Робърт Галбрейт

Мастиленочерно сърце

Корморан Страйк #6

На Стив и Лорна,

мое семейство, мои приятели

и два стожера срещу аномията,

с много обич

Съществуват две форми на тъма. Едната е Нощта...

Другата е Слепотата.

Мери Елизабет Колридж, Съмнение

Пролог

Раните на сърцето често са фатални, но не непременно.

Хенри Грей, хирург, Анатомията на Грей

1

Защо ти погледа си върху мене спря,

а също тъй дъха си затаи?

Това във вечността е невъзможно

и все едно не е било.

Мери Елизабет Колридж, Момент

Сред всички двойки, седящи в бар „Риволи“ на хотел „Риц“ в този четвъртък вечер, тъкмо онази, която очевидно се забавляваше най-много, в действителност не беше двойка.

Корморан Страйк и Робин Елакот, частни детективи, делови съдружници и самопровъзгласили се първи приятели, празнуваха трийсетия рожден ден на Робин. И двамата бяха изпитали леко смущение при влизането си в бара, наподобяващ кутия за бижута в стил ар деко със стените си от тъмна ламперия, златисти орнаменти и рисувани стъкла „Лалик“, защото осъзнаваха как такова преживяване бе едва ли не уникално за близо петте им години познанство. Никога преди не бяха прекарвали вечер в компанията един на друг, ако не се брояха работните ангажименти без присъствието на други колеги или приятели и без нечие раняване като претекст (защото преди няколко седмици Страйк неволно бе насинил и двете очи на съдружничката си и като компенсация я нагости с къри за вкъщи).

Още по необичайното бе, че и двамата си бяха отспали и изглеждаха отлично. Робин носеше прилепнала по тялото тъмносиня рокля, а червеникаворусата ѝ коса бе чиста и разпусната; съдружникът ѝ забеляза немалкото одобрителни погледи, които бе привлякла на влизане от страна на мъжката клиентела. Самият той вече ѝ бе направил комплимент за опала, легнал в хлътнатината на шията ѝ – колието бе подарък от родителите ѝ за рождения ден. Малките диамантчета, окръжаващи камъка, го караха да блести като ореол в златистата светлина на бара и при всяко движение на Робин опалът хвърляше огнени отблясъци от вътрешността си.

Страйк беше облечен с любимия си италиански костюм, съчетан с бяла риза и вратовръзка. Подобието му на Бетовен със счупен нос и известно свръхтегло се бе засилило сега, след като бе обръснал поизраслата си в последно време брада, но топлата усмивка, отправена му от келнерката, когато му сервира първото за вечерта питие „Олд Фашънд“, припомни на Робин реплика, изречена от Сара Шадлок, новата жена на бившия ѝ съпруг, по повод детектива: „Той е привлекателен по особен начин. Малко занемарен на вид, но аз не възразявам на това“.

Ама че лъжкиня беше Сара. Истината беше, че тя си падаше по изтупани хубавци и доказателство бе упоритото ѝ и в крайна сметка увенчало се с успех преследване на Матю.

Страйк и Робин седяха един срещу друг на маса за двама на столове с леопардов десен и за да прикрият първоначалното си неудобство, подхванаха разговор на служебни теми. Докато обсъждаха настоящите случаи на агенцията, неусетно изпиха по един силен коктейл, при което смехът им стана по-гръмогласен и вече привличаше погледите на бармани и посетители.

След втория коктейл разговорът придоби по-личен характер. Страйк, който бе извънбрачен син на прочут рок изпълнител, срещан от него само два пъти в живота му, сподели с Робин, че Прудънс, полусестра му, иска да се види с него.

– Тя от кои точно беше? – поинтересува се Робин. Знаеше, че бащата на Страйк се бе женил три пъти и че съдружникът ѝ е плод от еднократен секс с жена, най-често описвана в медиите като „запалена почитателка“, но иначе не бе много наясно за родословното дърво.

– Прудънс е другата извънбрачна – отвърна Страйк. – С няколко години по-млада е от мен. Майка ѝ е актриса. Линдзи Фантроуп, сещаш ли се? Жена от смесена раса. Играе в кой ли не сериал – „Истендърс“, „Убийство по английски“...

– А ти искаш ли да се видиш с Прудънс?

– Сам не знам – призна Страйк. – Не мога да се отърва от чувството, че ми стигат толкова роднини. Освен това тя е психотерапевт.

– От коя школа?

– Последователка на Юнг.

Изражението му, в което се смесваха подозрителност и антипатия, разсмя Робин.

– И кое му е лошото на психотерапевт, последовател на Юнг?

– Не знам... Всъщност доста я харесах от съобщенията ѝ, но...

Страйк се мъчеше да намери точните думи и погледът му попадна върху бронзовото пано на стената зад главата на Робин, на което голата Леда биваше обладавана от Зевс в превъплъщението му като лебед.

– Сподели, че и нейният живот не е бил лек с него за баща. Но като научих каква е професията ѝ...

Той млъкна, без да довърши. Отпи от бърбъна си.

– Реши, че е неискрена, така ли?

– Не точно неискрена... – Страйк въздъхна. – Куп самовеличаещи се психолози са ме анализирали и все връщат нещата назад към така нареченото ми семейство. В едно от съобщенията си Прудънс каза, че като простила на Рокъби, ѝ се отразило „оздравително“... Зарежи това – рязко отсече Страйк. – Рожденият ти ден е, нека говорим за твоето семейство. Какво работи баща ти? Никога не си ми казвала.

– Не съм ли? – учуди се Робин. – Професор е, преподавател по овцевъдство. Специализира в осеменяване и развъждане.

Страйк прихна над коктейла си.

– Какво смешно има? – повдигна вежди Робин.

– Прощавай – избъбри Страйк, като едновременно кашляше и се смееше. – Просто не го очаквах.

– За твое сведение е авторитет в областта си – шеговито обидена го увери Робин.

– Професор по овцете... – отново прихна Страйк.

– Но кое те разсмива толкова?

– Не знам... може би „осеменяване и развъждане“ – отвърна Страйк. – И изобщо овцете.

– Има титла с четиресет и шест букви след името си. Броила съм ги като малка.

– Много впечатляващо – кимна Страйк и пийна бърбън в опит да остане сериозен. – И кога му е дошъл този интерес към овцете? По рождение ли има тази страст, или някоя конкретна овца му е хванала окото...

– Той не чука овцете, Страйк.

При звучния смях на детектива немалко глави се обърнаха към тях.

– Семейната ферма била наследена от по-големия му брат, тъй че татко записал ветеринарна медицина в Дърам и се ориентирал към... Ама спри да се смееш, по дяволите! Също така е главен редактор на списание.

– Моля те, кажи ми, че е за овце.

– Да, за овце е. Казва се „Овцевъдство“ – отвърна Робин. – И преди да си попитал, няма фотогалерия за читателите „Избери си любима овца“.

Този път гръмкият смях на Страйк бе чут от целия бар.

– По-тихо – смъмри го Робин усмихната, но усещаше погледите на всички присъстващи вперени към тях. – Само това ни липсва, да ни забранят достъп до още един бар в Лондон.

– Да не би да ни забраниха достъп до Американския бар?

Спомените на Страйк за опита му да удари с юмрук заподозрян в хотел „Стафорд“ бяха мъгляви и не защото бе пиян, а защото бе напълно заслепен от ярост.

– Не че го заявиха изрично, но опитай се да идеш там, и сам ще видиш как ще те посрещнат – каза Робин и боцна последната маслина от ордьоврите, пристигнали с първото им питие. Страйк еднолично бе излапал картофките.

– Бащата на Шарлот гледа овце – съобщи Страйк и Робин отново усети у нея да се размърдва любопитство при споменаване на бившата му годеница, за която той почти никога не отваряше дума.

– Наистина ли?

– Да, на остров Аран – кимна Страйк. – Има къща там с третата си съпруга. Фермерството му е хоби. Вероятно е начин да си намали данъците. Овцете му бяха много зли на вид. Не си спомням името на породата. Черно-бели, с големи рога и жълти очи.

– По описанието ми приличат на Джейкъб – каза Робин и добави с усмивка:  – В детството ми в тоалетната бяха струпани купища броеве на „Овцевъдство“, та очевидно познавам породите. Какво представлява остров Аран?

Всъщност искаше да попита: „Какво представлява семейството на Шарлот?“.

– Хубав е, доколкото си спомням, но ходих в къщата само веднъж. Повече не бях поканен. Бащата на Шарлот не можеше да ме гледа.

– Защо?

Страйк допи коктейла си, преди да отговори:

– Ами по няколко причини, но според мен водещата бе, че жена му се опита да ме съблазни.

Робин ахна несдържано.

– Да. Трябва да съм бил двайсет и две или двайсет и три годишен. Тя беше поне на четиресет. Много хубавка, ако си падаш по изкльощавели от дрога.

– Как... какво...?

– Отидохме на Аран за уикенда. Шехеразада – така се казваше мащехата – и бащата на Шарлот пиеха яко. Половината от семейството имаха и проблеми с наркотици, всичките доведени сестри и полубратята му. Четиримата седяхме и пиехме след вечеря. Баща ѝ поначало не ме хареса, явно се бе надявал на някого с далеч по-благородно потекло. Настанили бяха мен и Шарлот в две отделни спални на различни етажи. Прибрах се в моята мансардна стая някъде към два през нощта, съблякох се и си легнах доста пиян, угасих лампата и след две минути вратата се отвори. Естествено, помислих, че е Шарлот. В стаята беше непрогледна тъмнина. Аз се отместих, тя се пъхна в леглото до мен...

Робин осъзна, че е зяпнала, и затвори уста.

– Беше съвсем гола. Още не бях включил, изпил бях почти цяла бутилка уиски. Тя... ъъ... посегна да ме хване... сещаш се...

Робин затисна уста с длан.

– Целувахме се и чак когато тя прошепна в ухото ми как забелязала, че оглеждам циците ѝ, щом се навела над огъня, осъзнах, че съм в леглото с домакинята. Не че е от значение, но не ѝ бях оглеждал циците. Бях нащрек да я уловя, че да не се изтърколи в огнището, като добавяше дърва, защото беше адски пияна.

– И ти какво направи? – попита Робин през пръстите си.

– Изстрелях се от леглото, сякаш ми бяха пъхнали запален фишек в задника – отвърна Страйк и Робин отново се разсмя. – Ударих се в умивалника, прекатурих го и строших някаква гигантска викторианска кана. Тя само се хилеше. Май си мислеше, че щом първоначалният ми шок отмине, ще скоча право в леглото при нея. Опитвах се да си намеря боксерките в тъмното, когато вратата се отвори и този път наистина беше Шарлот.

– Божичко.

– Никак не ѝ стана драго, като ни завари голи с мащехата ѝ в една и съща стая – вдигна рамене Страйк. – Явно се колебаеше кого от двама ни да убие пръв. Крясъците ѝ събудиха сър Антъни. Дотърча горе в брокатения си халат, но и той беше толкова пиян, та не бе вързал колана както трябва. Светна лампата и се изтъпани насреща ни, стиснал щека за голф, без да си дава сметка, че патката му виси на показ, докато жена му не го изтъкна. „Антъни, виждаме твоя Едноок Джони.“

Робин вече се смееше толкова силно, че Страйк трябваше да я изчака да се овладее, за да продължи с разказа си. От столче край бара среброкос мъж наблюдаваше Робин с лека усмивка.

