюля се.

Бетси Джеймисън не просто се страхуваше; тя бе навлязла в територията на пълния ужас, на терора.

Главен инспектор Гамаш, началникът на отдел „Убийства“ в Sûreté du Québec, влезе в книжарницата.

— Все още не е дошла, Арман — каза Мирна.

— Кой не е дошъл?

— „Паяжината на Шарлот“, която поръча за внучката си. Изглеждаш разсеян.

— Малко. Ал тук ли е?

— Отиде да изрине снега при Рут.

— За да я изрови или да я зарови? — попита Арман и Мирна се засмя.

— Този път да я изрови.

— Merci — каза Гамаш, излезе в яркия, кристалночист зимен ден и се отправи към малката къща на Рут Зардо близо до затревения селски площад.

Видя облаците сняг, вдигащи се иззад високите преспи, и проблясването на лопатата.

— Ал?

Мъжът, наближаващ петдесетте, с почервеняло от физическото усилие и от студа лице, спря и се облегна на лопатата.

— Арман, какво има?

— Може ли да поговорим?

Ал се втренчи в съседа си. По изражението на Гамаш се досещаше за какво става въпрос. Няколко часа по-рано с него се свърза някоя си Бетси от Държавния департамент. Той отказа да говори с нея. Обясни ѝ, че е започнал нов живот. Приятен живот. Спокоен живот. Най-сетне.

Макар и не съвсем мирен. Над него висеше сянка, всеки ден и всяка нощ. Ал Чън знаеше, че ще дойде ден, когато сянката ще се махне и ще се появи самото същество.

Чън направи дълго, дълго издишване и дъхът му излезе като голям облак пара. Той заби лопатата в преспата и каза:

— Добре. Да поговорим.

Двамата тръгнаха към бистрото и утъпканият сняг заскърца под краката им. Яркото слънце, отразяващо се от дълбоките преспи, ги караше да присвиват очи.

Отпред Гамаш виждаше бистрото. Чън виждаше края на спокойния си живот.

Влязоха, седнаха до камината и поръчаха café au lait[8].

— Мерси — каза Гамаш, когато им донесоха напитките; после погледна изпитателно Ал. Заговори шепнешком: — Знам кой си и защо си дошъл тук. Искаше да се скриеш, нали?

Ал не каза нищо. Гамаш продължи:

— И знам защо стоиш тук. — Погледна към вратата, водеща към книжарницата. Наведе се по-близо до Чън и понижи гласа си още повече: — Ако той те намери, тук ще настане истински ад. Не само за теб, но и за Мирна и за всеки друг, на когото вдигне мерника.

— Не знам за кого говориш, Арман. Кой е този „той“?

— Човекът, от когото се криеш. Наистина ли искаш да го кажа? Чуй ме, щом ние те намерихме, значи и за него няма да е трудно. Не знам колко време имаме, но подозирам, че не е много.

— Не мога да се върна, Арман. Едва се измъкнах.

Ръцете на Ал трепереха и Гамаш си спомни човека, който бе дошъл две години по-рано. Подскачаше при всеки по-силен шум. Не можеше да влезе в пълно помещение. Изтръпваше, когато някой го погледнеше, камо ли ако го заговореше. Едва успяваха да го измъкнат от стаята му в пансиона на Оливие и Габри.

Най-накрая Мирна успя с топлия си мелодичен глас и шоколадовата си торта. Подозирайки, че обича книгите, тя го покани в книжарницата си една лятна вечер, след като затвори. После на всеки три дни го пускаше да разглежда, без никой да го притеснява. Той купуваше всякакви книги, понякога нови, но по-често използвани.

После тя го примами да излезе в двора зад книжарницата, където пийваха бира и гледаха течащата наблизо рекичка Бела Бела. Говореха си. Или просто мълчаха.

После го изведе на предната тераса. Откъдето можеше да наблюдава селския живот, бавен, но никога скучен.

Малко по малко Ал Чън се отвори.

И сега беше пълноценен член на общността. Въпреки че не беше съвсем честен с тях.

— Мирна знае ли кой си всъщност?

— Не. Знае, че имам минало, което не искам да обсъждам, но не и кой съм.

— Няма да ѝ кажа. Но трябва да се върнеш. Трябва да им кажеш какво знаеш за този сайт. ВПИ.

Ал поклати глава.

— Няма. Не мога.

— Слушай — каза Гамаш. — Заловили са Башир Шах. Сега е на път за Вашингтон, арестуван. Но трябва да знаят кой е високопоставеният информатор. Разбираш, нали?

— Хванали са Шах? Наистина ли? Нали не го казваш просто така?

— Да, хванали са го. Но ти знаеш колко е опасен. На какво са способни той и хората му. Президентът Уилямс трябва да знае кой е информаторът на Шах в Белия дом.

Не бяха казали на Гамаш за заложените бомби в Америка, но и не беше необходимо. Разбира се, той знаеше за взривените автобуси в Европа. И беше чул да се говори за други експлозиви. По-мощни. Някъде.

— Ако не можеш да се върнеш, тогава кажи на мен. Кой е този високопоставен информатор? Кой е той?

Вместо да повиши глас, Гамаш заговори още по-тихо. От богатия си опит знаеше, че хората инстинктивно заемат защитна позиция, когато им крещиш. Но ако им говориш спокойно, те, като уплашено ранено животно, могат да ти се доверят.

Ал Чън поклати глава, но този път беше различно. Гамаш видя, че не отказва да говори. Вече не се съпротивляваше.

— Не е „той“.

— Тя?

— Те. Това открих. ВПИ не е един човек. Може да има някой, който ги командва, но разбрах, че са цяла група. Организация.

— Каква е целта им?

— Да направят Америка такава, каквато трябва да бъде според тях. Доколкото разбрах, състои се от влиятелни хора, които са недоволни.

— Недоволни от какво?

— От правителството. От посоката на страната. От промените в културата. Смятат, че истинските американски ценности се разпадат и изчезват. Това не са просто порядъчни консервативни хора, които изпитват носталгия към миналото и искат всичко да стане постарому. Това са крайнодесни екстремисти. Фашисти. Бели расисти, паравоенни формирования. Мислят, че Съединените щати вече не са истинската Америка и затова не се чувстват като изменници. Точно обратното. Те са тези, които ще върнат кораба в правилния курс.

— Като го потопят?

— Като го очистят. Смятат, че това е техният патриотичен дълг.

— Военни?

Чън кимна.

— Високопоставени. Уважавани. Също и членове на Конгреса. Сенатори.

— О, боже — прошепна Гамаш и за миг се отдръпна и се втренчи в огъня. — Кой? Трябват ни имена.

— Иска ми се да знаех. Бих ти казал, но не знам.

— Поддръжниците на бившия президент?

— На пръв поглед, да, но не само. Това са хора, които мразят правителството. Дори неговото.

— Но някои от тях са участници във властта, политици.

— Ако искаше да разрушиш една огромна машина, нямаше ли да започнеш да я разбиваш отвътре?

Гамаш кимна.

— ВПИ е сайт в тъмната мрежа, нали? Където тези хора си споделят информация.

— Отвъд тъмната мрежа.

Гамаш вдигна вежди.

— Не знаех, че има такова нещо.

— Мрежата е като вселената. Безкрайна. Има всякакви чудеса и всякакви черни дупки. Ето къде намерих ВПИ.

— Трябва ми адреса.

— Нямам го.

— Не ти вярвам.

Двамата се втренчиха един в друг. Гамаш видя страх и гняв в очите на Ал Чън. А Чън видя раздразнение и нетърпение в очите на Гамаш. Но видя и нещо друго.

Дълбоко в тези очи имаше съчувствие. И разбиране. Този човек познаваше страха.

Ал Чън си пое дълбоко дъх, погледна към книжарницата, където Мирна сортираше новополучените книги, и направи нещо, което Гамаш не очакваше.

Разкопча ризата си.

На гърдите му, точно над сърцето, имаше белег.

— Казах на Мирна, че е съкращение, което майка ми е използвала за любимия си цитат.

— И тя ти повярва?

— Не съм сигурен. Но прие обяснението.

— Какво е всъщност?

— Адресът на ВПИ.

Гамаш наклони глава и погледна белега, после се втренчи в очите на Чън.

— Не прилича на нищо, което съм виждал досега.

— Тогава се смятай за късметлия. Това ще те отведе до черната дупка. Но няма да те вкара вътре. За да проникнеш, ти трябва код за достъп.

— И какъв е той?

Чън поклати глава.

— Така и не го научих. До това успях да се добера, преди да изпратят хората си след мен. И да дойда тук.

Ал погледна през заскрежените прозорци към трите бора, извисяващи се над селото и сочещи небето.

— Трябва ни кодът за достъп — каза Гамаш. — Имаш ли представа кой го знае?

— Очевидно членовете на ВПИ. И може би Башир Шах.

— Имаш ли нещо против?

Гамаш вдигна телефона си и когато Чън поклати глава, снима кратката последователност от цифри, букви и символи.

Не приличаше на уебадрес. Поне не на нормален сайт. Във всеки случай, не в този свят.

— Кой ти причини това?

— Аз си го причиних. Една нощ бях пиян и надрусан.

— Защо?

— Мисля, че знаеш защо, Арман.

Ал си закопча ризата и двамата излязоха от бистрото. Въпреки че носеше дебела шуба, Алекс Хуан все още усещаше пронизващия студ. Никакви дрехи не можеха да го стоплят. Студът идваше отвътре. Но може би сега отново щеше да почувства топлината, отново щеше да стане човек.

Преди да се разделят, Арман му благодари и попита:

— Майка ти наистина ли имаше любим цитат?

— Да. Noli timere.

Арман протегна ръка.

— Noli timere.

Когато Хуан се върна да рине снега пред дома на неблагодарната поетеса, Арман се прибра вкъщи, за да изпрати снимката на приятеля си. На председателя на началник-щабовете на САЩ. Снимка не само на един уеб адрес, но и на отвращението на един човек към себе си. Издълбано в плътта му като обвинение и ежедневно напомняне за малодушието му.

„Noli timere — помисли си Арман, когато натисна «Изпращане». — Не се страхувай.“

Сега може би Ал Чън, или Алекс Хуан, щеше да погледне на белезите си като на нещо друго. Алилуя, благословия. Че е запечатал тези ужасни букви, цифри и символи над сърцето си, където никога няма да се изтрият. И че е избягал в това селце, където наистина бе изгубил сърцето си.

Гамаш погледна прекрасния ден навън и прошепна:

— Не се страхувай. Не се страхувай.

Но се страхуваше.

Глава 42

Това беше финалът.

Всички в стаята го знаеха.

Часът беше 14:57. До 16:00 имаха час и три минути, за да открият и обезвредят бомбите. Откакто първото закодирано съобщение се получи на компютъра на Анахита Дахир в Държавния департамент преди, както изглеждаше, цяла вечност, бяха постигнали невероятен напредък.

Но дали беше достатъчно?

Във всеки голям град на Съединените щати чакаха екипи в бойна готовност. Всички разузнавателни организации, родни и международни, прихващаха съобщения от „Ал Кайда“ и нейните съюзници още от началото на тази криза. Но все още нямаше нищо.

Единствената им истинска надежда беше пакистанският учен на средна възраст, който сега седеше на твърд стол в Овалния кабинет и гледаше над бюрото „Резолют“ президента на Съединените щати.

— Кажете къде са бомбите, доктор Шах — каза Уилямс.

— Защо да го правя?

— Значи не отричате?

Шах наклони изненадано глава.

— Да отричам? Прекарах години под домашен арест заради вас, американците, и през цялото време планирах този момент. Мечтаех за него. Наблюдавах какво става тук, в Щатите. Гледах как си играете на демокрация. Беше много забавно. Най-доброто риалити шоу в историята, въпреки че всъщност няма нищо реално, нали? Голяма част от политиката, от така наречената демокрация, е илюзия, измислена за простолюдието.

— Искате да кажете, че бомбите не са истински? — попита Елън.

— О, не. Истински са.

— Тогава, ако не искате да отидете на оня свят, ще ни кажете къде са. Имаме… — Тя погледна часовника. — … петдесет и девет минути.

— Значи сте дешифрирали кода, който пъхнах в джоба ви. Да, петдесет и девет. О, вече петдесет и осем минути и после всичко отива на кино. Когато трябва да избират между хаоса и диктатурата, какво мислите, че ще предпочетат американците? Водени от страх от нова атака, ужасени, те сами ще свършат работата на терористите. Ще унищожат собствените си свободи. Ще приемат, дори ще аплодират, суспендирането на правата си. Концентрационни лагери. Изтезания. Експулсиране. Либералните политики, равенството на жените, гей браковете и емигрантите ще бъдат обвинени за смъртта на истинската Америка. Но благодарение на смелите действия на няколко патриоти бялата англосаксонска, християнска, праведна Америка на техните баби и дядовци ще бъде възстановена. И ако трябва да убият няколко хиляди души за това, в крайна сметка на война като на война. Символът на свободата, който беше Америка, ще се самоубие. Честно казано, той така или иначе вече плюеше кръв.

— Къде са бомбите? — изкрещя Уилямс.

— Виждал съм много преврати, но никога не съм бил толкова близо. — Шах се наведе напред. — Всичките имат едно общо нещо. Искате ли да ви кажа какво е то?

Уилямс и Елън се втренчиха в Шах.

— Ще ви кажа. Всичките са толкова… внезапни. Поне за човека, срещу когото се извършва превратът. Всичките, които са на път да бъдат свалени и може би дори разстреляни или обесени, изглеждат точно като вас, господин президент. Сащисани. Шокирани. Объркани. Уплашени. Как е възможно това? Но ако сте внимавали, щяхте да забележите промяната на течението. Покачването на водата. Бунта. Това е толкова ваша вина, колкото и на всеки друг.

Шах се облегна назад, кръстоса крака и изтръска невидимо боклуче от коляното си. Но Елън забеляза леко треперене в ръката му. Треперене, каквото нямаше, когато сервитьорът ѝ сипваше салатата.

Това беше нещо ново.

Този човек все пак се страхуваше. Но от какво? От смъртта или от нещо друго? От какво би се уплашил Ажи Дахака? Само от едно нещо.

От по-голямо чудовище.

И съдейки по треперенето му, то беше наблизо.

— Докато се бяхте вторачили навън, докато оглеждахте хоризонта в търсене на заплахи — продължи Шах, — пропуснахте какво се случва в собствения ви заден двор. Нещо, което е пуснало корени тук, на американска земя. Във вашите градове, във вашите магазини, в сърцето на страната ви. Сред приятелите ви, в семействата ви. Как умерените консерватори преминават надясно. Как десните отиват още по-надясно. А крайнодесните стават ултрадесни. Как в своята ярост и разочарование се радикализират благодарение на интернет, пълен с безумни теории, неверни „факти“ и самодоволни политици, на които е позволено да бълват лъжи. Отдалеч аз виждах това, което вие не можехте да видите отблизо. Нещастието тук прерасна в гняв. Така наречените патриоти имаха достатъчно ярост, решителност и финансова подкрепа. Те имаха фитила, а аз можех да им осигуря единственото, което им липсваше.

— Бомба — каза Уилямс.

— Ядрена бомба — каза Елън.

— Точно. Трябваше само по някакъв начин да изляза на свобода и вашият селски идиот, президентът Дън, ми помогна. Така вече можех да свържа двете половини заедно. Международните терористи от „Ал Кайда“ и местните „патриоти“. — Плесна с ръце. — И voilà. Да, години чаках този момент. Време и търпение, време и търпение. Толстой казва, че това са най-силните воини, и е прав. Толкова малко хора притежават и двете. Аз ги имам. Вярно е, че очаквах да гледам представлението от дома си в Исламабад, но сега ще седя на първия ред.

— Всъщност сте на самата сцена — каза Елън.

Той се обърна към нея:

— Както и вие. Имам доходоносна, но опасна професия. Не си правя илюзии за това. Размишлявал съм върху различните начини, по които може да умра, и честно казано, бързо, с ослепителен блясък, вероятно е най-добрият начин. Готов съм. А вие? — Отново се обърна към президента: — Освен това, ако ви кажа, клиентите ми ще се погрижат смъртта ми да бъде много по-бавна и много по-малко бляскава.

— Вероятно сте прав — каза Уилямс. — Имате късмет, че сте под наша охрана и не могат да се доберат до вас. Освен ако сред нас няма ВПИ.

Това разконцентрира физика само за миг, но достатъчно, за да може Елън да се досети от кого се страхува Башир Шах. Кой беше по-голямото чудовище. Високопоставеният информатор.

— ВПИ ли? — каза Шах. — Нямам представа за какво говорите.

— Жалко — каза Уилямс. — Не за вас, разбира се. Но може би за други хора.

Усмивката замръзна на лицето на Шах.

— Какво искате да кажете?

Оставаха петдесет и две минути.

— Е — каза Уилямс, — вие оставихте след себе си следа от трупове: някои — за да почистите, а други — като назидание. Подозирам, че приятелите ви ще направят същото, когато разберат, че сте при нас. И така, кого биха ударили „Ал Кайда“ и руската мафия за назидание на всеки, който би се изкушил да ги предаде?

Елън се наведе и заговори в ухото на Башир Шах. Миришеше на жасмин и пот.

— Аз ще ви подскажа. Кого преследвахте, когато информационните ми агенции започнаха да съобщават за търговията ви с оръжие на черния пазар? Кой отрови съпруга ми? Кой тормози децата ми? Кой се опита да убие сина ми и дъщеря ми вчера?

— Семейството ми? Ще нараните семейството ми?

Тя стана.

— Не, доктор Шах, това е една от многото разлики между нас. Няма да навредим на семейството ви.

Той издиша с облекчение.

— За съжаление, всички наши агенти в Пакистан и извън него са заети да търсят информация за бомбите. Нашите съюзници — също. Затова, въпреки че няма да сторим нищо лошо на близките ви, не можем да ги защитим. Кой знае какво ще си помислят хората от „Ал Кайда“, когато разберат, че сте в Белия дом? Кой знае какво ще си помислят Иванов и руската мафия?

— Може би дори — добави президентът Уилямс — ще се появят слухове, че ни сътрудничите. Че сте американски агент. Това е демокрацията. Свобода на словото. Забавно, нали?

— Те знаят, че никога няма да ги предам.

— Сигурен ли сте? Когато бях в Техеран, великият аятолах ми разказа персийската басня за лъва и мишката. Знаете ли я?

Шах кимна.

— Но има и друга, която може да ви заинтересува. За жабата и скорпиона.

— Не я знам.

— Скорпионът искал да пресече реката, но не можел да плува. Имал нужда от помощ. Затова помолил жабата да го пренесе на гърба си. Жабата казала: „Но ако го направя, ще ме ужилиш и ще умра“. Скорпионът се изсмял: „Обещавам, че няма да те жиля, защото и двамата ще се удавим“. Жабата се съгласила и го качила на гърба си.

Шах гледаше настрани, но слушаше внимателно.

— По средата на реката скорпионът ужилил жабата — продължи Елън. — С последен дъх тя попитала: „Защо?“.

— И скорпионът отговорил: „Не можах да се сдържа — поде Уилямс. — Такава ми е природата“. — Наведе се над бюрото. — Знаем кой сте, доктор Шах. Познаваме природата ви. И вашите така наречени съюзници я познават. Знаят, че сте готов да ги предадете за миг. Кажете ни къде са бомбите и ще защитим семейството ви.

В този момент Барб Стенхаузър влезе в Овалния кабинет и се приближи до президента.

— Тим Бийчъм се върна, чака в приемната. Да го пусна ли?

— Да, ако обичаш, Барб.

— А президентът Дън чака на телефона. Звучи ядосан.

Уилямс погледна часовника. Оставаха петдесет минути.

— Кажи му да се обади след час.

Катрин Адамс, Гил Бахар, Анахита Дахир и Чарлз Бойнтън седяха мълчаливо около паянтовата маса. Единствената лампа в стаята беше в ъгъла и лицата им бяха предимно в сянка.

Което беше добре. Всеки чувстваше нарастващия ужас в другите. Нямаше нужда и да го виждат.

Бойнтън докосна телефона си и часът светна. Десет минути след полунощ в Пакистан. Петдесет минути преди часа, в който бе убит Осама бин Ладен.

Петдесет минути до момента, в който щяха да бъдат убити стотици, може би хиляди души. Включително майката на Катрин и Гил.

Нищо не можеха да направят.

Башир Шах погледна към вратата, когато Тим Бийчъм влезе.

Директорът на вътрешното разузнаване спря като вцепенен и се втренчи в мъжа на стола пред него. Бийчъм не изглеждаше добре. Синините около очите и шината на носа му придаваха още по-окаян вид.

— Хванали сте го?

Но никой не обърна внимание на директора на вътрешното разузнаване. Всички погледи бяха приковани към Шах.