– И после какво? – попита задъхана Робин, като попиваше очи с миниатюрната салфетка, пристигнала с питието.

– Ами доколкото помня, Шехеразада не си направи труда да се оправдава. Нещо повече, прие го като смехория. Шарлот ѝ се нахвърли, едва я удържах, а сър Антъни възприе гледната точка, че всичко е по моя вина, задето не съм заключил вратата на стаята си. Шарлот също бе склонна да мисли така. Но чергарският живот с майка ми не ме беше подготвил за общуване с аристокрацията. Ако трябва да сравнявам, самонастанилите се в изоставени жилища хора имаха далеч по-добро поведение от това семейство със синя кръв.

Той вдигна ръка, за да уведоми усмихващата се сервитьорка, че са готови за още питиета, а Робин, която вече ребрата я боляха от смях, се изправи.

– Трябва да отида до тоалетната – каза задъхано и очите на среброкосия мъж край бара я проследиха, докато се отдалечаваше.

Коктейлите бяха малки, но силни, а Робин, която прекарваше повечето от живота си с маратонки, за да провежда наблюденията си, беше отвикнала от високи обувки. Наложи ѝ се здраво да се държи за перилото, докато слизаше по постланите с червен килим стълби към дамската тоалетна, която бе по-просторна и луксозна от всяка друга, посещавана от нея преди. Имаше мекия розов цвят на ягодов сладкиш макарон, мивките бяха кръгли, от мрамор, тапицирано с плюш канапе бе разположено край стената със стенописи на нимфи, застанали сред езера с водни лилии в тях.

След като се облекчи, Робин изпъна роклята си и провери грима си в огледалото, защото се опасяваше, че спиралата може да се е разтекла от всичкия този смях. Изми си ръцете, като си мислеше за историята, току-що разправена ѝ от Страйк. Колкото и забавно да бе прозвучала, също така я бе постреснала донякъде. Въпреки широкия спектър от човешки извращения, много от тях сексуални, с които Робин се бе сблъсквала в кариерата си на детектив, понякога се възприемаше като незряла в светско отношение в сравнение с връстничките си. Опитът ѝ на фронта на по-палавите сексуални приключения бе практически несъществуващ. Имала бе само един сексуален партньор и желанието ѝ да се доверява на човека, с когото споделя легло, надхвърляше обичайното. Мъж на средна възраст с петно от витилиго под лявото ухо бе застанал някога на свидетелското място в съдебна зала и бе заявил, че деветнайсетгодишната Робин го е поканила за секс в тъмното пространство под стълбище, а той я задушил до безсъзнание, защото му казала, че обича „по-грубичка игра“.

– Мисля, че следващото ми питие ще е вода – съобщи Робин пет минути по-късно, когато отново се настани срещу Страйк. – Тези коктейли са невероятно силни.

– Късно е вече – отбеляза Страйк, тъй като сервитьорката постави пред тях нови чаши. – Искаш ли сандвич, та да поеме част от алкохола?

Той ѝ подаде менюто. Цените бяха главозамайващи.

– Не, слушай...

– Нямаше да те поканя в „Риц“, ако не бях подготвен да плащам като за тук – обяви той и направи широк жест. – Бих поръчал торта, но...

– Илза вече е направила такава за утре вечер? – предложи догадка Робин.

За следващата вечер тяхната обща близка бе организирала събиране с група приятели, включително Страйк.

– Да. Не биваше да ти казвам, тъй че се прави на изненадана. Кой ще дойде на тази вечеря всъщност? – попита Страйк. Изпитваше бегло любопитство дали щеше да има непознати за него хора и по-специално мъже.

Робин изреди имената на двойките.

– ...и ти и аз – завърши.

– Кой е Ричард?

– Новото гадже на Макс – отговори Робин. Макс беше неин хазаин и съквартирант, актьор, който даваше стая под наем, защото не можеше да прави вноските по ипотеката си без наемател. – Започвам да се чудя не е ли време да се изнеса от къщата на Макс – добави.

Сервитьорката се появи и Страйк поръча сандвичи за двама им, преди отново да се обърне към Робин.

– Защо обмисляш да се изнесеш?

– Макс печели добре от телевизионния сериал, в който участва, вече е уговорен втори сезон, а двамата с Ричард са много влюбени. Не искам да чакам те да ме помолят да си потърся друга квартира. И бездруго... – Робин отпи от коктейла си. – Вече съм на трийсет. Време ми е да съм самостоятелна, не мислиш ли?

Страйк вдигна рамене.

– Не ме бива да разпределям нещата в живота по график. Това е по-скоро типично за Луси.

Луси беше сестрата, с която Страйк бе прекарал повечето от детството си, защото имаха обща майка. Той и Луси общо взето поддържаха противоположни възгледи относно житейските удоволствия и приоритети. Луси силно се притесняваше, че Страйк, почти четиресетгодишен вече, още живее сам в две стаи под наем над офиса си без стабилизиращите човека задължения – брачен партньор, деца, ипотека, родителски срещи, задължителни коледни празненства със съседи, – които и майка им бе отхвърлила решително.

– Е, мисля, че ми е време да наема самостоятелно жилище – каза Робин. – Ще ми липсва Уолфганг, но...

– Кой е Уолфганг?

– Дакелът на Макс – отвърна Робин, изненадана от острия тон на Страйк.

– О, помислих да не е някой германец, дето ти е завъртял главата.

– Ха... не! – възкликна Робин.

Вече наистина се усещаше пияна. Дано сандвичите помогнеха.

– Не – повтори тя. – Макс не е от тези, дето ще тръгнат да ме уреждат с германци. Той е едно приятно разнообразие, бих казала.

– Много хора ли се опитват да те уреждат с германци?

– Не с германци, но... О, знаеш как е. Ванеса все ми повтаря да се регистрирам в сайта за запознанства Тиндър, а братовчедка ми Кейти настоява да се запозная с неин приятел, който току-що се е преместил в Лондон. Викат му Аксман.

– Аксман? – повтори Страйк. – Мъжа с брадвата?

– Да, защото името му е... нещо близко до Аксман. Не го помня – каза Робин и махна пренебрежително с ръка. – Отскоро е разведен и Кейти смята, че ще сме идеални един за друг. Не знам откъде накъде двама души биха били съвместими само защото всеки от тях се е провалил в брака си. Тъкмо обратното...

– Ти не си се провалила в брака си – прекъсна я Страйк.

– Напротив – възрази Робин. – Изобщо не биваше да се омъжвам за Матю. Беше бъркотия и се влоши с годините.

– Той е този с извънбрачната връзка.

– Но аз съм тази, която не искаше брака. Исках да го приключа още през медения ни месец, но ме надви малодушие...

– Така ли било? – учуди се Страйк, за когото това бе нова информация.

– Да – потвърди Робин. – Дълбоко в себе си знаех, че нещата не са както трябва...

За миг в съзнанието си се пренесе на Малдивите в онези горещи нощи, когато бродеше сама по белия пясък пред вилата им, докато Матю спеше, и се питаше дали не е влюбена в Корморан Страйк.

Сандвичите пристигнаха и Робин помоли за чаша вода. В продължение на около минута се храниха в мълчание, после Страйк подхвърли:

– Аз не бих се регистрирал в Тиндър.

– Защото не искаш или защото не бива?

– И двете – отвърна Страйк. Успял бе да излапа единия си сандвич и подхващаше втория, докато Робин бе изяла само две хапки. – В нашата професия не е разумно твърде много да се показваш онлайн.

– Тъкмо това казах на Ванеса – обясни Робин. – Но тя изтъкна, че мога да използвам измислено име, докато не си харесам някого.

– Да бе, да тръгнеш с фалшиво име гарантирано полага здрави основи за доверие – рече Страйк и Робин отново се разсмя.

Страйк поръча още коктейли и Робин не възрази. Барът вече беше по-пълен, отколкото при идването им, фоновият шум от разговори се бе засилил, а кристалите, висящи от полилеите, бяха заобиколени от мъглива аура. Робин вече изпитваше симпатия към всички присъстващи до един – възрастната двойка, които пиеха шампанско и си бъбреха тихо, забързаните бармани в белите им сака, среброкосия мъж, отправил усмивка към нея, докато тя оглеждаше салона. А най-много харесваше Корморан Страйк, който ѝ предоставяше прекрасна, паметна и скъпоструваща вечер в чест на рождения ѝ ден.

Колкото до Страйк, който действително не бе зяпал циците на Шехеразада Камбъл преди години, сега той намираше, че съдружничката му никога не е изглеждала по-хубава: поруменяла от питиетата и смеха, с разкошната ѝ коса, преливаща в отблясъци от дифузираното сияние на златистия купол над тях. Когато внезапно се наведе, за да вдигне нещо от пода, деколтето ѝ се отвори широко под искрящия опал.

– Парфюм – промълви тя, като се изправи. Беше вдигнала малкото лилаво пликче, донесено от „Либърти“, в което бе подаръкът на Страйк за рождения ѝ ден. – Искам да си сложа малко.

Развърза панделката, разопакова пакетчето и извади квадратното бяло шише. Страйк я гледаше как пръска по малко на китките си, а после – тук се насили да отвърне поглед – в улейчето между гърдите си.

– Божествен е – промълви с китка, приближена до носа. – Благодаря ти.

Той долови бегъл мирис на парфюма от мястото си: обонянието му бе отслабнало от дългите години пушене, но все пак долови рози и слаб нюанс на мускус, което го накара да мисли за затоплена от слънцето кожа.

Дойдоха новите коктейли.

– Тя май ми забрави водата – отбеляза Робин и отпи от своя „Манхатън“. – Този трябва да ми е последният. Вече не нося често обувки на висок ток. Нямам желание да се просна по очи насред „Риц“.

– Ще ти поръчам такси.

– Вече достатъчно много се охарчи.

– В момента сме добре финансово – отбеляза Страйк. – Като никога.

– Така е... не е ли фантастично? – въздъхна Робин. – Имаме здравословно салдо в банката и прииждат тонове работа... Страйк, ние сме успешна фирма – заяви сияеща и Страйк усети как и той засиява в отговор.

– Кой би си го помислил?

– Аз – отсече Робин.

– Когато дойде за пръв път, бях фалирал, спях на походно легло в офиса и имах един клиент.

– Е, и? Хареса ми, че не се отказа – сподели Робин. – А и виждах, че си много добър в онова, което вършиш.

– Как пък го разбра?

– Ами нали те гледах какво правиш.

– Помниш ли как донесе в кабинета ми поднос с кафе и бисквити за мен и Джон Бристоу онази сутрин? – попита Страйк. – Нямах представа откъде се сдоби с тях. Стори ми се като номер на фокусник.

Робин се разсмя.

– Просто помолих съседа долу.

– И каза „ние“. „След като беше предложил кафе на клиента, ние трябваше да му го осигурим.“

– Ама че памет имаш – промълви Робин, смаяна, че той цитира точните ѝ думи, без да се замисли и за миг.

– Ами... Ти също не си... обикновена личност – отвърна Страйк.

Взе почти опразнената си чаша и я вдигна насреща ѝ.