— Къде са бомбите? — повтори президентът.

— Единственото, което знам, е, че са във Вашингтон, Ню Йорк и Канзас Сити. Защитете близките ми. Моля ви.

— Къде в тези градове? — настоя Уилямс, докато Елън вдигаше телефона си, за да проведе няколко обаждания.

— Не знам.

— Разбира се, че знаеш — каза Бийчъм, който бързо оцени ситуацията и се приближи до Шах. — Сигурно си организирал доставката.

— Но само до агенти в тези градове.

— Имената им!

— Не знам. Как мога да си спомня?

— Товарите едва ли са били обозначени като ядрени бомби — каза Бийчъм.

— Като какво бяха замаскирани?

— Медицинско оборудване за рентгенови лаборатории.

— По дяволите — измърмори Бийчъм, като направи още една логическа връзка. — За да може да се обясни, ако се открие радиация. Кога бяха доставени?

— Преди няколко седмици.

— Датата — изкрещя директорът на разузнаването. — Трябва да знам датата. — Вдигна телефона си и заговори: — Обажда се Бийчъм. Свържи ме с „Вътрешна сигурност“. Трябва да проследим една международна пратка. Веднага!

— На четвърти февруари. С кораб през Карачи.

Бийчъм предаде информацията.

Елън вече беше приключила разговора си и слушаше. Нещо не беше наред.

— Лъже.

Бийчъм я погледна.

— Защо мислите така?

— Защото даде информацията доброволно.

— За да спаси семейството си — каза Уилямс.

Елън поклати глава.

— Не. Помислете. Семейството му сигурно е в безопасност. Самият той каза, че е планирал това с години. Не би оставил тях или себе си незащитени. Той вярва на „Ал Кайда“ и руската мафия не повече, отколкото те на него. Баламосва ни.

— Защо? — попита Бийчъм.

— А вие защо мислите? Защо Шах би направил нещо? Би протакал до последния момент, нали? И след това ще поиска нещо голямо в замяна на информацията, която ни трябва. Но ще ни каже само за бомбата, върху която седим. Ще остави другите да се взривят. Той е нагласил всичко по сценарий. Дори отиването при Дън. Всеки нормален човек би се скрил в някой отдалечен замък в Алпите, докато всичко това утихне…

— Може би искате да кажете да „избухне“? — прекъсна я Шах. Вече не изглеждаше разтревожен и уплашен. Сега поклати глава и се усмихна.

— Искате да кажете, че е искал да бъде докаран тук? — попита Бийчъм.

— Умна си — каза Шах на Елън; после погледна Тим Бийчъм. — А ти не особено. — Отново към Елън: — Може би и теб трябваше да отровя, но се наслаждавах на романтичната ни връзка.

Барб Стенхаузър се показа на вратата.

— Генералът е тук, с охрана. Искате ли…

— Покани го да влезе — каза президентът. — И ти ела.

Елън вдигна телефона си и натисна бутона за видеоразговор.

Оставаха трийсет и шест минути.

Това беше.

Бетси вдигна веднага.

Чуваше гласове и виждаше Овалния кабинет. Но не и Елън.

Тя явно държеше телефона пред себе си. Бетси понечи да каже нещо, но спря. Имаше причина Елън да не казва нищо. Най-добре да мълчи, докато приятелката ѝ не проговори.

Бетси натисна бутона за записване. Камерата се завъртя към вратата и Бетси се ококори от изненада.

Тим Бийчъм се ококори от изненада.

Башир Шах се ококори от изненада.

Лицето на генерал Уайтхед беше насинено; униформата му бе изцапана с кръв след сбиването с Тим Бийчъм. От двете му страни стояха двама армейски рейнджъри.

— Радвам се, че успяхте да се присъедините към нас, генерале — каза Уилямс и се обърна към останалите. — Мисля, че познавате председателя на началник-щабовете.

— Бивш — уточни Бийчъм.

— Някой тук е „бивш“ — каза Уайтхед. — Но не съм аз.

И кимна на войниците, които направиха няколко крачки напред и застанаха от двете страни на бившия директор на вътрешното разузнаване.

Глава 43

— Какво означава това? — възкликна Бийчъм.

— Нещо ново, Бърт? — попита президента Уилямс, без да му обърне внимание.

— Все още чакаме.

— Чакате ли? — Бийчъм местеше поглед ту към единия, ту към другия. — Какво?

Трийсет и четири минути.

Елън се приближи до него.

— Кажете ни.

— Какво да ви кажа?

— Къде са бомбите, Тим?

— Какво? Мислите, че аз знам? — Бийчъм изглеждаше втрещен и уплашен. — Господин президент, нали не мислите…

— Не мислим, а знаем. — Уилямс се втренчи в Бийчъм. — Вие сте високопоставеният информатор. Предателят. Този, който не само предава информация, но и активно съдейства на враговете ни, на терористите, за да взривят ядрените бомби. Всичко свърши. Написах изявление, което ще бъде изпратено до Конгреса и медиите днес в 16:01, за да ви разоблича като предател. Дори да оцелеете по някакъв начин, ще ви преследват. Провалихте се. Кажете ни къде са.

— Не, за бога. Не съм аз. Той е предателят. — Бийчъм посочи Уайтхед.

Трийсет и три минути.

Уилямс заобиколи бюрото и се приближи до директора на вътрешното разузнаване. Хвана го за гърлото и го завлече през целия Овален кабинет, докато Бийчъм удари гърба си в стената. Никой не се опита да го спре.

— Къде са бомбите?

— Не знам — промълви Бийчъм.

— Къде е семейството ви? — попита Елън, като пресече стаята и застана до президента.

— Семейството ми? — изграчи Бийчъм.

— Ще ви кажа. В Юта са. Взели сте децата си от училище и сте ги изпратили далеч от всякаква опасност. А знаете ли къде е семейството на генерал Уайтхед? Аз знам. Видях ги лично. Жена му, дъщеря му и внукът му са тук във Вашингтон. Кое е първото, което всеки прави, ако знае, че има опасност? Извежда семейството си на безопасно място. Дори Шах го е направил. Вие също. А после самият вие се измъкнахте. Но Бърт Уайтхед остана. Както и семейството му. Защото нямаха представа какво ще се случи. Тогава започнах да се досещам кой е истинският предател.

— Казвай! — изкрещя Уилямс и трябваше да положи усилие, за да не удуши Бийчъм.

Трийсет минути.

— Получи се — извика Уайтхед. — Току-що дойде. Изпращам ви го, господин президент.

Уилямс пусна Бийчъм, който седна на пода и се хвана за гърлото.

Изтича до бюрото си и без да си дава труда да чете съобщението, кликна върху снимката. Намръщи се.

— Това човешка кожа ли е? Какво е това?

— Според моя приятел това е интернет адресът на сайта на ВПИ.

— Издълбан върху нечия кожа?

— Не нечия — каза Елън. — На Алекс Хуан.

— Хуан? — попита Барб Стенхаузър. До този момент бе стояла до вратата. Сега пристъпи напред, за да погледне монитора. — Кореспондентът в Белия дом? Не беше ли един от вашите? Напусна преди няколко години.

— Избяга и се скри — уточни Елън, като погледна яростно Шах, който наблюдаваше всичко, сякаш беше на театър. — Разследваше слухове за нещо, наречено ВПИ. Мислеше, че е просто поредният екстремистки сайт, разпространяващ теории на конспирацията на крайнодесните, но после се разрови по-дълбоко. Пийт Хамилтън също го откри. Но той не успя да се измъкне.

— Какво са открили? — попита Уилямс.

— Моят приятел в… — но Уайтхед спря, преди да издаде местоположението на Хуан.

Елън погледна към Шах, който леко се наведе напред.

— Хуан казва, че ВПИ не е само един човек — продължи генералът. — Това е цяла група, организация. Всичките ѝ членове заемат високи постове в различни структури на властта. Включително, Бог да ми е на помощ, в армията. — Поклати глава. — Има служители на изборни длъжности. Сенатори, членове на Конгреса и поне един съдия от Върховния съд.

— Боже мой — прошепна Уилямс.

— Ето го — каза Шах. — Лицето на преврата.

— Шибан мръ… — започна Уилямс, но се спря.

Оставаха двайсет и осем минути.

Президентът отново погледна снимката на екрана.

— Какво се очаква да направим с това? Изглежда някаква безсмислица. Само поредица от цифри, букви и символи.

Елън се наведе по-близо, като се увери, че телефонът ѝ е обърнат към монитора. Той беше прав. Това не приличаше на нито един интернет адрес, който беше виждала.

— Адресът явно се използва от членовете на групата, за да проникват на място отвъд тъмния интернет — каза Уайтхед.

— Това са глупости — промълви Бийчъм, който все още седеше на пода и се държеше за гърлото. — Такова място не съществува.

— Нека да проверим.

Уилямс въведе символите на лаптопа си и натисна Enter.

Нищо не се случи.

Компютърът мислеше, мислеше. Мислеше.

Двайсет и шест минути.

Хайде. Хайде, помисли си Елън. Молеше се.

Бетси седеше на кухненската маса на Елън в петно от слънчевата светлина, проникваща през прозорците, и гледаше.

Хайде. Хайде, молеше се тя.

В Овалния кабинет президентът Уилямс стоеше втренчен в монитора. В тънката синя линия, пулсираща напред-назад. Напред. Назад.

Хайде, молеше се той.

— Явно не работи — каза Стенхаузър с паника в гласа. — Да се махаме. — Направи крачка към вратата.

— Стой на място, Барб — нареди президентът.

— Четири без двайсет и пет е.

— Оставаш. Всички оставаме.

Генерал Уайтхед кимна на единия рейнджър, който зае позиция на вратата.

Хайде. Хайде.

В този момент компютърът спря да мисли. Екранът стана черен.

Никой не мигваше. Никой не дишаше. После на монитора се появи врата.

Уилямс си пое дъх и прошепна:

— Слава богу.

Премести курсора към средата на вратата и се приготви да кликне.

— Чакайте — спря го Елън. — Откъде знаем, че не е капан? Откъде сме сигурни, че като кликнем върху вратата, това няма да взриви бомбите?

Той погледна часовника.

— Четири без двайсет е, Елън. Има ли значение сега?

Тя пое дълбоко дъх и кимна кратко. Генерал Уайтхед — също.

— Неее — прошепна Бетси в къщата на приятелката си. — Не го прави.

Уилямс кликна.

Нищо не се случи.

Той пробва пак. Нищо.

— Има ли чукче на вратата? Звънец? — попита Елън. Звучеше нелепо, но никой не се засмя.

— Не — каза Уилямс. Започна да мести курсора и да кликва на случаен принцип из целия екран. — По дяволите, по дяволите, по дяволите.

Оставаха двайсет минути.

Уайтхед вдигна телефона си и отново прегледа съобщението на Гамаш от Квебек.

— По дяволите, не съм прочел цялото писмо. Бях твърде зает със снимката. Пише, че според Хуан трябва да имаме код, за да влезем.

— Какво?! — възкликна Уилямс. — Пише ли какъв е кодът?

— Не. Хуан не е успял да го открие и се е отказал, когато е разбрал, че са го засекли.

Осемнайсет минути.

Погледнаха Бийчъм.

— Казвай. Какъв е кодът? — Уайтхед се приближи и го вдигна от земята, като го хвана за реверите, и с такава сила блъсна гърба му в стената, че портретът на Линкълн се изкриви на една страна. — Казвай!

— Не знам. Бога ми, не знам. Питайте него!

Бийчъм махна с ръка към Шах, който се усмихна.

— Време и търпение. Много се забавлявам. Защо да ви го казвам?

— Но го знаеш, нали? — попита Елън.

— Може би да. Може би не.

— Какво трябва да направим? — попита Уилямс. — Какво може да бъде?

Елън се втренчи в Шах. Гледаше го толкова решително, че той се размърда леко.

— „Ал Кайда“ — каза тя.

— Искате да пробвам с „Ал Кайда“? — попита Уилямс и преди Елън да каже „Не“, той го направи.

Нищо.

— Искам да кажа — обясни тя, — че „Ал Кайда“ е избрала точно днешния ден, за да взриви бомбите, с определена причина. В памет на Осама бин Ладен. Символично. И всички знаем, че символите са нещо много силно. Три, десет, хиляда и шестстотин. Тези хора — махна към Бийчъм — се мислят за патриоти. Истински американци. Какво биха използвали за код?

— Денят на независимостта? — предложи Уилямс. — Но дали думите? Или цифрите?

— Пробвайте и двете — каза Елън.

— Но може да имаме само един или два опита — предупреди Уайтхед.

Уилямс вдигна отчаяно ръце. После написа „Деннанезависимостта“ и натисна Enter.

Нищо.

Пробва само с главни букви, без главни букви, с цифри. С интервали.

— По дяволите, по дяволите, по дяволите.

Петнайсет минути.

— Чакайте — спря го Елън. Погледна Шах. — Бъркам.

Втренчи в него за секунда. Две. Време и търпение. Три секунди.

Никой не издаваше звук, никой не помръдваше, докато държавният секретар на САЩ и Ажи Дахака седяха втренчени един в друг.

— Пробвайте с три, десет, хиляда и шестстотин.

Уилямс го направи.

Нищо.

Елън вдигна вежди. Какво би могло да бъде? Беше сигурна, че когато изрече тези числа, видя, че очите на Шах леко се разшириха.

— Пробвайте с три, интервал, десет, интервал, после хиляда и шестстотин.

Веднага щом Уилямс натисна Enter, се чу звук. Скърцане. Вратата се отвори бавно, много бавно, и на монитора се появиха три прозореца, на всеки от които имаше бомба.

— Боже мой — каза президентът и всички се втренчиха в екрана.

— Глупак такъв. Ти им го даде.

Всички погледнаха Шах, после — човека, който бе изрекъл тези думи.

Генерал Бърт Уайтхед опря пистолет в главата на президента.

Глава 44

Бетси Джеймисън не виждаше какво става в Овалния кабинет, но разбра, че току-що се беше случило нещо ужасно.

Виждаше само екрана на лаптопа.

Елън държеше телефона си абсолютно неподвижно, насочен към отворената врата и това, което се виждаше зад нея.

— Копеле — промълви президентът Уилямс, когато генералът го издърпа от стола. С пистолета, опрян в главата му.

Рейнджърите се придвижиха напред.

— Всички назад — заповяда Уайтхед.

— Затова седя с мен тази сутрин — каза Уилямс. — Знаеше, че бомбата няма да избухне в три и десет.

— Разбира се, че знаех. Бийчъм, вземи оръжията им — нареди Уайтхед, като посочи рейнджърите, които изглеждаха по-шокирани от всеки друг. — Стенхаузър, те носят белезници. Закопчай ги за краката на масата.

— Аз ли? — повтори Стенхаузър.

— За бога, мислиш ли, че не знам коя си? Аз те вербувах, а ти вербува секретарката си. Между другото, къде е тя сега? Предполагам, че тя уби Хамилтън. Надявам се, че си се погрижила за нея.

Тим Бийчъм обезоръжи рейнджърите и даде единия от пистолетите на Стенхаузър. Тя го погледна, ясно осъзнавайки какво означава това.

— Добре, да става каквото ще — каза и взе оръжието. После бавно се обърна и се прицели в председателя на началник-щабовете. — Кой сте вие?

Генералът се подсмихна саркастично.

— А ти кой мислиш, че съм?

Тя погледна Шах.

— Познавате ли го?

Шах, който досега гледаше безучастно всичко, поклати глава.

— Не. Но от друга страна, и вас не ви познавам. Самоличността на всички се пазеше в строга тайна. Но фактът, че е опрял пистолет в главата на президента ви, е красноречив, не мислите ли?

Бърт Уайтхед се усмихна.

— Искате ли да знаете кой съм? Аз съм истински американец. Патриот. Аз съм ВПИ.

В крайна сметка се оказваше, че третата глава на Ажи Дахака е председателят на началник-щабовете.

Военният преврат беше в разгара си.

Бетси гледаше смаяно — от това, което току-що чу, но най-вече от това, което виждаше на лаптопа.

Отворената врата показваше местоположението на бомбите. От едната страна на екрана имаше снимки на самите устройства, а от другата — видео на живо от местоположението им.

Оставаха дванайсет минути.

Тя виждаше огромното фоайе на Централната гара в Ню Йорк, пълно с пътници в пиковия час. И бомбата в медицинския пункт на гарата.

Виждаше семейства с деца, редящи се на опашка за „Леголенд“ в Канзас Сити. И бомбата в пункта за първа помощ.

Но в Белия дом местонахождението на бомбата не беше ясно. Кадърът беше в твърде близък план, за да се види нещо друго наоколо. Можеше да е навсякъде в огромната сграда.

Видеото в реално време показваше Овалния кабинет. Тя видя, че Бърт Уайтхед държи президента за заложник. В крайна сметка се бяха оказали прави.

Единайсет минути и двайсет и пет секунди.

Някой трябваше да направи нещо, помисли си тя. Някой трябваше да каже на някого.

Някой трябваше да се обади.

— О, боже — възкликна тя. — Аз съм този човек. Елън иска аз да го направя.

Но на кого да се обади?

Бетси беше парализирана. Кой можеше да обезвреди бомбите? Дори ако знаеше, не можеше да използва телефона си. Трябваше да поддържа тази връзка с Овалния кабинет. С екрана на президентския лаптоп. С Елън.

Но имаше още един телефон. Стационарният в антрето. Тя изтича до него и намери номера, който Елън бе оставила. Вдигна слушалката и набра.

— Госпожо вицепрезидент?

Десет минути и четиресет и три секунди.

— Не, вие не сте ВПИ — каза Бийчъм. — Тя е ВПИ. — Посочи Стенхаузър. — Тя организира всичко. Тя е високопоставеният информатор.

— Млъкни, кретен такъв — изкрещя Стенхаузър.

— Те знаят — каза Бийчъм. Втренчи се в началничката на президентския кабинет и се ококори шокирано. — Ти си го направила. Ти се опита да ме натопиш. Като скри документите ми. За да изглежда, че аз стоя зад всичко. За да поема вината, ако нещо се обърка. Работиш с Уайтхед.

— Той няма нищо общо — каза Стенхаузър. — Нямам представа кой е той.

— Добре — каза Уайтхед. — Това беше идеята. Мислите ли, че исках някой да знае? Помисли си пак, Стенхаузър. Наистина ли идеята беше твоя, или ти беше внушена? Трябваше ми фасада, някой, който да вербува сенаторите и конгресмените. Съдиите от Върховния съд. Колко от тях вербува? Двама? Трима?

— Трима — каза Бийчъм.

— Млъквай! — сряза го Стенхаузър.

— Боже мой — прошепна Елън, когато осъзна мащаба на заговора. — Защо? Защо го направихте? Защо позволихте на терористите да взривят ядрени бомби тук? На американска земя?

— Америка ли? Това не е Америка! — изкрещя Стенхаузър. — Мислите ли, че Вашингтон, Джеферсън, някой от бащите основатели ще познае тази страна? Чужденци крадат работните места на порядъчните американци. Истинската религия е забранена. Всеки час, всеки ден се правят аборти. Гейовете могат да се женят. Градовете са пълни с емигранти и престъпници. И ние позволяваме това да се случи? Не. Сега това ще спре.

— Това не е патриотизъм, това е вътрешен тероризъм — възкликна Елън. — За бога, ти причини избиването на цял взвод армейски рейнджъри.

— Мъченици. Те загинаха за отечеството — заяви Бийчъм.

— Повръща ми се от вас — каза Елън. Обърна се към генерал Уайтхед. — И вие сте в основата на всичко това?

Шест минути и трийсет и две секунди.

— Не знам кой е той — повтори Барб Стенхаузър. — Не е един от нас. Остави пистолета.

Направи крачка към Уайтхед точно в момента, в който генералът бързо насочи пистолета си от президента към нея.

Уилямс видя своя шанс. Замахна с лакът и удари Уайтхед в слънчевия сплит, при което той се преви надве.

После скочи към Елън и я повали на пода.

Когато изстрелът проехтя, Елън се сви и покри главата си.

Бетси слушаше ужасено.

Телефонът на Елън падна на пода с дисплея надолу. Тя не видя нищо, но чу изстрели. Крясъците.

После настъпи тишина.

Бетси се втренчи в телефона си, със зинала уста и ококорени очи. Не смееше да диша. Най-сетне успя да прошепне:

— Елън? — После извика: — Елън!

Заповеден глас попита:

— Господин президент, добре ли сте? Госпожо държавен секретар?

Бетси си помисли, че това сигурно е някой агент от Сикрет Сървис, който е дошъл да въдвори ред.

— Елън! Елън!

На празния дисплей се появи лицето на приятелката ѝ.

— Обади ли се? — попита Елън.

— Да се обадя?

— На вицепрезидента. Каза ли ѝ къде са бомбите?