– За детективска агенция „Страйк и Елакот“. И честит трийсети рожден ден.

Робин взе чашата си, чукна я в неговата и я пресуши.

– О, по дяволите, Страйк, виж колко е часът – изрече внезапно, когато погледът ѝ попадна върху часовника ѝ. – Утре трябва да ставам в пет. Ще следя гаджето на госпожица Джоунс.

– Да, добре – изпъшка Страйк, който на драго сърце би поседял още час-два в този удобен стол, окъпан в златиста светлина и вдишващ мирис на рози и мускус. Даде знак да донесат сметката.

Както и бе очаквала Робин, определено бе нестабилна на високите си обувки, докато прекосяваше салона на бара и ѝ отне дълго време да открие на дъното на чантата номерчето за палтото си, оставено на гардероб.

– Би ли го задържал, моля те? – каза тя на Страйк и му подаде пликчето с парфюма си, докато ровеше в чантата.

След като си взе палтото, наложи се Страйк да ѝ помогне да го облече.

– Определено съм доста подпийнала – промърмори Робин, като си взе обратно малката лилава торбичка с парфюма и секунди по-късно го доказа, като закачи с тока си кръглия ален килим върху мраморния под на фоайето и залитна. Страйк я подхвана и задържа ръка на кръста ѝ, когато я поведе към един от страничните изходи, за да избегне въртящата се врата отпред, защото не ѝ се доверяваше, че ще се справи с нея.

– Съжалявам – промълви Робин и заслизаха внимателно по стръмните каменни стъпала пред „Риц“, като ръката на Страйк все още бе прехвърлена през кръста ѝ. Харесваше ѝ усещането за близостта на едрото му и топло тяло; по-често тя го бе подкрепяла в случаи, когато отрязаният му крак върху протезата отказваше да носи тежестта му след голямо напрягане. Държеше я толкова плътно, че главата ѝ почти бе легнала върху гърдите му и успяваше да подуши дори през мириса на цигари афтършейва, който той слагаше само за специални случаи.

– Такси – посочи Страйк към черния автомобил, движещ се към тях.

– Страйк – изрече Робин и отново се опря в него, за да погледне в лицето му.

Възнамеряваше да му благодари, да му каже колко прекрасно е прекарала вечерта, но когато очите им се срещнаха, не прозвучаха думи. За кратък момент всичко наоколо им потъна в мъгла, сякаш бяха застанали на забавен каданс в окото на торнадо от ръмжащи автомобили, движещи се светлини, от пешеходци и забулено в облаци небе, сякаш единствено реални бяха допирът и мирисът на другия. Страйк, вгледан в извърнатото ѝ нагоре лице, забрави в тази секунда суровото решение, което си бе налагал през изминалите близо пет години, и сведе в едва доловимо движение глава към устните ѝ.

Неволно изражението на Робин се промени от щастливо в уплашено. Той го видя и отново се изправи, а преди някой от двама им да бе успял да осмисли станалото, шумът от мотопеда на куриер възвести връщането на света към обичайния му облик и ход. Торнадото бе отминало и Страйк поведе Робин към отворената врата на таксито, а тя се отпусна на солидната му седалка.

– Лека нощ – извика след нея.

Вратата бе вече затворена и таксито потеглило, преди замаяната Робин да успее да реши какво изпитва с по-голяма сила – дали шок, приповдигнатост, или разочарование.

2

Ела, сърце ти мое мъдро,

безсмъртието да обсъдим, в това си вещо.

Мария Джейн Джусбъри, Към моето сърце

Дните, последвали вечерта им в „Риц“, за Робин бяха наситени с възбуда и напрегнато очакване. Добре си даваше сметка, че Страйк бе поставил безмълвен въпрос и тя бе отговорила с „не“, но то беше доста по-насилено, отколкото би било, ако не беше под влиянието на бърбън и вермут и не бе сварена със свален гард. Сега маниерът на Страйк бе по-резервиран, личеше някаква леко принудена енергичност и преднамерено избягване на лични теми. Бариери, паднали през петте им години обща работа, сякаш отново бяха вдигнати. Робин се опасяваше, че е наранила Страйк, а тя не подценяваше щетите, които това би нанесло на човек като съдружника ѝ с неговата дискретна увереност и устойчивост.

Междувременно Страйк не спираше да си отправя упреци. Не биваше да предприема този глупав и неосъществен жест; нима не бе стигнал месеци по-рано до извода, че интимна връзка със съдружничката му е невъзможна? Твърде много време прекарваха заедно, бяха юридически свързани чрез бизнеса, приятелството им бе прекалено ценно за него, та да го излага на риск. Защо тогава сред златистото сияние на скандално скъпи коктейли бе отстъпил от разумната си позиция и се бе поддал на мощния импулс?

Това недоволство от себе си бе примесено с още по-малко приятни чувства. Факт бе, че Страйк много рядко биваше отблъскван от жени, защото умееше добре да разчита хората. Никога досега не бе предприемал ход, без да е сигурен, че авансите му ще бъдат посрещнати с ответно желание, и със сигурност не бе имал насреща си жена, която да реагира като Робин – с тревога, за която в най-черните моменти Страйк си мислеше, че може да е отвращение. Вярно че беше със счупен нос, със свръхтегло, еднокрак, с гъста и къдрава тъмна коса, която някогашните му съученици оприличаваха на срамни косми, но това никога преди не му бе пречило да е привлекателен за красиви жени. Всъщност приятелите му мъже, нечувствителни за сексапила на детектива, неведнъж се бяха удивлявали на успехите му по тънката част. Но вероятно проявяваше суета да си мисли, че може да изглежда все така желан като за предишните си приятелки с влошената си сутрешна кашлица и белите нишки, започнали да се появяват в тъмнокестенявата коса.

Още по-потискаща бе мисълта, че през годините като нищо е тълкувал погрешно чувствата на Робин. Приемал бе, че известната ѝ неловкост на моменти, когато обстоятелства им налагаха физическа и емоционална близост, има същия произход като неговата и се дължи на решимост да не се поддава на изкушението. В дните след мълчаливия ѝ отказ за целувка той не спираше да си припомня моменти, които според него доказваха, че привличането е взаимно, връщаше се към факта, че тя бе прекъснала първия си брачен танц, за да го последва, и изостави Матю на дансинга. Тя и Страйк се бяха прегърнали на стълбите пред хотела, Страйк я беше притискал към себе си в сватбената ѝ рокля и можеше да се закълне, че дочува в съзнанието ѝ същата опасна мисъл, която изпълваше неговото: да избягаме и по дяволите последствията. Нима си бе въобразил всичко това?

Може би да. Може би Робин бе искала да избяга, но просто обратно към Лондон, при работата си. Може би го възприемаше като свой ментор и приятел, но нищо повече.

В такова потиснато и неспокойно настроение Страйк посрещна четиресетия си рожден ден, който бе отпразнуван с вечеря в ресторант, организирана като тази за Робин от общите им приятели Ник и Илза.

Тук Робин срещна за пръв път Дейв Полуърт, най-стария приятел на Страйк от Корнуол. И както Страйк бе предсказал някога, Робин не го хареса особено. Полуърт беше дребен и шумен, коментираше негативно всеки аспект от лондонския живот, а за жените като цяло, включително за сервитьорката, която ги обслужваше, имаше един общ епитет – „въртиопашки“. Робин, седнала срещу Страйк в другия край на масата, прекара повечето от вечерта в измъчен разговор с Пени, съпругата на Полуърт, чиито три основни теми бяха двете ѝ деца, колко е скъпо всичко в Лондон и каква гадина е мъжът ѝ.

Робин бе купила рядка плоча от предварителното издание на първия албум на Том Уейтс „Closing Time“ като подарък за рождения ден. Знаеше, че Уейтс е негов любим музикант, и най-хубавият ѝ спомен от вечерта бе непрестореното изражение на изненада и удоволствие по лицето на Страйк, когато свали опаковката. Стори ѝ се, че долавя завръщане на обичайната му сърдечност, когато ѝ благодари, и се надяваше подаръкът да отнесе до него посланието, че жена, която го намира отблъскващ, не би си направила труда да издири и да му купи нещо наистина желано от него. Нямаше как да знае, че Страйк се запита дали Робин не смята него и шейсет и пет годишния Уейтс за съвременници.

Седмица след рождения ден на Страйк най-дълго служилият подизпълнител на агенцията Анди Хъчинс даде предупреждение за напускане. Не беше съвсем изненадващо: макар че множествената му склероза беше в ремисия, работата твърде много го изтощаваше. Устроиха прощално парти с питиета за Анди, на което присъстваха всички освен Сам Баркли, другия подизпълнител, защото бе изтеглил късата клечка и следеше обект в Уест Енд.

Докато Страйк и Хъчинс си говореха по работа на отсрещната страна на масата в пъба, Робин си приказваше с Мишел Грийнстрийт, най-новата им колежка, наричана от всички по нейна собствена молба Мидж – Мушицата. Беше бивш полицай от Манчестър, висока, стегната, в отлична форма, фанатично отдадена на фитнес, с къса и пригладена назад тъмна коса и ясни сиви очи. Робин изпитваше известна непълноценност при вида на впечатляващо очертаващите се мускули на Мидж, когато се протегнеше да извади някоя папка от най-горния рафт, но пък харесваше нейната прямота и това, че не демонстрираше някакво превъзходство над Робин, която единствена в агенцията нямаше зад гърба си служба в полицията или в армията. Тази вечер Мидж за пръв път сподели с Робин, че основната причина да иска да се премести в Лондон е била неприятен край на любовна връзка.

– Колеги в полицията ли бяхте? – попита Робин.

– Не. Къде ти, никога не се е задържала на работа за повече от два-три месеца – отвърна с горчивина Мидж. – Тя е неоткрит гений, който или ще напише роман бестселър, или ще нарисува картина, достойна за наградата „Търнър“. По цял ден бях навън, за да изкарам пари за сметките, а тя седеше у дома и вършееше онлайн. Приключих всичко, когато открих профила ѝ за срещи в Зуск.

– О, боже, съжалявам. Краят на моя брак дойде, когато открих диамантена обица в леглото ни.

– Да, Ванеса ми каза – кимна Мидж, която бе препоръчана на агенцията от приятелката на Робин, работеща в полицията. – Каза ми още, че не си я задържала, глупаче.

– Аз бих я продала – прозвуча дрезгавият глас на Пат Чонси, секретарката на агенцията, която неочаквано се присъедини към разговора. Беше на петдесет и седем, с гарвановочерна коса и зъби с цвета на стара слонова кост, пушеше цигара от цигара пред офиса, а вътре не изваждаше от уста електронната. – Веднъж една никаквица ми прати по пощата долните гащи на първия ми мъж.

– Сериозно? – ахна Мидж.

– О, да – изръмжа Пат.

– И ти какво направи? – поинтересува се Робин.

– Заковах ги на външната врата, та първо тях да види, като се прибере от работа – отвърна Пат. Всмукна дълбоко от електронната си цигара и добави:  – Аз също ѝ пратих нещо на онази, дето няма да го забрави.

– Какво? – попитаха Робин и Мидж в един глас.

– Няма значение – вдигна рамене Пат. – Нека кажем, че не беше нещо, дето се размазва лесно на препечена филийка.