— Да. Изстрелите…

— Халосни — каза познатият, макар и напрегнат глас на президента.

Пет минути и двайсет и една секунди.

— На пода — заповяда мъжки глас. — Ръцете на тила.

Елън обърна телефона, за да може Бетси да види Башир Шах, Тим Бийчъм и Барб Стенхаузър, проснати на пода по очи и с ръце зад гърба. Бърт Уайтхед с пистолет в ръка бе коленичил до рейнджърите, за да ги освободи от пластмасовите белезници.

— Бомбите… — започна Уилямс.

— Бетси е предупредила вицепрезидента — каза Елън. — Ще се погрижат за тях.

— А тази тук? Къде е?

Погледнаха лаптопа.

Четири минути и петдесет и девет секунди.

— Може да е навсякъде — каза Уилямс. Обърна се към арестантите. — Къде е? Казвайте! Иначе и вие ще умрете.

— Твърде късно — каза Стенхаузър. — Няма да я обезвредите навреме.

Уилямс, Адамс и Уайтхед се втренчиха един в друг.

— Къде е медицинският пункт? — попита Елън.

— Не знам — каза президентът. — Едва мога да намеря трапезарията.

Но очите на генерал Уайтхед се разшириха.

— Знам къде е. — Той погледна надолу. — Точно под Овалния кабинет.

— Ох, по дяволите — измърмори президентът.

Генерал Уайтхед хукна към вратата.

Оставаха четири минути и трийсет и една секунди.

Президентът и държавният секретар тичаха по задните стълби, вземайки по две стъпала наведнъж, на няколко крачки зад рейнджъра и председателя на началник-щабовете.

— Моля се на Бог да сте права — каза Уилямс.

— Трябва да е там. Другите две бомби също са в медицински пунктове. И тази трябва да е.

Но гласът на Елън звучеше много по-уверено, отколкото се чувстваше самата тя.

Агентите на Сикрет Сървис тичаха малко зад тях. В мазето откриха, че вратата на медицинския пункт е заключена.

— Имам код. — Президентът започна да натиска клавиатурата, но ръцете му трепереха толкова силно, че трябваше да въведе кода два пъти. Елън положи всички усилия да не му се разкрещи.

Вместо това погледна часовника си.

Четири минути и три секунди.

Вратата се отвори шумно и лампите се включиха автоматично.

— Имате ли инструменти? — попита Уайтхед рейнджъра.

— Да, господин генерал.

Застанаха по средата на стаята и се огледаха.

— Къде е? — попита Уилямс, като се завъртя в пълен кръг.

— В скенера — каза Елън. — Ако охраната не е открила бомбата, сигурно е в него, защото там е очаквано да има радиация.

Три минути и четиресет и три секунди.

Рейнджърът, специалист сапьор, отвори внимателно панела на скенера.

Там беше.

— Това е мръсна бомба, господин президент — каза той. — Голяма. Може да срине Белия дом и да зарази с радиация половината Вашингтон.

Наведе се над устройството и започна да работи. Уайтхед се обърна към Уилямс и Елън:

— Бих ви казал да бягате, но…

Три минути и тринайсет секунди.

Уайтхед се дръпна настрана и се обади — вероятно на жена си, помисли си Елън.

Бетси гледаше втренчено телефона си. Виждаше Елън. Елън я виждаше.

На Бетси ѝ хрумна, че може да се утешава с мисълта, че няма да скърби за загубата на приятелката си много дълго. В крайна сметка и тя щеше да умре от радиацията.

За Елън утехата беше, че Катрин и Гил са далеч.

Катрин, Гил, Анахита, Захара и Бойнтън стояха сгушени в почти пълна тъмнина и гледаха втренчено в телефона по средата на масата.

Излъчваше на живо от телевизионния канал на Катрин.

Тя знаеше, че ако ядрените бомби избухнат, това ще бъде съобщено в рамките на няколко минути.

В момента водещият дискутираше с някакъв набеден специалист дали доматът е плод или зеленчук. И какво би означавало това за мястото на кетчупа в менюто на училищните столове.

Две минути и четиресет и пет секунди.

Гил усети как позната ръка се плъзва в неговата и погледна Ана, която държеше Захара с другата си ръка. Той стисна ръката на Катрин, а тя — ръката на Бойнтън.

Така обединени в кръг, петимата продължиха да се взират в телефона и да следят обратното броене.

Докато рейнджърът работеше, а генералът говореше по телефона, Елън посегна към Дъг Уилямс до себе си. Когато тя хвана ръката му, той се усмихна благодарно.

— Не мога да разбера това — каза рейнджърът. — Досега не съм виждал такъв механизъм.

Една минута и трийсет и една секунди.

— Ето. — Уайтхед доближи телефона си до ухото на рейнджъра. — Слушай.

Всички гледаха с трепет трескавата работа на войника.

Четиресет секунди.

Той взе друг инструмент и го изпусна. Генерал Уайтхед се наведе, вдигна го и му го подаде.

Двайсет и една секунди.

Рейнджърът продължаваше да работи.

Девет секунди.

Бетси затвори очи.

Осем.

Уилямс затвори очи.

Седем.

Елън затвори очи. И усети, че я обгръща пълно спокойствие.

Глава 45

Всички мрежи излъчваха пресконференцията на живо.

Телевизорът в кабинета на държавния секретар приемаше директно от залата за пресконференции „Джеймс С. Брейди“ в Белия дом. Беше пълно с репортери, чакащи президента.

— Не те ли покани да участваш? — попита Катрин майка си.

— Ти очакваше ли да го направи? — попита Бетси, докато отпиваше глътка шардоне.

— Всъщност той ме покани. Но отказах. Елън погледна семейството си. — Предпочитам да съм тук с вас.

— Оу. — Гил погледна Бетси. — Откога пиеш от чаша?

— Само защото тя е тук — отговори тя, като посочи Анахита.

Седяха на дивана и на фотьойлите, с крака на масичката. На бюфета имаше бутилки вино и бира и наядени сандвичи. Гил отвори една бира и я подаде на Анахита, преди да вземе за себе си.

— Какво смята да каже? — попита той майка си.

— Истината — отговори Елън, като се отпусна на дивана между децата си.

Бяха се върнали във Вашингтон рано сутринта и завариха майка си заспала с дрехите.

„Слава богу, че имаме бърз военен транспорт“ — помисли си Елън.

Когато се събуди, им бе разказала накратко какво се беше случило, макар че с времето щяха да излизат още подробности.

Катрин погледна телевизора. Беше изпратила свои репортери, но разбира се, имаше и информация от първа ръка. Беше написала доклад за събитията, през които бяха преминали, и го изпрати на главния си редактор, който отказа да го отпечата, докато президентът не даде официално изявление.

При всичко, което знаеха, щеше да отнеме месеци, а може би и години, за да разберат цялата истина за случилото се. И да разобличат всички членове на ВПИ.

Двама съдии от Върховния съд и шестима членове на Конгреса вече бяха задържани и се очакваха още арести през следващите часове и дни. И може би седмици. И месеци.

— Вчера — каза Гил. — В Овалния кабинет. Когато генерал Уайтхед взе президента за заложник, ти знаеше ли, че блъфира?

— И аз се чудех за същото — каза Бетси. — Елън, ти ми остави номера на вицепрезидента и ми каза да остана в дома ти. Направи го, за да мога да се обадя. Сигурно си знаела нещо.

— Надявах се, но не знаех. Реших, че ако аз не мога да се обадя, ти трябва да го направиш. Но за един кратък миг, когато Уайтхед допря пистолета в главата на Уилямс, си помислих, че може наистина да е предател.

Елън живо си спомни онзи момент и ужаса, когато осъзна, че са се провалили. Всичко беше загубено. Тази сутрин се беше събудила в 2:30 и рязко се изправи в леглото. Отвори широко очи и се втренчи в нищото. Отвори уста.

Питаше се дали някога ще преодолее този ужас. Изпита го дори сега, когато седеше на дивана между децата си. Живи и здрави. Сърцето ѝ се разтуптя и ѝ се зави свят.

„В безопасност съм — опита се да си внуши. — В безопасност съм. Всички са в безопасност.“

Поне в такава безопасност, каквато позволяваше една спорна демокрация. Това беше цената на свободата.

— Президентът знаеше ли, че генералът играе роля? — попита Анахита.

— Оказва се, че да. Заедно са го измислили. Освен това ми се стори странно защо агентите от Сикрет Сървис не нахлуха веднага в стаята. Уилямс им беше заповядал да чакат пред Овалния кабинет.

Елън се усмихна, като си спомни как бомбата беше обезвредена.

Оказа се, че Бърт Уайтхед не се беше обадил на жена си. Беше се обадил на сапьорския отряд, извършил обезвреждането на мръсната бомба в Ню Йорк. Те имаха повече време да измислят как да я дезактивират и успяха бързо да обяснят на рейнджъра какво да прави.

Часовниковият механизъм бе спрял две секунди преди да се взриви.

Веднага щом се съвзеха, генерал Уайтхед се обърна към Дъг Уилямс. Разтри гърдите си и изтъкна, че не било необходимо президентът да го удря с такава сила.

— Извинявам се — каза Уилямс. — Твърде много адреналин. Но е хубаво да знам, че съм в състояние да ви надвия.

— Може пак да проверите, господин президент — каза рейнджърът, все още наведен над бомбата.

Сега държавният секретар Адамс и другите в стаята гледаха как журналистите заемат местата си в залата за пресконференции.

— Мамо? — попита Катрин.

— Извинявай.

Елън се върна в настоящето.

— Откъде разбра, че генералът не е ВПИ?

— Отначало мислех, че е. Вярвах на документите, които Пийт Хамилтън намери в архивите на администрацията на Дън. Но после няколко неща ме накараха да се усъмня. Когато го арестуваха, той нападна Тим Бийчъм. Удари го. Точно преди да го отведат, ми каза: „Свърших моята част от работата“.

— Спомням си — каза Бетси. — Тръпки ме побиха. Мислех, че си признава, че е съдействал за освобождаването на Шах и е разчистил пътя за залагането на бомби на американска земя.

— Беше си свършил работата — каза Елън. — И аз така си помислих. Но колкото повече разсъждавах за това, толкова повече осъзнавах, че може би има предвид нещо съвсем друго. Беше много нетипично за генерал Уайтхед да изгуби контрол по такъв начин. Той е участвал в бойни действия, ръководил е опасни мисии. За да командваш така, първо трябва да можеш да се владееш. Започнах да се чудя дали наистина е изгубил контрол. И дали не нападна Бийчъм нарочно.

— Но защо да го прави? — попита Гил.

— Защото подозираше, че Бийчъм е предателят, но нямаше доказателства. Затова направи всичко възможно да го отстрани от стаята, докато обсъждахме стратегията. Това свърши работа. Бийчъм беше в болницата, докато разработвахме плана.

— Ето какво имаше предвид, когато каза: „Свърших си работата“ — досети се Бетси. — Сега беше наш ред.

— Но имаше и още нещо, нали? — попита Катрин.

— Имаше. Нещо много по-очевидно и много по-просто. Семейството на Бърт Уайтхед все още беше във Вашингтон. Това на Бийчъм не беше — отговори майка ѝ.

Имаше един въпрос, който Бетси се беше страхувала да зададе, но сега го зададе.

— Генерал Уайтхед ли планира нападението над фабриката?

— Да. Казах на Уилямс, че мисля, че сме сгрешили. Че Уайтхед е бил натопен. Трябва да призная, че той не повярва на обяснението „свърших моята работа“, но когато чу за семействата, се убеди. Когато началникът на специалните части и генералите не успяха да измислят добър план как да влязат и да излязат от фабриката, Уилямс отиде при Уайтхед. Той е бил сред американските наблюдатели на битката при Баджаур. Познава района.

— И той ли планира акцията за отвличане на вниманието? — попита Катрин.

— Да, както и нахлуването във фабриката. Двете акции вървяха заедно. Искаше да я води лично — каза Елън. — Но Уилямс не му позволи. Не можехме да рискуваме другите да разберат, че Уайтхед е освободен. Бийчъм трябваше да повярва, че ни е заблудил.

— Значи вече знаехте, че Бийчъм е предател? — попита Гил.

— Подозирахме, но нямахме доказателства. Когато поиска разрешение да отиде в Лондон, Уилямс се съгласи. Отново, за да го изпрати по-далеч.

И сега се стигна до въпроса, който Бетси се страхуваше да зададе.

— Тогава кой командваше акцията за отвличане на вниманието?

Елън я погледна и каза тихо:

— Бърт изпрати адютантката си. Три пъти е служила като рейнджър в Афганистан. Беше най-добрият му офицер.

— Дениз Фелън?

— Да.

Бетси затвори очи. Беше си мислила, че не са ѝ останали въздишки, но сега изпусна една дълга, дълбока въздишка на тъга по младата жена, която бе стояла усмихната и с чаша кафе в същата тази стая.

Спомни си Пийт Хамилтън, работещ усърдно на компютъра. Как ровеше, ровеше. По-дълбоко и по-дълбоко. Не спря, след като откри информацията за председателя на началник-щабовете. Продължи да рови. Зад обикновения интернет. Зад тъмната мрежа.

Отвъд границата. В безкрайната празнота, във вакуума. Където не проникваше светлина. И там намери ВПИ.

И като копаеше толкова дълбоко, изкопа собствения си гроб.

Сега и двамата бяха мъртви.

Бърт Уайтхед хвърли пръчката и тя потъна някъде в преспите. Бор хукна след нея. Зарови главата си в снега. С вдигната задница.

С безумно махаща опашка.

Огромните му уши се разпериха върху девствения сняг като крила.

До Бор друга овчарка подскачаше възбудено и после също зарови глава в съседната пряспа. Без видима причина.

— Трябва да призная, че Хенри не използва много главата си — отбеляза мъжът до Уайтхед. — Имам чувството, че му служи само за подпора на ушите. Той пази всичко важно в сърцето си.

Бърт се разсмя и дъхът му образува облаче пара.

— Умно куче.

Двамата мъже погледнаха към къщата на Гамаш в Трите бора, където съпругите им седяха пред телевизора и чакаха пресконференцията на президента.

— Искаш ли да влезем да гледаме? — попита Арман.

— Не. Върви, ако искаш. Вече знам какво ще каже президентът. Не е нужно да го слушам.

Бърт изглеждаше изтощен, изцеден. Беше дошъл със съпругата си и Бор до Монреал и после до тихото селце в сърцето на Квебек. Точно заради това.

Заради спокойствието.

Двамата мъже тръгнаха мълчаливо и снегът заскърца под обувките им, докато обикаляха около селския площад. Пред тях се издигаха стари къщи от камък, тухли и дърво, от комините се виеше дим и през прозорците струеше топла светлина.

Едва бе минало шест часа, а вече се беше стъмнило. Полярната звезда блестеше ярко над главите им. Стоеше неподвижно, винаги там, докато останалата част от нощното небе се въртеше около нея.

Двамата мъже спряха и погледнаха нагоре. Беше хубаво да имаш нещо, което никога не се променя. Една константа в постоянно менящата се вселена.

Студът щипеше бузите им, но никой от тях не бързаше да се прибира на топло. Въздухът беше освежаващ. Мобилизиращ.

От събитията беше минало малко повече от едно денонощие, но изглеждаше, че е било преди цяла вечност и в някакъв друг свят.

— Съжалявам за Дениз Фелън. За всички войници.

— Благодаря, Арман.

Генералът знаеше, че полицейският инспектор разбира какво е да скърбиш за изгубения живот на хора, повечето ужасно млади, поверени под негово командване. Той също пазеше най-скъпото в сърцето си. Младежите щяха да живеят там в безопасност, докато сърцата на двамата мъже продължават да бият.

— Надявам се да хванем всички — каза Уайтхед.

Арман спря и го погледна.

— Има ли някакво съмнение?

— С човек като Шах винаги има съмнение.

— Когато ти опря пистолет в главата на президента, вече знаехте къде са бомбите. Президентът беше отворил сайта на ВПИ и беше посочил точните им местоположения, включително в Белия дом. Защо не изпратихте веднага сапьори да ги обезвредят? Защо изгуби ценно време, като се преструваше, че държиш президента за заложник?

— Защото не знаехме къде е бомбата в Белия дом. Едната камера показваше Овалния кабинет, но тази, на която се виждаше самата бомба, беше в твърде близък план.

— Тогава как разбрахте?

— Беше предположение.

Арман погледна с ужас председателя на началник-щабовете на САЩ.

— Предположение?

— Видяхме, че останалите две са в медицински пунктове, и предположихме, че и третата е на такова място. Но имаше нещо по-належащо. Трябваха ни самопризнанията на Бийчъм и Стенхаузър. Не беше достатъчно да обезвредим бомбите. Трябваше да заловим бомбаджиите и да намерим доказателства.

— Знаеше ли, че държавният секретар Адамс излъчва всичко на живо на съветничката си? И че съветничката вече е предала информацията?

— Видях как държи телефона си и се досетих. Надявах се…

— Било е на косъм — отбеляза Арман. — Защо го направиха? Разбирам да са разочаровани от курса, по който се движи страната, но ядрени бомби…? Колко души щяха да загинат?

— Колко души загиват във война? Те гледаха на това като на втора американска революция.

— С „Ал Кайда“ за съюзник? И руската мафия? — измърмори Гамаш.

— Всички сключваме сделки с дявола от време на време. Дори ти, приятелю.

Арман кимна. Това беше вярно. Наистина бе сключвал такива сделки.

Разходката им ги заведе до бистрото, чиито прозорци хвърляха матова светлина върху снега. Виждаха как вътре жителите на селцето седят до огъня, пият и си приказват оживено. Можеха да се досетят за какво. За нещо, за което говореше целият свят.

Спряха пред тъмната книжарница. Горе, в таванското помещение, светеше. Мирна Ландърс и Алекс Хуан гледаха пресконференцията.

— Тук е много спокойно — отбеляза Бърт Уайтхед, като се обърна и погледна планините и горите. И звездното небе.

— Е — каза Гамаш, — има и такива моменти.

Спътникът му въздъхна дълбоко.

— Защо не се пенсионираш? — попита изведнъж Арман. — Може да се преместиш тук? С Марта може да отседнете у нас, докато си намерите къща.

Бърт запази мълчание за няколко крачки, преди да отговори:

— Звучи изкушаващо. Нямаш представа колко изкушаващо. Но аз съм американец. Колкото и да е несъвършена, демокрацията е кауза, за която си струва да се бориш. Там е моят дом, Арман. Точно както твоят е тук. Освен това, докато не се уверим, че сме заловили всички конспиратори, за пенсиониране не може да става и дума.

— Дами и господа, президентът на САЩ.

Дъг Уилямс бавно излезе на трибуната. Лицето му беше сериозно.

— Преди да направя подготвеното изявление, бих искал да почетем с минута мълчание онези, които дадоха живота си, за да спасят тази страна от възможна катастрофа, включително шестима войници от специалните части и цял взвод рейнджъри. Трийсет и шест смели мъже и жени.

В кабинета на държавния секретар всички сведоха глави.

В „Извън протокола“ сведоха глави.

На Таймс Скуеър, в Палм Бийч, в Канзас Сити, в Омаха, Минеаполис и Денвър. В необятните равнини и планински вериги, в градчета, села и мегаполиси американците склониха глави.

За истинските патриоти, които бяха дали живота си.

— Сега ще прочета подготвеното изявление — каза президентът Уилямс, като наруши мълчанието. После спря и сякаш се замисли. — След което ще отговоря на въпросите ви.

От тълпата журналисти се чу лек ропот.

Не бяха очаквали това.

В кабинета на държавния секретар всички слушаха, притаили дъх.

Тази сутрин Уилямс бе поканил Елън в Овалния кабинет, за да обсъдят какво трябва и какво не трябва да се каже на американската общественост. Освен това я покани да се присъедини към него на пресконференцията, но тя отказа.

— Благодаря, но точно в момента имам нужда да бъда със семейството си, господин президент. Ще гледам заедно с всички останали.

— Имам нужда от съвета ви, Елън.

Той я покани с жест да седне на фотьойла до камината.

— Ризата ви не отива на този костюм.

— Не, не, не това. Колебая се дали да отговарям на въпроси на пресконференцията.

— Мисля, че трябва.

— Но знаете, че ще задават деликатни въпроси. Почти невъзможни за отговаряне.

— Знам. Кажете им истината. С истината ще се справим. Лъжите са това, което вреди.

— Знаете, че ако го направя, ще ме обвинят, че съм допуснал нещата да стигнат толкова далеч. — Той я погледна изпитателно. — Затова ли ме съветвате така?

— Приемете го като отмъщение за Южна Корея.

— Ох. — Той се намръщи. — Знаехте за това?

— Досетих се. Не ме ли назначихте за държавен секретар точно с тази цел? За да ме лишите от медийната ми платформа и да се уверите, че ще бъда извън страната през повечето време и няма да ви досаждам. Щяхте да се погрижите да се проваля. И след като се дискредитирам в международен план, щяхте да ме уволните.