Бурният смях на трите жени привлече вниманието на Страйк и Хъчинс. Страйк улови погледа на Робин, задържа го и се усмихна. Внезапно се почувства много по-весел, отколкото от дълго време насам.

Заминаването на Анди поставяше агенцията в познато състояние на напрежение, защото в момента имаха няколко отнемащи време случая. Първият и най-дълго продължилият бе задача да се изрови нещо нелицеприятно за бившето гадже на клиентка с прякор „госпожица Джоунс“, с когото тя водеше яростна съдебна битка за попечителството над малката им дъщеря. Госпожица Джоунс беше хубавка брюнетка с почти неприлична симпатия към Страйк. Той би извлякъл от това тъй необходимия му стимул за егото си, ако не намираше толкова отблъскващо съчетанието между нейното високомерие и натрапчивост.

Вторият им клиент беше най-богатият: милиардер от руско-американско потекло, който прескачаше между Москва, Ню Йорк и Лондон. Неотдавна няколко извънредно ценни предмета бяха изчезнали от къщата му на Саут Одли Стрийт, макар че нямаше пробиви в охранителната система. Клиентът подозираше доведения си син, живеещ в Лондон, и искаше да пипне младежа в действие, без да съобщава на полицията или на съпругата си, смятаща безработното си отроче гуляйджия за непризнато величие. Скрити камери, наблюдавани от агенцията, бяха разположени във всяко ъгълче на къщата. Доведеният син, известен в агенцията като Шавливи пръсти, също бе под наблюдение, в случай че решеше да се опита да продаде липсващата кутия за бижута Фаберже или главата на Александър Македонски, датираща от древногръцката епоха.

Последният случай на агенцията с кодово име Покваряващия по мнението на Робин бе особено отвратителен. Известна международна кореспондентка за американски новинарски канал неотдавна бе скъсала с приятеля си от три години, също тъй успешен телевизионен продуцент. Малко след меко казано недружелюбната им раздяла журналистката бе открила, че бившият ѝ партньор продължава да е в контакт с нейната седемнайсетгодишна дъщеря, която Мидж бе кръстила Дългокраката. Момичето бе високо и стройно, с дълга руса коса и вече присъстваше в клюкарските рубрики поради прочутата си фамилия и отчасти защото вече бе поработвала като модел. Макар дотук агенцията да не бе станала свидетел на сексуален контакт между Дългокраката и Покваряващия, при тайните им срещи езикът на тялото им ни най-малко не говореше за връзка баща-дъщеря. Майката на Дългокраката беше бясна от тази ситуация, а страхът и подозрението отравяха отношенията с дъщеря ѝ.

За облекчение на всички, тъй като работеха на увеличени смени след напускането на Анди, в началото на декември Страйк успя да задигне от съперническа агенция бивш служител на Централното управление на полицията на име Дев Шах. Налице бе вражда между Страйк и Мич Патерсън, шефа на въпросната агенция, датираща от времето, когато Патерсън бе поставил самия Страйк под наблюдение. Когато на въпроса: „Защо искаш да напуснеш агенцията на Патерсън?“ Шах отговори: „Защото ми писна да работя за тъпи гадняри“, Страйк го нае на мига.

Също като Баркли, Шах беше женен и с малко дете. Беше по-нисък от двамата си нови колеги мъже и имаше толкова гъсти мигли, че на Робин ѝ изглеждаха като изкуствени. Всички в агенцията харесаха Дев: Страйк – защото схващаше бързо и бе методичен в поддържането на докладите си; Робин – защото ѝ допадаше дискретното му чувство за хумор и заради всякаква липса на простащина у него, както го формулира пред себе си; Баркли и Мидж – защото Шах показа от самото начало, че е екипен играч без видима потребност да засенчва останалите подизпълнители; а Пат, както призна с дрезгавия си глас пред Робин, когато тя ѝ предаваше квитанциите в един петък, защото „направо удря в земята Имран Кан, не мислиш ли? Какви очи само!“.

– Да, много е хубав – равнодушно потвърди Робин, докато ѝ връчваше квитанциите.

През предишните дванайсет месеца Пат открито се бе надявала Робин да се поддаде на чара на предишен подизпълнител, който беше също толкова голям красавец, колкото и подлец. Робин можеше само да се радва, че Дев е женен.

За момента бе принудена да отложи плановете си за търсене на жилище заради дългото си работно време, но все пак се предложи за доброволка да следи къщата на милиардера по Коледа. Устройваше я да има извинение да не гостува на родителите си в Машам, защото беше сигурна, че Матю и Сара ще се фукат из града с новороденото си дете, чийто пол засега бе неизвестен, по познатите улици, където някога като тийнейджъри той и Робин бяха вървели хванати за ръце. Родителите на Робин бяха разочаровани, а Страйк очевидно изпитваше неудобство, че е приел предложението ѝ.

– Няма проблем – увери го Робин, като не бе склонна да го посвещава в мотивите си. – Предпочитам да остана в Лондон. Ти пропусна Коледа миналата година.

Вече започваше да се чувства душевно и физически изтощена. Беше работила почти нонстоп през последните две години – години, включващи раздяла и развод. Отскорошната повишена резервираност между нея и Страйк я изнервяше и макар да не ѝ се бе искало да отива в Машам, перспективата да работи по празниците бе неоспоримо депресираща.

И тогава, в средата на декември, Кейти, любимата братовчедка на Робин, излезе с покана в последния момент към нея да се присъедини към компания за ски по Нова година. Една двойка бе отпаднала, тъй като бяха научили, че съпругата е бременна; за къщата вече бе платено, тъй че на Робин ѝ оставаше само да си купи самолетния билет. Никога не беше карала ски в живота си, но тъй като Кейти и мъжът ѝ щяха да се редуват да остават с тригодишния си син в хижата, винаги щеше да има с кого да си приказва, докато другият се спускаше по склоновете. Робин си помисли, че пътуването може да ѝ даде усещане за перспектива и ведрост на душата, каквито ѝ убягваха в Лондон. Едва след като вече бе приела, научи, че освен Кейти и мъжа ѝ и двама общи приятели от Машам в компанията щеше да е и Хю Джакс – Аксман.

Не съобщи никоя от тези подробности на Страйк, каза му само, че ѝ е излязла възможност да отиде на ски и би искала да се възползва, което означаваше малко увеличаване на отпуска ѝ около Нова година. Тъй като бе наясно, че на Робин се дължи много по-дълъг отпуск, отколкото тя предлагаше да вземе, Страйк се съгласи без колебание и ѝ пожела приятно прекарване.

3

Очи с нюанса и блясъка на вино като твоите

пленили биха мигом всеки мъж...

Емили Пфайфър, Рима за времето

На 28 декември бившият приятел на госпожица Джоунс, който бе водил наглед безупречен живот седмици наред, накрая допусна грандиозна издънка, като купи голямо количество кокаин пред Дев Шах и после го пое в компанията на две компаньонки, преди да ги отведе у дома си в Ислингтън. Предоволната госпожица Джоунс настоя да отиде незабавно в офиса, за да види снимките, направени от Шах, а след това поиска да прегърне Страйк. Когато той я отблъсна внимателно, но категорично, тя изглеждаше повече заинтригувана, отколкото обидена. Плати си окончателната сметка, с непобедима настойчивост целуна Страйк по бузата, заяви дръзко, че му дължи услуга и се надява той да отиде да си я поиска някой ден, след което си замина, сподиряна от облак „Шанел №5“.

На следващия ден майката от случая с Покваряващия бе пратена в Индонезия, за да отрази самолетна катастрофа. Малко преди заминаването си се обади да съобщи на Страйк, че дъщеря ѝ възнамерява да отпразнува Нова година в „Анабелс“ със семейството на приятелка от училище. Сигурна беше, че Покваряващия ще се опита да се срещне с момичето там, и настояваше агенцията да прати детективи в нощния клуб за наблюдение.

Страйк, който би предпочел да се обърне за помощ към всеки друг, телефонира на госпожица Джоунс с молба да покани него и Мидж в клуба, който бе само за членове и гостите им. Решен бе да води Мидж със себе си не само защото тя би могла да влезе след Дългокраката в дамската тоалетна, но и защото не искаше госпожица Джоунс да си въобразява, че е спретнал ситуацията с надежда да спи с нея.

Изпита безчувствено облекчение, когато два часа преди уговорената среща госпожица Джоунс му позвъни да съобщи, че дъщеричката ѝ вдигнала температура.

– ...проклетата бавачка се обади да каже, че била болна, а родителите ми са на остров Мъстик, така че съм прекарана – двусмислено му заяви тя. – Но вие двамата може да отидете, дадох имената ви на портиера.

– Много съм ви благодарен – каза той. – Надявам се малката скоро да оздравее.

Побърза да затвори, преди госпожица Джоунс да е предложила бъдеща среща.

В единайсет вечерта той и Мидж, облечена в смокинг от тъмночервено кадифе, се намираха в сутерена на клуба на Бъркли Скуеър, седнали един срещу друг на маса между две колони, облицовани с огледала, и под стотици златисти балони, пълни с хелий, висящи на лъскави панделки. Седемнайсетгодишното момиче бе обект през няколко маси със семейството на приятелката ѝ. Постоянно поглеждаше към входа на ресторанта с изражение, в което се смесваха надежда и нервност. В „Анабелс“ мобилните телефони не бяха разрешени и Страйк виждаше нарастващото притеснение на тийнейджърката, че е принудена да разчита за информация единствено на сетивата си.

– На позиция пет часа, компания от осем души – каза тихо Мидж на Страйк. – Поглеждат към теб.

В същия момент самият Страйк също ги забеляза. Жената, чиято дълга коса имаше същия нюанс на русо като тази на Робин, носеше впита черна рокля и обувки на висок ток с кръстосани връзки, стигащи чак до коленете на гладките ѝ кафяви крака. Мъжът с брокатено официално сако и ярка вратовръзка изглеждаше смътно познат на Страйк, макар на момента да не се сещаше откъде.

– Мислиш ли, че може да са те разпознали от вестниците? – предположи Мидж.

– Адски силно се надявам, че не – изръмжа Страйк. – Иначе бизнесът ми отива на кино.

Снимката, която най-често биваше използвана във вестниците, датираше от годините на Страйк в армията, а сега беше по-стар, с по-дълга коса и с повече килограми. В случаите, когато трябваше да дава показания в съда, винаги се появяваше с гъста брада, която растеше удобно бързо, щом му потрябваше.

Страйк откри отраженията на наблюдаващите го в близката колона и видя, че сега си говореха, сближили глави. Жената беше много хубава и – нетипично за този салон – като че не бе подлагала лицето си на някаква очевидна намеса: по челото ѝ се появяваха бръчици, щом повдигнеше вежди, устните ѝ не бяха неестествено издути и беше твърде млада – може би на около трийсет и пет, – за да си е правила операция от рода на тази, която караше физиономията на най-възрастната жена на масата да прилича на маска.

До Страйк и Мидж едър руснак обясняваше либретото на „Тайнхойзер“ на много по-младата си сътрапезничка.

– ...но Мездрих го е осъвременил – обясняваше той – и в неговата продукция Исус се появява в оргия в пещерата на Венера.

– Исус? Нима?

– Да. Църквата ще вдигне пара и Мездрих ще бъде уволнен – завърши мрачно руснакът и вдигна чашата с шампанско до устните си. – Той си отстоява своето, но нещата ще свършат зле за него, помни ми думата.