— Добър план, нали?

— Но съм още тук. Дъг, какво ще се случи в Афганистан? Знаете, че след нашето оттегляне талибаните, заедно с „Ал Кайда“ и други терористи, ще поемат властта.

— Да.

— Целият напредък, постигнат в областта на правата на човека, може да бъде зачеркнат. Всички момичета, всички жени, които ходеха на училище и получиха образование. Които си намериха работа. Станаха учители, лекари, адвокати, шофьори на автобуси. Знаете какво ще им се случи, ако талибаните постигнат целта си.

— Е, мисля, че ще имаме нужда от силен, уважаван в чужбина държавен секретар, който да даде на афганистанското правителство ясно да разбере, че правата трябва да се спазват. И че Афганистан не трябва пак да приютява терористи. — Уилямс задържа погледа си върху нея и тя неволно се изчерви. — Благодаря. За всичко, което направихте, за да спрете атаките. Рискувахте всичко.

— Нали знаете — каза тя, — че конспираторите не са единствените, които са убедени, че водим страната в грешна посока? Те са най-очевидни, но има десетки милиони, които споделят убежденията им. Добри хора. Свестни хора. Които може би не одобряват политиката ни, но биха свалили ризата от гърба си, ако имаме нужда.

Той кимна.

— Знам. Трябва да направим нещо. Да им дадем нашите ризи.

— Да им дадем работа. Да дадем на децата им перспектива, на градовете им бъдеще. Да спрем лъжите, които подхранват страховете им. Лъжите, които създадоха и подхранваха нашия собствен, роден Ажи Дахака.

— Много щети трябва да се поправят. Много рани да се излекуват — съгласи се той. — Повече, отколкото си мислех. Бяхте права в много от вашите публикации. Имам още много да уча.

— Всъщност мисля, че точните ми думи бяха, че трябва да извадите главата си от…

— Да, да, спомням си.

Но той се усмихна и начинът, по който я погледна, я накара да се изчерви.

Сега, няколко часа по-късно, точно по залез-слънце, Елън седеше в кабинета си с дъщеря си и сина си, с Бетси, Чарлз Бойнтън и служителката от дипломатическата служба Анахита Дахир. Която, заподозря Елън, съдейки по изражението на Гил, може би се очертаваше да ѝ стане нещо повече от служителка.

Гледаха как Дъг Уилямс представи сапьорите, които бяха обезвредили ядрените устройства, а после описа случилото се след взривяването на автобусите в Европа.

— Доста ласкаво се изказва за теб, мамо — отбеляза Катрин. — Запял е друга песен.

И беше сменил костюма, забеляза Елън.

Бетси се наведе и ѝ подаде нещо.

— Госпожо държавен секретар, малко признание за вашата обществена служба.

Беше поставка за чаша от бара „Извън протокола“. С лицето на Елън Адамс върху нея.

След края на пресконференцията Гил покани Анахита на вечеря.

В ресторанта тя изслуша разказа му за договора за написване на книга, който му бяха предложили. Попита го как се чувства. Колко време ще му отнеме да я напише.

След като всички факти бяха известни, нямаше опасност да издаде нещо засекретено. Той гореше от нетърпение да разкаже за всичко, което се е случило зад кулисите. Все пак щеше да премълчи за Хамза, Лъва. Неговия приятел терорист от клана на патаните.

Гил я попита дали иска да участва в писането на книгата заедно с него.

Тя отказа. Все още работеше в дипломатическата служба на Държавния департамент.

— Как са родителите ти? — попита Гил.

— Прибраха се у дома.

Гил кимна. И Анахита погледна през прозореца. Към стария Вашингтон, все така непроменен.

— Как се чувстват? — попита той.

Анахита го погледна изненадано. После му каза. И той зададе третия въпрос:

— А ти как се чувстваш?

— Госпожо държавен секретар.

— Да, Чарлз.

— Възложихте ми да проуча въпроса за радиоактивния материал, изчезнал от Русия.

Бойнтън стоеше на няколко крачки от бюрото ѝ.

Отдавна се беше стъмнило. Бетси седеше в кабинета си, пишеше бележки и отговаряше на въпроси на американското разузнаване, свързани със записаното от нея видео.

— Какво откри? — попита Елън.

Начинът, по който я гледаше Бойнтън, я накара да се почувства неловко. Беше очевидно, че началникът на кабинета ѝ не е намерил кошници с котенца.

Тя протегна ръка за листа, който той държеше, и му даде знак да седне на стола до нея. Досега не го беше правила — предпочиташе да го остави да стои от другата страна на бюрото. Прав. Но нещата се бяха променили и бяха започнали всичко отначало.

Елън си сложи очилата и погледна листа, после — Бойнтън.

— Какво е това?

— Има изчезнал радиоактивен материал не само от Русия, но и от Украйна, Австралия, Канада. От Съединените щати.

— Къде се е дянал? — попита тя, макар че веднага осъзна колко нелепо прозвуча. Нали все пак материалът беше изчезнал.

Въпреки това той отговори, като потърка челото си с ръка:

— Не знам. Но количеството е достатъчно за стотици бомби.

— От колко време е изчезнал?

Той отново поклати глава.

— И от нашите собствени складове?

Той кимна.

— Но това не е всичко.

Бойнтън посочи по-надолу на страницата.

Дали съм свършил, питаш ти, ще кажа: „Не, не съм“ — помисли си тя. — Защото има още дъно.

Докато четеше, изведнъж остана без дъх.

Зарин.

Антракс.

Ебола.

Марбургски вирус.

Обърна страницата. Списъкът продължаваше. Всички ужаси, познати на човечеството. Всички ужаси, създадени от човека, бяха там. Всъщност не там.

Нямаше ги. Бяха изчезнали.

Елън погледна дългия списък на изчезнали опасни вещества.

— Мисля — прошепна тя, — че следващият ни кошмар вече се готви.

— Да, мисля, че сте права, госпожо държавен секретар.

Благодарности

И двете сме много благодарни за възможността да работим заедно, за преживяването, което добави нова радост и изненади към нашето приятелство. И всяка от нас има много хора, на които иска да благодари, така че ето:

Луиз: Тази книга, като много други неща, започна неочаквано за мен.

През пролетта на 2020 г. бях в семейната вила на брега на едно езеро северно от Монреал. Пандемията беше в разгара си и аз се бях затворила там. И не щеш ли, получих съобщение от литературния си агент: Трябва да говоря с вас.

От личен опит знам, че това почти никога не означава добри новини.

В разгара на световната пандемия (както по-късно се оказа, не в разгара, а само в началото) едва се бях изолирала на брега на това отдалечено езеро, а над литературната ми кариера вече бе надвиснало някакво бедствие.

Взех пакетче желирани бонбони и се обадих на агента си.

— Какво ще кажете да напишете политически трилър с Хилари Клинтън?

— Моля?

Той повтори. Аз — също.

— Моля?

Е, въпреки че този въпрос беше пълна изненада за мен, той не идваше от нищото. С Хилари се познаваме. Всъщност сме близки приятелки (и все още сме — което мисля, че може да се смята за чудо).

Приятелството ни се случи, както много други неща, неочаквано.

Хилари се кандидатира за президент. Това беше през юли 2016 г. и най-добрата ѝ приятелка Бетси Джонсън Ебълинг даде интервю пред репортер от Чикаго за познанството им. Попитаха я какво общо има между тях. Наред с други неща, Бетси спомена любовта им към книгите, особено към криминалните романи.

След това репортерът зададе въпрос, който промени целия ни живот.

— Какво четете сега?

По стечение на обстоятелствата, и двете четяха една от книгите ми.

Моят невероятен издател от „Минотор Букс“, Сара Мелник, гледала интервюто и развълнувано се свърза с мен.

Предстоящото ми турне за представяне на новата ми книга за Гамаш трябваше да започне от Чикаго — какво мислех за идеята да се срещна с Бетси преди събитието там?

Честно казано, преди големи събития е доста стресиращо, а среща с непознат почитател далеч не е най-удачното начало. Но се съгласих.

След около седмица бях зад кулисите, чух звук, обърнах се и се влюбих. Ей така.

Очаквах, че най-добрата приятелка на Хилари ще бъде някоя страховита, влиятелна особа. Вместо това видях дребна женица с прошарена коса, събрана в кок, топла усмивка и добродушни очи. Още тогава спечели сърцето ми.

Веднага заобичах Бетси и още я обичам.

Няколко седмици след като се прибрах от турнето, любимият ми съпруг Майкъл почина от деменция. Докато се опитвах да преодолея загубата, потърсих утеха, като четях всички съболезнователни картички, които получавах.

Един ден, докато седях на масата за хранене, отворих една от тях и започнах да чета. В нея се говореше за приноса на Майкъл в изследванията на детската левкемия. За работата му като началник на отделението по хематология в Педиатричната болница на Монреал. За постиженията му като водещ изследовател в международната група по детска онкология.

Авторът говореше за загуба и скръб и изразяваше най-искрените си съболезнования.

Картичката беше от Хилари Родам Клинтън.

Държавният секретар Клинтън, намираща се в последната фаза от ожесточената си кампания за най-могъщата длъжност на света, бе отделила от времето си, за да ми пише.

Жена, с която дори не се познавахме.

За мъж, когото никога не беше срещала.

Канадец, който дори не можеше да гласува за нея. Беше лична бележка, имаща за цел не да ѝ донесе някаква полза, а да утеши една непозната в момент на дълбока скръб.

Беше безкористен акт, който никога няма да забравя и който ме вдъхнови да бъда по-добра в собствения си живот.

Поддържах връзка с Бетси и когато дойде ноември, тя ме покани в центъра „Джавитс“ в Ню Йорк, за да гледаме как Хилари ще спечели президентския пост. Никога няма да забравя дребничката Бетси, седнала в онази огромна зала и втренчена в телевизора. С поглед на човек, който току-що е видял нещо ужасно.

През февруари 2017 г. Хилари ни покани с Бетси в Чапакуа за един уикенд. Това беше първата ни среща.

И аз се влюбих отново, въпреки че част от магията на тези необикновени няколко дни беше да седя тихо и да гледам тези две приятелки, познаващи се от шести клас, които бяха останали близки през целия си живот.

Едната бе станала адвокат, първа дама, сенатор и държавен секретар и ако се смяташе реалният брой гласове на избиратели, а не на избирателната колегия, щеше да спечели и президентския пост, а другата бе гимназиална учителка и след това обществен активист. И с прекрасния си съпруг Том бе отгледала три деца.

Беше толкова ясно, че Бетси и Хилари са сродни души, че да ги гледам заедно беше почти духовно преживяване.

Бетси и Том и Хилари и Бил ми дойдоха на гости в Квебек същото лято за едноседмична почивка.

По това време стана ясно, че ракът на гърдата, с който Бетси се бореше от години, е на път да спечели. Но въпреки това тя се радваше на живота с подкрепата на огромен кръг от близки приятели около нея и Хилари.

Бетси почина през юли 2019 г.

Ако сте прочели „Територия на терора“, вече знаете, че е написана като политически трилър, като изследване на омразата, но в крайна сметка като триумф на любовта.

С Хилари твърдо искахме да отразим дълбокото женско приятелство, което и двете изпитваме. Тази непоклатима връзка.

И искахме Бетси да бъде голяма фигура.

Макар че истинската Бетси Ебълинг беше много по-деликатен човек, далеч не толкова цапната в устата, тя притежаваше много от качествата на Бетси Джеймисън.

Нейния светъл ум, нейната непоклатима преданост. Нейната смелост. И нейната безгранична способност да обича.

Затова, да, когато моят прекрасен агент Дейвид Гърнърт попита дали искам да напиша политически трилър заедно с моята приятелка X., аз се съгласих, макар и не без трепет.

Току-що бях завършила поредната си книга с главен инспектор Гамаш и имах време, но въпреки че имаше някои прилики, до момента бях писала само детективски романи. Политически трилър от такъв мащаб беше толкова извън зоната ми на комфорт, че се чувствах на друга планета.

Но как, по дяволите, можех да допусна страхът от провал да ми отнеме този шанс? Трябваше поне да опитам. В стаята, където пиша, имам един плакат. На него са написани последните думи на ирландския поет Шеймъс Хини.

Noli timere. Не се страхувай.

Истината е, че се страхувах, но често пъти трикът е не да се страхуваш по-малко, а да събереш повече смелост.

Затова затворих очи, поех дъх и казах: „да“. Ще го направя. Стига Хилари също да е съгласна. За нея рискът със сигурност щеше да е по-голям.

Няма да описвам в подробности как се разви този конкретен сюжет, само ще кажа, че се оформи в един от многото ни телефонни разговори през пролетта, когато Хилари ми разказа какво някога, докато е била държавен секретар, я е будило в 3 часа сутринта. Имаше три кошмарни сценария. Избрахме този.

Всъщност идеята да напишем книга заедно беше на моя приятел и един от най-големите издатели на всички времена Стивън Рубин. Благодаря ти, Стив!

Той се обадил на Дейвид Гърнърт, който на свой ред говори с мен. Благодаря ти, Дейвид, че прекара тази книга през лабиринта и винаги беше толкова мъдър, толкова позитивен, толкова добронамерен и толкова грижовен.

Искам да благодаря на издателите си в „Минотор Букс“, „Сейнт Мартин Прес“, „Макмилан“ за това, че поеха, както казваме в Квебек, le beau risque. Дон Уайсберг, Джон Сарджънт, Анди Мартин, Сали Ричардсън, Трейси Гест, Сара Мелник, Пол Хохман, Кели Рагленд и жената, която редактира „Територия на терора“, страхотната Дженифър Ендерлин от „Сейнт Мартин Прес“.

Много благодаря на екипа на издателството на Хилари, „Саймън и Шустър“, за вашите идеи и сътрудничество.

Благодаря на Боб Барнет.

Благодаря на моята асистентка (и прекрасна приятелка) Лиз Дерозие. Всичко това би било невъзможно без твоята подкрепа, скъпа.

Том Ебълинг, благодаря за това, че ни позволи да сложим този измислен вариант на Бетси в книгата.

Благодаря на брат ми Дъг, при когото се приютих през зимата и пролетта на 2020 г. и който изслушваше всичките ми страхове и нелепи идеи.

На Роб и Оди, Мери, Кърк и Уолтър, Роки и Стив.

На Бил за твоя принос и подкрепа. (Трудно беше да се спори, когато Бил Клинтън прочете първата чернова и каза: „Президентът не би направил това“.) Наложи се да запазим това сътрудничество в тайна повече от година, но толкова много приятели помогнаха, без да го осъзнават, като просто винаги бяха до нас. Това включва всичките ни общи приятели с Хилари, които сега са в живота ми благодарение на Бетси.

Харди и Дон, Алида и Джуди, Бони и Кен, Суки, Патси, Оскар и Брендън.

И Хилари, благодаря ти. Ти превърна това, което можеше да бъде кошмар, в удоволствие. Направи книгата толкова умна и преживяването толкова леко и забавно, освен когато получих петстотин страници (буквално) сканиран ръкопис. С драсканиците ѝ в полетата.

Благодаря на Бог за моите магически желирани бонбончета.

Приятните мигове, които имахме, докато пишехме тази книга, между дългите паузи, когато се гледахме по видеовръзката буквално изгубени в сюжета.

И разбира се, искам да благодаря на моя скъп Майкъл. О, колко щастлив и горд би бил. Много се възхищаваше на държавния секретар Клинтън. Толкова би се радвал да я опознае просто като Хилари. И да види какъв прекрасен човек е.

Майкъл обожаваше трилърите. Всъщност, когато стана ясно, че може да прочете още една книга, преди деменцията да го лиши от способността да чете и разбира, избрах политически трилър. Всеки ден си го представям как държи „Територия на терора“ и грее от радост.

Няма нищо, което да виждам, усещам, подушвам или чувам, което да не дължи съществуването си на деня, в който се влюбих в Майкъл Уайтхед.

Ето, сега разбрахте кой е прототипът на един друг герой.

„Територия на терора“ разказва за нещо ужасно, но в основата му, в сърцето му, става дума за смелост и любов.

Хилари: Бях у дома в Чапакуа, изолирана със семейството си в пандемията, когато Боб Барнет, моят адвокат и приятел, се обади и ми съобщи, че Стив Рубин предложил с Луиз да напишем книга.

Имах съмнения, но изслушах Боб, който ми изложи идеята на базата на предишния си опит с двама други свои клиенти, съпругът ми и Джеймс Патерсън, които заедно написаха два трилъра.

Възхищавам се на Луиз като писател и я обичам като приятел, но перспективата изглеждаше стъписваща. Бях писала само нехудожествена литература, но си помислих, след като целият ми живот е пълен с фикции, защо не и роман?

С Луиз започнахме да обсъждаме и подготвихме дълъг, подробен план, който нашите потенциални издатели харесаха, така че смело започнахме съвместната си работа дистанционно. И каква радост беше да създаваме нашите герои, да усъвършенстваме сюжета и да обменяме чернови. Докато пишех през 2020 г., мислите ми бяха погълнати от загубата на две близки приятелки и на брат ми Тони през 2019 г.

Бетси Джонсън Ебълинг беше най-добрата ми приятелка от шести клас, когато се запознахме в класа на госпожа Кинг в училище „Фийлд“ в Парк Ридж, Илинойс. Преживяхме шест десетилетия житейски възходи и падения заедно и сега ми липсва всеки божи ден.

Елън Таушър, бивш член на Конгреса от Калифорния и заместник държавен секретар по контрола на въоръженията и международната сигурност, когато бях държавен секретар през периода 2009 — 2013 г., бе моя близка приятелка от повече от двайсет и пет години. След изборите през 2016 г. често идваше да ме види, докато се опитвах да разбера какво се случи.

Елън почина на 29 април 2019 г.

После малкият ми брат Тони си отиде на 7 юни след една година боледуване. Сърцето ми се къса, когато си го спомням като малък и си помисля за трите деца, които остави без баща.

А на 28 юли Бетси изгуби дългата си борба с рака на гърдата.

Всяка от тези загуби би била болезнена, но комбинацията от тях бе опустошителна и все още ми е трудно да я приема напълно.

Както съпругът на Бетси, Том, така и дъщерята на Елън, Катрин, подкрепиха желанието ни да използваме за прототипи на героите си техните, съответно, съпруга и майка. Те не носят отговорност за различията, които създадохме.

Когато с Луиз решихме да изградим нашата история около държавния секретар, предложих Елън като наша вдъхновителка, заедно с истинската ѝ дъщеря Катрин, като имена за измислените ни герои.

И, разбира се, Бетси да бъде модел за най-добрата приятелка и съветничка на държавния секретар.

Искам да присъединя благодарностите си към хората, които Луиз споменава в своите, и да добавя, че Оскар и Брендън помогнаха по безброй начини, включително за решаването на един компютърен проблем с ръкописа ни в самия край.

Благодаря също на Хедър Самюелсън и Ник Мерил за помощта им при проверката на фактите.

Това е осмата книга, която правя със „Саймън и Шустър“, и първата без непоколебимата Каролин Рейди, която ми липсва и не съм я забравила. За щастие, нейното дело продължава под ръководството на Джонатан Карп, който все така ме насърчава.

Благодаря на него и на целия екип: Дана Канеди, Стивън Рубин, Мерисю Ручи, Джулия Просър, Мери Флорио, Стивън Бедфорд, Елизабет Брийдън, Емили Граф, Айрини Херади, Джанет Камерън, Фелис Джавит, Каролин Левин, Джеф Уилсън, Джаки Сиу и Кимбърли Голдстийн.

И благодаря на Бил, прекрасен читател и автор на трилъри, за постоянната му подкрепа и полезни предложения, както винаги.

Накрая, това е художествено произведение, но историята, която разказва, е твърде актуална.

Нека да се погрижим сюжетът му да остане завинаги измислица.

Бележки под линия

1

Известна ливанска защитничка на правата на жените, родена 1953 г. — Б.р.

2

Цитат от поемата In Flanders Fields („Във Фландърски полета“) на Джон Маккрей. — Б.р.

3

По дяволите (нем. ез.). — Б.р.

4

Цитатът от „Малкият принц“ е в превод на Любомир Николов. — Б.р.

5

Цитат от „Бурята“, Уилям Шекспир, превод Валери Петров. — Б.р.

6

Цитат от „Бурята“, Уилям Шекспир, превод Валери Петров. — Б.р.

7

Полицията на Квебек (фр. ез.). — Б.пр.

8

Кафе с мляко (фр. ез.). — Б.р.

Content

Хилари Родам Клинтън, Луиз Пени — Територия на терора

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Глава 39

Глава 40

Глава 41

Глава 42

Глава 43

Глава 44

Глава 45

Благодарности

Бележки под линия