– Дългокраката е в движение – промърмори Страйк на Мидж, когато тийнейджърката се изправи с останалите от компанията си, и щраусовите пера, украсяващи минироклята ѝ, се развяха около нея.

– Отива на дансинга – предположи Мидж.

Оказа се права. Десет минути по-късно Страйк и Мидж си бяха намерили удобна наблюдателница от ниша в близост до малкия дансинг, откъдето имаха добър поглед към обекта си – тя танцуваше с обувки, които изглеждаха твърде високи за нея, и продължаваше да поглежда често към входа.

– Чудя се как ли прекарва Робин на ските – извика Мидж към Страйк през гръмналия в залата „Ъптаун Фънк“. – Един приятел си счупи ключицата, когато се пробва за пръв път. Ти караш ли ски?

– Не – отговори Страйк.

– Хубаво място е Цермат – изрече високо Мидж, после добави нещо, което Страйк не чу.

– Какво? – попита той.

– Казах, че се чудя дали няма да се уреди със свалка там. Нова година е добра възможност за такова нещо.

Дългокраката направи жест към приятелката си, че отива да си седне. Като се отдалечи от дансинга, пътьом взе вечерната си чантичка и тръгна да излиза от салона.

– Ще говори по мобилния си телефон в кенефа – предсказа Мидж и пое в преследване.

Страйк остана в нишата. Бутилката безалкохолна бира вече се беше стоплила в ръката му, компания му правеше само гипсова статуя на Бодхисатва. Пийнали хора седяха притиснати едни към други на близките канапета и си крещяха, за да надвикат музиката. Страйк тъкмо бе разхлабил вратовръзката си и бе откопчал най-горното копче на ризата си, когато видя мъжа в брокатеното сако да върви към него, като по пътя се препъваше през протегнати крака и висящи ръчни чанти. Страйк най-сетне се сети кой беше той: Валънтайн Лонгкастър, един от доведените братя на Шарлот.

– Отдавна не сме се виждали – викна той, като стигна до Страйк.

– Да – потвърди Страйк и стисна протегнатата ръка. – Как е при теб?

Валънтайн отметна дългия си влажен от пот перчем от челото и откри очите си със силно разширени зеници.

– Не е зле – викна над бумтящите баси. – Не мога да се оплача. – Страйк забеляза няколко бели прашинки, полепнали край едната му ноздра. – По работа ли си тук, или за удоволствие?

– За удоволствие – излъга Страйк.

Валънтайн изкрещя нещо неразбираемо, в което Страйк долови единствено името на съпруга на Шарлот – Джаго Рос.

– Какво? – извика в отговор, без да се усмихва.

– Казах, че Джаго Рос иска да те призове при развода.

– Няма да му е лесно – отговори Страйк на висок глас. – Не съм я виждал от години.

– Джаго друго твърди – викна Валънтайн. – Намерил гола снимка на стария ѝ телефон, която пратила на теб.

По дяволите.

Валънтайн се облегна на Бодхисатва. Спътничката му с червеникавозлатистата коса ги наблюдаваше от дансинга.

– Това е Мадлин – викна Валънтайн в ухото на Страйк, проследил погледа му. – Намира те за секси.

Валънтайн се изхили с висок тънък смях. Страйк мълчаливо отпи от бирата си. Най-после младежът явно заключи, че няма какво повече да спечели от близостта до Страйк, изправи се, отдаде шеговито чест и си тръгна. В същия момент Дългокраката се появи на ръба на дансинга и се тръшна на кадифена табуретка, потънала в щраусови пера и осезаемо недоволство.

– В дамската тоалетна беше – съобщи Мидж на Страйк, като се присъедини към него след няколко минути. – Май не можа да хване сигнал.

– Много хубаво – отсече безмилостно Страйк.

– Според теб той дали ѝ е казал, че ще дойде?

– Така изглежда.

Страйк отпи още глътка от топлата бира и попита на висок глас:

– Колко души са на ски с Робин?

– Май че са общо шест – викна в отговор Мидж. – Две семейства и един сам мъж.

– Аха – кимна Страйк небрежно, сякаш информацията беше без особено значение.

– Опитват се да я уредят с него – продължи Мидж. – Тя ми разправяше за това преди Коледа. Името му е Хю Джакс. – Погледна очаквателно към Страйк. – Голямата брадва[1].

– Ха-ха – промърмори Страйк с насилена усмивка.

– Именно ха-ха – викна Мидж в ухото му. – Защо родителите не изричат името на глас, преди да обременят детето си с него?

Страйк кимна, насочил поглед към тийнейджърката, която си изтри носа с опакото на дланта си.

Оставаха петнайсет минути до полунощ. Страйк си каза, че с малко късмет с настъпването на новата година обектът им щеше да бъде благополучно отведен от приятелското семейство в къщата им в Челси. Докато гледаше натам, съученичката дойде и завлече Дългокраката обратно на дансинга.

В дванайсет без десет момичето отново се отправи по посока на дамската тоалетна, сподиряно от Мидж. Страйк изпитваше болка в ампутирания си наполовина крак и му се искаше да поседне, но нямаше друг избор, освен да се подпира на гигантския Бодхисатва, защото повечето места за сядане бяха затрупани със сака и чанти, които не му се щеше да мести. Бутилката му от бира вече беше празна.

– Да не би да имате нещо против новогодишната нощ? – чу до себе си непогрешимия лондонски изговор от средите на работническата класа.

Беше жената с червеникаворусата коса, сега с поруменяло лице и поразрошена от танцуването. Доближаването ѝ бе маскирано от раздвижването пред него, когато почти всички се надигнаха от местата си да се струпат на твърде малкия дансинг с приближаването на полунощ.

– Не ми е любимият празник – извика ѝ в отговор той.

Тя бе изключително хубава и определено надрусана, макар да говореше съвсем свързано. Няколко тънки златни верижки висяха на издължената ѝ шия, роклята без презрамки бе плътно опъната върху гърдите ѝ и малкото шампанско, останало в чашата, която държеше, заплашваше да се излее.

– И на мен не ми е. Не и тази година – викна в ухото му тя.

Хареса му да чуе акцент от Ист Енд сред аристократичния изговор наоколо.

– Вие сте Корморан Страйк, нали? Валънтайн ми каза.

– Точно така – отвърна той. – А вие сте...?

– Мадлин Кърсън-Майлс. Тази вечер не сте тук по детективски дела, нали?

– Не съм – излъга той, но не бързаше да я прогони, както беше в случая с Валънтайн. – Защо тази Нова година не ви е любима?

– Заради Джиджи Казеноув.

– Моля?

– Джиджи Казеноув – повтори тя по-високо, като се наведе към него и дъхът ѝ погъделичка ухото му. – Певицата. Беше ми клиентка. – Като видя неразбиращия му поглед, поясни. – Беше открита обесена сутринта.

– Гадост – каза Страйк.

– Да – потвърди Мадлин. – Беше само на двайсет и три.

Отпи мрачно от шампанското, после викна в ухото му.

– Досега не бях срещала частен детектив.

– Може и да сте, без да знаете – отвърна той и тя се засмя. – А вие какво работите?

– Бижутер съм – викна му тя и леката ѝ усмивка подсказа на Страйк, че повечето хора биха разпознали името ѝ.

Дансингът вече бе изпълнен от разгорещени тела. Мнозина бяха с лъскави шапки за парти. Страйк забеляза едрия руснак, който бе говорил за „Танхойзер“, да се друса неритмично на „Предпочитам да съм“ на Клийн Бандит.

Мислите на Страйк избягаха към Робин някъде в Алпите, вероятно със замаяна глава от глювайн и танцуваща с отскоро разведения мъж, с когото приятелите ѝ толкова държаха да я съберат. Припомни си изражението на лицето ѝ, когато се приведе да я целуне.

Лесно ми е да съм с теб, пееше Джес Глин,

Свещена простота.

Когато заедно сме,

не искам да съм другаде...

– Една минута до 2015 година, дами и господа – провикна се диджеят.

Мадлин Кърсън-Майлс погледна Страйк, пресуши чашата си с шампанско и отново се наведе да викне в ухото му.

– Момичето със смокинга твое гадже ли е?

– Не, просто приятелка – отговори Страйк. – И двамата се озовахме сами тази вечер.

– Значи няма да възрази, ако те целуна в полунощ?

Той сведе поглед към прелестното ѝ приканващо лице, към топлите лешникови очи и русата коса, стелеща се по голите рамене.

– Тя не – отвърна Страйк с лека усмивка.

– Но ти да, така ли?

– Пригответе се – ревна диджеят.

– Омъжена ли си? – попита Страйк.

– Разведена – каза Мадлин.

– Ходиш ли с някого?

– Не.

– Десет...

– В такъв случай... – промърмори Корморан Страйк и остави празната си бутилка от бира.

– Осем...

Мадлин се наведе да остави чашата си на близка маса, но не уцели и тя се търкулна върху мокета. Жената само повдигна рамене и се изправи.

– Шест... пет...

Мадлин преметна ръце около врата му, а той обгърна кръста ѝ. Беше по-слаба от Робин, усещаше ребрата ѝ под впитата рокля. Желанието в очите ѝ му действаше като балсам. Нова година беше. По дяволите всичко.

– три... две... едно...

Тя се притисна към него, ръцете ѝ вече бяха заровени в косата му, езикът ѝ бе в устата му. Около тях кънтяха радостни писъци и аплодисменти. Не се пуснаха, докато не зазвучаха първите тактове на „В името на старите времена“. Страйк се огледа. Нямаше следа нито от Мидж, нито от Дългокраката.

– Скоро ще трябва да си тръгвам – викна той, – но искам номера ти.

– Дай си телефона тогава.

Тя записа вместо него номера си и му върна телефона. После му намигна, обърна се и се скри сред тълпата.

Мидж се появи чак след четвърт час. Дългокраката се върна при компанията си с доста размазана спирала на очите.

– Все търсеше място да улови сигнал, но без успех – прогърмя гласът на Мидж в ухото му. – Така че се върна в тоалетната и здравата си поплака.

– Лошо – рече Страйк.

– Червило ли имаш по лицето? – втренчи се в него Мидж.

Той побърза да изтрие устата си с опакото на дланта си.

– Срещнах стара приятелка на майка ми – каза. – Е, честита 2015-а.

– И на теб – отвърна Мидж и протегна ръка, а той я стисна. Тя оглеждаше ликуващата тълпа под балоните сред безбройните искри бенгалски огън, после викна в ухото на Страйк:  – Досега не бях посрещала Нова година в тоалетна. Дано не е някаква лоша поличба.

4

Спи блажено със съня на търпеливата роза.

Крачи дръзко по неутъпкания бял сняг.

Самата зима дава облекчение от зимата.

Хелън Джаксън, Януари

Като цяло Робин се бе насладила на прекарването си в Цермат. Забравила бе какво е да спиш по осем часа на нощ; харесала ѝ бе храната, карането на ски и компанията на приятелите; почти не трепна, когато Кейти ѝ съобщи със загрижен поглед, преминал в облекчен при спокойствието на Робин, че Матю наистина завел Сара и новородения им син в Машам за Коледа.

– Кръстили са го Уилям – каза Кейти. – Срещнахме ги случайно една вечер в „Дорестият кон“. Лелята на Матю гледала малкия. Никак не ми харесва тази Сара. Безобразно самонадеяна е.

– И на мен не ми е първа любимка – кимна Робин. Доволна беше да знае, че е избегнала почти сигурна среща в родния си град, а с малко късмет следващата Коледа щеше да е ред на семейството на Сара да ги покани, та нямаше да има риск от случайно засичане.

От прозореца на стаята си Робин виждаше покрития със сняг Матерхорн, пронизващ яркосиньото небе като гигантски зъб. Светлината по пирамидалната планина се менеше от златиста до прасковена, от мастиленосиня до бледолилава в зависимост от ъгъла на слънцето. Сама в стаята си и загледана в планината, Робин постигна най-близкото състояние до покой и перспектива, каквито бе дирила в това пътуване.

Единствената част от ваканцията, която Робин на драго сърце би си спестила, беше Хю Джакс. Беше с няколко години по-възрастен от нея и работеше във фармацевтичната индустрия. Обективно погледнато го намираше хубав мъж с добре поддържана пясъчноруса брада, широки рамене и големи сини очи, имаше и известен чар у него, но за Робин беше леко отблъскващ. Каквато и тема да се обсъждаше, той все намираше начин да я обърне към развода си, сякаш напълно фокусиран в него. След шест години брак жена му обявила, че не е щастлива и че отдавна е така, стегнала си багажа и си тръгнала. През първите дни на почивката Хю разказа два пъти историята на Робин и след второто почти идентично рецитиране тя се стараеше да не сяда до него на вечеря. Уви, той не прие намека, а продължаваше да ѝ се лепва и да я насърчава да споделя подробности от собствения си провален брак, при това със скръбен тон, сякаш и двамата страдаха от една и съща смъртоносна болест. Робин възприе окуражаваща нотка, казваше му, че има още много риба в морето и че лично тя е доволна, задето отново е свободна. Хю сподели колко се възхищава на духа ѝ с малко по-бодър поглед във воднистосините си очи, тъй че тя се уплаши да не би той да възприеме декларацията ѝ за радост от свободата като негласна покана.

– Прекрасен е, нали? – попита я Кейти с надежда една вечер в бара, когато Робин тъкмо бе успяла да се отърве от Хю след поредния час анекдоти за бившата му съпруга.

– Не е лош – отвърна Робин, тъй като не искаше да обиди братовчедка си, – но всъщност не е моят тип, Кейти.

– Обикновено е доста забавен – заяви разочаровано Кейти. – Не си го видяла в най-добрата му форма. Почакай да обърне едно-две питиета.

Но на новогодишната вечер, след като бе погълнал сериозно количество бира и шнапс, Хю първо стана наперен, макар и неособено интересен, а после – кисел. В полунощ двете двойки се целунаха помежду си, а Хю със замъглен поглед разпери ръце към Робин и тя му позволи да я целуне по бузата, след което се помъчи да се освободи от него, докато той шепнеше пиянски лигаво в ухото ѝ:

– Ти си прелестна.

– Благодаря – отвърна Робин, след което добави:  – Би ли ме пуснал, моля те?

Той го направи и малко след това Робин отиде да си легне, като заключи вратата. Скоро след като бе угасила лампата, някой почука. Тя лежеше в тъмното, като се правеше на заспала, и чу бавно отдалечаващи се стъпки.

Друг не чак тъй привлекателен аспект от почивката бе собствената ѝ тенденция да се унася в мисли за Страйк и за случката пред „Риц“. Достатъчно лесно бе да не мисли за съдружника си, докато се мъчеше да се закрепи във вертикално положение на ските, но когато умът ѝ не бе ангажиран, лесно се отплесваше към въпроса какво би се случило, ако бе загърбила задръжките и страховете си и го бе оставила да я целуне. Това неумолимо я водеше към друг въпрос, същия, който си бе задавала, докато бродеше по белия пясък на Малдивите преди три години. Нима щеше да прекарва всяка ваканция до края на живота си в чудене дали е влюбена в Корморан Страйк?

Не си влюбена – казваше си. – Той ти даде шанса на живота ти и може да го обичаш мъничко, защото е най-добрият ти приятел, но не си влюбена в него. – После по-откровено добавяше:  – Дори да си, трябва да го преодолееш. Да, може да остана наранен, когато не му позволи да те целуне, но по-добре така, отколкото да си мисли, че вехнеш от любов по него. Лудо влюбена съдружничка ще е буквално последното, което би искал.

Де да можеше да е типът жена, която би се насладила на целувка след вечер с повече пиене и после да прогони случилото се със смях. Предвид онова, което знаеше за любовния живот на Страйк досега, той тъкмо такива жени харесваше – които участват в любовната игра с лековатост и непринуденост, каквито Робин никога не бе притежавала.

Върна се в офиса през втората седмица на януари и донесе със себе си голяма кутия швейцарски шоколадчета. На всеки, който я попита, включително на Страйк, отговори, че е прекарала чудесно.

Първа част

Сърцето е централният орган на целия организъм и се състои от кух мускул; при контрахирането му се изпомпва кръв до всички телесни части чрез сложна серия тръбички...

Хенри Грей, хирург, Анатомията на Грей

5

Странна загадка е силата на думите!

В тях е животът, но също и смъртта.

Едничка дума може бързо бузите да изчерви

с различните си тълкувания. Или пък може

да вледени и да направи смъртоносен потока към сърцето.

Летиша Елизабет Ландън, Силата на думите

14 септември 2011 г.

Из „Дзън“, новинарски и развлекателен уебсайт

„Дзън“ разговаря с Джош Блей и Еди Ледуел, момче и момиче, гаджета и създатели на хитовата анимация в Ютюб Мастиленочерно сърце.

Дзън: И така, анимация за разлагане на телесни части, няколко скелета, демон и дух... Как си обяснявате успеха ѝ?

Еди: Я почакайте, Дрек демон ли е?

Дзън: Вие ми кажете.

Еди: Честна дума, не знам.

(Джош се смее.)

Дзън: Просто казвам, че когато „Мастиленочерно сърце“ е описван на хора, които не са го гледали, те биват изненадани, че е хит. (Еди и Джош се смеят.) Очаквахте ли подобна реакция на вашата... – нека го кажа откровено – твърде чудата анимация?

Еди: Не, определено не я очаквахме.

Джош: Направихме всичко на смях. Общо взето това е компилация от наши си лични шеги.

Еди: Но се оказа, че повече хора, отколкото бяхме очаквали, схванаха шегата.

Дзън: Като казвате „шегата“, хората долавят много подтекст в историята.

Джош: Да, и ние... Понякога си казваме: „О, да, точно това имахме предвид“, но в други случаи...

Еди: В други случаи виждат неща, дето... не че ги няма, но ние самите не сме ги забелязвали и имали предвид.

Дзън: Може ли да дадете пример?

Джош: Говорещият червей. На нас просто ни се видя забавно. Защото червеят се асоциира с гробище, яде разлагащи се тела. Хареса ни идеята той да се нервира на работата си и да говори за нея, сякаш е досадна тегоба. Все едно бачка във фабрика. Така че той е един вкиснат червей.

Еди: Но после разни хора го изтълкуваха като фалически символ. Група родители се оплакаха...

Джош: Оплакаха се, че пускаме пред децата майтапи за пенис.

Еди: Със сигурност не правехме нищо такова. Нашият герой Червея не е пенис.

(Всички се смеят.)

Дзън: Защо според вас „Мастиленочерно сърце“ придоби такава популярност?

Еди: И ние не го разбираме повече от вас. Много сме вътре в творбата. Не можем да я погледнем отвън.

Джош: Остава само да предположим, че по света има далеч повече сбъркани хора, отколкото сме осъзнавали.

(Всички се смеят.)

Дзън: Какво според вас накара зрителите толкова да харесат Харти, героя, който е отделеното сърце? Ти озвучаваш Харти, нали, Джош?

Джош: Да. Ъъ... (мисли дълго време). Според мен той знае, че е лош, но се опитва да бъде добър.

Еди: Не е толкова лош. Иначе не би се опитвал да бъде добър.

Джош: Мисля, че хората донякъде се идентифицират с него.

Еди: Много е преживял.

Джош: Бил е затворен в гръден кош, после в ковчег и под два метра пръст.

(Всички се смеят.)

Дзън: Какви са плановете ви за анимацията? Ще остане в Ютюб или...?

Еди: Ами ние не си правим планове.

Джош: Плановете са за фукльовците.

Дзън: Но проектът ви постигна голям успех. Печелите пари, нали?

Джош: Да. Кой би си помислил? Щура работа.

Дзън: Някой оказва ли ви помощ? Агент да речем?

Джош: Да, имаме приятел, който ги разбира тези неща и ни помага.

Дзън: Няколко от почитателите ви са създали онлайн игра, базирана на онази, която Дрек играе във филмчето. Виждали ли сте я?

Джош: Да, видяхме я онзи ден. Впечатляваща е.

Еди: Но пък е някак странна, защото играта на Дрек... онази във филмчето...

Джош: Да...

Еди: Тя всъщност не е игра. По-точно не би трябвало да е, нали така?

(Джош поклаща глава.)

Еди: По-скоро трябваше да е... Целият смисъл на играта е, че тя всъщност не е игра.

Дзън: Така че, когато Дрек заставя всички „да играят играта“...

Еди: Заставя ли ги? Не знам дали ги заставя. Мисля, че те просто му угаждат, защото е силно отегчен...

Джош: Скучно му е.

Еди: Да, скучно му е и те се съгласяват да играят, но винаги се обръща на зле за някого.

Джош: Играта на Дрек е ... (с гласа на Дрек) „Играй играта, бе!“. В смисъл да вършиш каквото се очаква.

Дзън: Значи е метафора?

Еди: Да, но е и парадокс, защото самият Дрек никога не играе по правилата. Просто му харесва останалите да се мъчат да се движат по тях.

Дзън: Казахте, че не си правите планове, но ще има ли...?

Джош: Тениски с Дрек ли? Знаете ли, че тъкмо онзи ден ни питаха къде може да се купи тениска с Дрек?

Еди: Направо се шашнахме.

Дзън: Значи няма да има свързани с анимацията стоки за продаване?

Джош: Харесваме я каквато е. Правим нещата за удоволствие. Не сме бизнесмени.

Еди: По-скоро сме от типа хора, дето лежат в гробище и си представят отделени от тялото сърца да подскачат наоколо.

(Всички се смеят.)

15 септември 2011 г.

<Част от чат между създателите на Играта на Дрек>

<15 септември 2011 г. 20: 38 ч.>

>

Аномия: „Играта на Дрек всъщност не е игра.“ Всички правила извлякохме от шибаната анимация на тая претенциозна кучка.

Морхаус: По-спокойно де.

Аномия: Зле ѝ се пише на проклетата Ледуел. Ядосва всички фенове, като твърди, че са тъпи, задето харесват играта ни.

Морхаус: Не каза такова нещо.

Аномия: Каза го, разбира се, на практика заяви, че сме двама тъпаци, дето не ѝ схващат метафорите. Сама ще си е крива, ако си навлече гадости.

Морхаус: Като стана дума за това, раздавай го по-кротко в Туитър.

Аномия: Знаеш ли защо е всичко това? Нашата игра става твърде популярна. Не ѝ харесва феновете да търсят нас, та да ги развличаме между епизодите. Бои се, че придобиваме прекалено много власт. Още малко и ще иска да ни разкара.

Морхаус: Хванала те е параноя. Не сме заплаха, не печелим пари.

Аномия: Не забравяй, че я познавам. Тя е първокласна алчна лицемерка.

5 февруари 2013 г.

Из „Дзън“, новинарски и развлекателен уебсайт

Успелият в Ютюб Мастиленочерно сърце

е придърпан от Нетфликс

Култовата анимация Мастиленочерно сърце ще напусне Ютюб заради Нетфликс и вече се подготвя втората серия. Гаджетата аниматори Джош Блей и Еди Ледуел, които са измислили анимацията в гробището Хайгейт, ще получат, както се говори, сума във високия диапазон на шестцифрените числа за стрийминг услугата.

Феновете на анимацията са разделени в мненията си относно преместването ѝ в мейнстрийма. Някои са зарадвани, а други се тревожат, че така ще се наруши близката връзка между автори и почитатели.

Анонимният суперфен Аномия, създател на Играта на Дрек за много участници и набрала голяма популярност, заяви в Туитър:

„И така, най-после Ледуел се продаде, което отдавна се очакваше. Изглежда, всичко, обичано от феновете, ще бъде пожертвано заради пари. Подответе се за най-лошото, Мастиленочерни сърца.“

<6 февруари 2013 г.>

<Чатове между Аномия и трима модератори

на Играта на Дрек>

<Канал на модераторите>

<6 февруари 2013 г. 21: 41 ч.>

<Аномия, Хартела, Духче1,

Червей28>

>

Аномия: Видяхте ли, че „Дзън“ ме цитира?

Хартела: Еха! Сдоби се със слава!

Аномия: Вече си имах слава. Всички фенове искат да знаят кой е Аномия.

Хартела: Самата истина. Ние искаме да знаем!

Духче1: Все така не разбирам защо най-верните ти модератори не могат да го знаят.

Аномия: Имам си своите причини. Обаче ви казах, че ще идат при Нетфликс, нали?

Хартела: Как така винаги знаеш какво ще се случи?!

Аномия: Имам гениален ум. Така или иначе, ще ни трябват още 2-3 нови модератори, все повече трафик имаме тук. Може да поканя онова момиче Хартиенобяла. Изглежда интелигентна.

Хартела: ЛордДрек играе от по-дълго време, много го харесвам.

Аномия: Как да се тълкува това, че много го харесваш?

Хартела: Изглежда готин и е голям фен на анимацията и на играта.

>

<Отворен е нов частен канал>

<6 февруари 2013 г. 21: 43 ч.>

<Духче1 кани Червей28>

<Червей28 се присъединява в канала>

Духче1: Не ѝ липсва скромност, а? „Аз съм гений.“

Червей28: Аномия ли?

Аномия: Не искам тук приятели в реалния живот. Правило 14, не помниш ли? Пълна анонимност.

Хартела: Не го познавам в реалния живот. Просто изглежда свестен.

Аномия: Добре, ще поканя него и Хартиенобяла. И може би Вайлпекора, винаги е тук, нека печели поне.

Хартела: Не трябва ли да го обсъдиш с Морхаус?

Аномия: Защо? Ще приеме решението ми, каквото и да е. Аз съм прочутата личност, не забравяй.

Хартела: Къде е Морхаус впрочем? Не се мярка често напоследък.

Аномия: Ще се върне, нямай грижа.

Духче1: Кой друг?

Червей28: Още ли мислиш, че Аномия е момиче?

Духче1: Твърдо е момиче, личи от нещата, които казва.

Червей28: Морхаус познава Аномия в реалния живот и твърди, че е мъж.

Духче1: Само за да заблуди всички.

Червей28: Аномия все е някой, нали?

Духче1: Всеки е някой, Червей.

Червей28: Изглежда е от вътрешните хора в „Мастиленочерно сърце“.

Духче1: Може би. Не знам.

Червей28: Ще ми се да не бяха напускали Ютюб. Аз нямам Нетфликс. Плаках, като научих.

Духче1: И на мен ми стана тъжно. Но Аномия трябва да престане да плюе по Л... Накрая ще ни затворят заради нея.

Червей28: Боже, не говори така. Направо ще умра.

28 май 2014 г.

Из „Дзън“, новинарски и развлекателен уебсайт

Агентът на Еди Ледуел потвърждава

приемането ѝ в болница

След слухове в продължение на дни Алан Йеоман, агент на сценаристката и аниматорка Еди Ледуел, потвърди, че съавторката на Мастиленочерно сърце е била приета в болница вечерта на 24 май, но вече се е прибрала у дома си.

В изявление Йеоман, който ръководи агенцията за таланти AYCA, каза: „По молба на Еди Ледуел потвърждаваме, че тя беше приета в болница на 24 май и впоследствие беше изписана. Еди благодари на феновете за тяхната загриженост и подкрепа и моли за лично пространство, за да може да се съсредоточи върху здравето си“.

Феновете се развихриха в предположенията си след появилите се в медиите съобщения, че в дома на аниматорката са повикани полиция и линейка малко след полунощ на 24-ти. Очевидец твърди, че Ледуел е била в безсъзнание на носилката, с която е била качена в линейката.

Базата фенове на Мастиленочерно сърце, определяна като „токсична“ заради онлайн поведението им, е разделена в реакциите си на новината за приемането на Ледуел в болница. Повечето фенове изразиха тревога, но някои тролове привлякоха критики с предположенията си, че Ледуел е направила опит за самоубийство с цел да спечели съчувствие...

28 май 2014 г.

Чатове между Хартиенобяла, най-новия модератор

в Играта на Дрек, Морхаус и Аномия,

създатели на Играта на Дрек

<Отворен е частен канал>

<28 май 2014 г. 23: 03 ч.>

>

Хартиенобяла: Значи Л... наистина се е опитала да се самоубие.

Морхаус: Така изглежда.

Хартиенобяла: По дяволите, толкова е тъжно.

Морхаус: Да.

Хартиенобяла: Говори ли с Аномия?

Морхаус: Още не. Струва ми се, че той ме избягва.

Хартиенобяла: Защо?

Морхаус: Защото му казах да не се заяжда с Л... в Туитър.

Хартиенобяла: Нали не мислиш сериозно, че го е направила заради това? Заради троловете в Туитър?

Морхаус: Не знам, но надали е помогнало постоянно да бъде наричана продажница и предателка.

>

>

Хартиенобяла: Толкова си сладък.

Морхаус: О, нима?!

Хартиенобяла: Искам да кажа, че си свестен. Дори не си ядосан, че Аномия си присвоява цялата заслуга за играта.

Морхаус: Моля, нека е негова. В

живота има и други неща освен куп последователи в шибания Туитър.

Хартиенобяла: Толкова си зрял. Ама истински, без фасони. Такъв си. Мога ли да те попитам нещо?

Морхаус: Давай.

Хартиенобяла: Аномия със сигурност ли е момче?

Морхаус: Да, разбира се. Как ти дойде наум да питаш?

Хартиенобяла: Онзи ден Духче1 ми каза, че според него Аномия е момиче. Намекна, че имате връзка с Аномия.

Морхаус: Духче1 е клюкар. Не го слушай какви ги дрънка за мен и Аномия.

Хартиенобяла: Хартела ми каза, че вече не харесваш Духче1.

Морхаус: Да, понякога се държи като тъп пубер. Почакай, Аномия се появи.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Какво иска?

>

>

>

Морхаус: Иска да модерирам утре.

>

>

>

>

<Морхаус отваря частен канал>

<28 май 2014 г. 23: 05 ч.>

<Морхаус кани Аномия>

>

Морхаус: Цял ден ти пращам съобщения.

Аномия: Имах работа. Искам да действаш като модератор утре сутринта. Аз няма да мога.

>

Морхаус: И аз не мога. Имам краен срок да предам есе.

Аномия: Ами защо си тук тогава? Или „краен срок за есе“ е кодовото ти име за Хартиенобяла?

>

>

Морхаус: Ха-ха.

>

>

>

>

Хартиенобяла: Притесних се, че е разбрал, че ти изпратих снимки.

>

>

>

>

>

Морхаус: Още ли си там?

>

Хартиенобяла: Да.

>

Морхаус: Добре, няма да се бавя.

>

>

>

Хартиенобяла: ^3

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Морхаус: Готово.

>

Хартиенобяла: Ще те послуша ли?

>

>

>

>

>

Аномия: Двамата явно много се разбирате. Дано не сте си разменили снимки. Не забравяй правило 14.

Морхаус: Гледа ли новините?

>

>

>

>

>

>

Аномия: Кое? За „самоубийството“ ли? Да, гледах.

Морхаус: Чуй, трябва да оставиш на мира Ледуел, говоря сериозно.

Аномия: Иди кажи на останалите фенове да я оставят на мира. Да не мислиш, че само на мен ми се гади от нейното лицемерие и двуличие?

Морхаус: Само ти имаш 50 000 последователи в Туитър, които насърчаваш да я тормозят.

Аномия: Ако наистина се е опитала да си види сметката, няма да е заради Туитър. Сигурно е рекламна каскада.

>

>

>

Аномия: Ще трябва да накарам Хартела да ме замести като модератор утре, ако ти не можеш.

>

>

>

Морхаус: А ти какво ще правиш?

Аномия: Ангажимент в болницата.

Морхаус: По дяволите. Добре ли си?

>

Морхаус: С Аномия човек никога не знае. Може нещо да му е влязло в главата. Но не му харесва да си говорим двамата с теб.

>

>

>

>

Хартиенобяла: Виж ти... Кога и ти ще ми пратиш снимка?

>

Морхаус: Не мога. Камерата на телефона ми не работи.

>

Хартиенобяла: Я стига, Морхаус.

>

Морхаус: Добре де, не обичам да се снимам.

Хартиенобяла: Нямаше да ти пратя онова снощи, ако не мислех, че ще реагираш реципрочно.

Морхаус: Разкошна си.

Хартиенобяла: Благодаря.

Морхаус: А пък аз никак.

Хартиенобяла: На кого му пука? Искам твоя снимка. Обичам да си говоря с теб. Просто ми е интересно как изглеждаш.

Морхаус: Представи си стандартен хахо.

Хартиенобяла: Харесвам хаховци. Прати снимка!

Морхаус: Е, как е животът в художественото училище?

Хартиенобяла: Опа! Рязка смяна на темата

>

>

>

Аномия: Не е за мен. Аз съм само шофьорът. Защото боже опази тази гад да използва обществен транспорт. Добре, оставям те, та да си спазиш „крайния срок“.

>

>

>

>

>

>

<Морхаус напуска канала>

>

<Аномия напуска канала>

<Частният канал е затворен>

7 януари 2015 г.

Из „Дзън“, новинарски и развлекателен уебсайт

Внимание, фенове на Мастиленочерно сърце!

Според вътрешни сведения студия Мавърик Филмс имат сериозни намерения да превърнат любимата ви анимация в пълнометражен игрален филм! Твърди се, че разговорите между Мавърик, от една страна, и Джош Блей и Еди Ледуел, от друга, са на напреднал етап и се очаква сключване на договор до дни. Как се чувствате пред перспективата за скок от малкия към големия екран? Покажете ни в коментарите.

Коментарите са предмет на преценка на модератори.

„Дзън“ си запазва правото да премахва коментари,

противоречащи на нормите му.

Карла Мапин С „Мастиленочерно сърце“ е свършено.

Превърна се в дойна крава за пари. 402 52

Шарън Лийман Нямам търпение, ще излезе страхотен филм.

49 131

Аномия След всичките ѝ приказки „без стоки за печалба“

Ледуел изстисква каквото може от анимацията.

984 12

Брайън Даниълс Защо пък да не пожъне финансова награда?

28 49

Аномия Защото прецаква феновете, които я издигнаха дотам.

889 20

Брайън Даниълс Ами не гледай филма.

19 34

Аномия На Мавърик повече сме нужни ние, отколкото Ледуел.

Ако я уволнят, феновете могат да дадат шанс на филма.

996 61

7 януари 2015 г.

Чатове между шестима от осемте модератори

на Играта на Дрек

<Отворен е нов частен канал>

<7 януари 2015 г. 16: 01 ч.>

<ЛордДрек кани Вайлпекора, Хартиенобяла, Хартела, Духче1, Червей28

>

ЛордДрек: СПЕШНО Е!

>

<Хартиенобяла се присъединява към канала>

>

Хартиенобяла: За филма ли става дума?

ЛордДрек: За нещо много по-важно.

>

<Хартела се присъединява към канала>

>

Хартела: Боже, гледахте ли новините?

Хартиенобяла: За филма ли?

Хартела: Не, за онези, които са изпозастреляли карикатуристите в Париж.

>

<Червей28 се присъединява към канала>

<Вайлпекора се присъединява към канала>

>

Хартиенобяла: Да, Шарли нещо си.

ЛордДрек: Шарли Ебдо. Това трябва да направим и ние с Ледуел. Да идем там и да гръмнем нея и всички

тъпаци, дето е хванала да работят по филма, и да започнем наново.

Вайлпекора: Супер.

Червей28: Дрек, не си прави майтап с такива неща.

Хартиенобяла: Затова ли ни събра всичките? Да планираме атентат?

ЛордДрек: Не си съвсем на грешен път.

Хартиенобяла: Защо не покани Аномия или Морхаус?

ЛордДрек: За Аномия ще разбереш след секунда. За Морхаус, защото не му вярвам, че няма да изтърчи да каже на Аномия.

Хартиенобяла: Какво да каже на Аномия?

ЛордДрек: Ще видиш.

Червей28: Изнервяш ме.

ЛордДрек: Чакай да чуеш какво имам да кажа. Тогава ще се изнервиш истински.

>

<Духче1 се присъединява към канала>

>

Духче1: Прощавайте, трябваше да се преоблека.

Вайлпекора: Нали си даваш сметка, че не те виждаме.

Духче1: Ха-ха. Трябваше да си сваля спортния екип.

Вайлпекора: За какъв спорт?

Духче1: Футбол.

ЛордДрек: Добре, дръжте се сега. С Вайлпекора имахме подозрения за Аномия, затова проследихме IP адреса.

>

Хартиенобяла: Какво става, по дяволите?

Вайлпекора: Открихме други неща и направихме някои връзки, но IP адресът потвърждава коя е тя в действителност.

Духче1: Мамка му, знаех си, че е момиче!

ЛордДрек: Прав си бил. Но не кое да е момиче.

Хартела: Какво имаш предвид?

ЛордДрек: Ами ето какво. Аномия = Еди Ледуел.

>

Духче1: Няма начин, мамка му.

Червей28: ???????????

Хартиенобяла: Няма никаква логика в това!

Вайлпекора: Има. Изиграни сме. Направи ни на глупаци.

Хартела: Защо ѝ е да прави това?

ЛордДрек: Защото си играе нейната коварна игра, затова.

Духче1: Съжалявам, ама няма начин да е вярно.

ЛордДрек: Вярно е. Тя се кани „да сключи споразумение“ с Аномия да направи играта официална и да започне да взема такса за нея.

Вайлпекора: Само дето Аномия не съществува. Играта от самото начало си е била на Ледуел.

Духче1: Не го вярвам.

Хартиенобяла: Аз също. Морхаус никога не би се вързал на това.

ЛордДрек: Срещала ли си лично Морхаус?

Хартиенобяла: Не.

Вайлпекора: Не си го гледала на камерата си как мастурбира?

Хартиенобяла: Начукай си го, Вайлпекора. Просто не вярвам, че Морхаус би приел Ледуел да ни заблуждава така.

Духче1: Какво печели да се прави на Аномия и сама да се тролва?

ЛордДрек: Лесен отговор: запознайте се с Аномия и решете, че той е свестен тип, защото е загрижен да няма свръхкомерсиализация и такива ми ти глупости. Така че хайде да направим играта платена. Аномия заслужава някаква печалба. И ще накара някое сакато хлапе да изпълнява ролята на Аномия за допълнителна тръпка. А после Аномия сакатия ще разправя на феновете как, като се е запознал с нея, е разбрал колко грешно я е тълкувал – тя е велика. Блей бива изтикан от картинката и тормозен от феновете, които искат играта.

Вайлпекора: Феновете лудват по Ледуел, тя обира цялата добра реклама и печалбите.

ЛордДрек: И феновете си плащат като попове, като си мислят, че Аномия ще прибере парите. Единственият проблем: на Ледуел ще ѝ трябва изкупителна жертва да поеме вината за „хакването“ на Аномия или каквото там извинение ще измисли. А тя има и парите, и уменията да накисне някого от нас.

Червей28: Не разбирам. Тя мрази Аномия.

Вайлпекора: Всичко е било фалшиво, тъпчо. Това е нейният начин да се представи за жертва пред медиите и феновете.

ЛордДрек: Ако искате доказателство, веднага ще ви го пратя.

>

<ЛордДрек иска да ви изпрати файл>

<Натисни Alt+y да приемеш файла>

>

Червей28: Ама че е много, мамка му.

Хартела: Боже, колко време сте работили над това?

ЛордДрек: Месеци.

>

>

Хартела: Хаха.

Хартела: Когато играта беше офлайн онзи път, е било по времето, когато Ледуел беше в болницата???? Изобщо не направих връзката!

Хартиенобяла: Сигурни ли сте, че датите съвпадат?

Хартела: Господи, винаги съм си знаела, че е лъжкиня, но това е лудост.

Духче1: Как се сдобихте с нейните имейли до агента ѝ???

ЛордДрек: От дружелюбно настроен източник в агенцията, който я смята за абсолютна кучка.

Хартела: Боже мой, да! Помните ли как каза, че щяла да говори с Аномия само ако се изправел лично пред нея?

>

Вайлпекора: Да, подготвяла е почвата.

Хартела: Още тогава ми се видя сбъркано. Защо ѝ е да се среща с него, като го мрази толкова?

Вайлпекора: Именно.

ЛордДрек: Прочетете и изтритите постове в Туитър. Неведнъж се е изтървавала, като случайно е пускала туитове на Аномия от собствения си акаунт.

Хартела: Физически ми призля.

Вайлпекора: И не забравяйте как всички плюехме пред нея срещу Ледуел през цялото това време.

Червей28: И значи това е краят на играта? Не можем да играем повече, така ли?

Хартиенобяла: Не е, не ставай глупав.

Хартиенобяла: Играта си е наша, не нейна.

Хартиенобяла: Играта е нещо по-голямо от Блей/Ледуел.

Червей28: Престани да използваш истински имена , не ни е позволено ! Правило 14!

ЛордДрек: Мен ако питате, Б...трябва да е наясно колко дълбоко отива предателството ѝ.

ЛордДрек: Тя се опитва да прекара колкото него, толкова и нас.

Вайлпекора: Как да го осведомим тогава?

>

Хартела: Мога да ида да се срещна с него, ако искате.

Червей28: Не знаеш къде жевее.

Хартела: Всъщност знам. Ще приеме среща, сигурна съм.

Хартиенобяла: Нима наистина познаваш Д... Б...?

Хартела: Да. Забравих, ти се присъедини, след като го казах на другите. Бях личен асистент на Л... и Б...

Хартиенобяла: Ама какво става, мамка му?!

Хартела: Дрек, можем да отидем заедно да говорим с Д... Б...

ЛордДрек: Не мога, сладурче, съжалявам, зает съм знаеш с какво.

Червей28: С какво ?

ЛордДрек: Не ти трябва да знаеш.

Червей28: Аз ли съм единствената, дето никога не нарушава правило 14 ?

Хартела: Добре де, ще ида сама и ще му покажа досието.

ЛордДрек: Ти сериозно ли?

Хартела: Разбира се, онова, което тя върши, е отвратително.

Духче1: Хартела, ти я познаваш... Мислиш ли наистина, че е възможно да се преструва на Аномия?

Хартела: Честно ли? Да. Да работя за нея никак не беше приятно. Адски твърдоглава и неотстъпчива е, а при нея е всичко или нищо.

ЛордДрек: Сигурна ли си, че не се притесняваш да идеш сама?

Хартела: Разбира се.

ЛордДрек: Искаше ми се да мога да дойда.

Вайлпекора: Много смело от твоя страна, Хартела.

Хартела: Всичко в името на фендъма.

Вайлпекора: Добре. И помни: нито дума за това в канала на модераторите или пред Аномия и Морхаус.

Вайлпекора: Трябва да сме извънредно предпазливи.

Вайлпекора: И не се дръж различно.

Вайлпекора: Без разпити, намеци, нищо. Не забравяй, че тя ще търси изкупителна жертва.

Червей28: Мамкаму , трябва да бягам . Закъснявам за работа .

>

<Червей28 напуска канала>

>

<Хартела напуска канала>

>

>

>

ЛордДрек: Всички ли си отидоха?

Вайлпекора: Ще се пукна от смях

Вайлпекора: Ама тия са много тъпи

Вайлпекора: Кой знае обаче дали Духче1 се върза напълно.

ЛордДрек: На кого му пука какво си мисли малкото педалче?

ЛордДрек: На нас ни е нужно единствено Блей да повярва.

Вайлпекора: Така е.

ЛордДрек: Току-що нарекох оная тлъста свиня Хартела „красавице“.

Вайлпекора: Спукваш ме от смях, мизернико.

>

<Отворен е нов частен канал>

<7 януари 2015 г. 16: 25 ч.>

<ЛордДрек кани Хартела>

<Хартела се включва в канала>

>

Хартела: Здрасти! Как вървят репетициите?

ЛордДрек: Мъчно, но така е с Чехов. Чуй, ще ми направиш ли услуга, сладурче?

ЛордДрек: Не казвай на Джош откъде си взела файла.

ЛордДрек: Ако знае, че модератори от Играта на Дрек са го съставили, може да не му повярва.

>

Хартела: Добре де, откъде тогава да кажа, че съм го взела?

>

ЛордДрек: Кажи, че загрижени фенове са ти го изпратили. Достоверно звучи, ти си лидер на фендъма.

Хартела: Добре, има логика. Ще се опитам да се видя с Джош в събота.

ЛордДрек: Ти си героиня. Дръж ме в течение.

Хартела: Непременно ххх Добре, трябва да отивам на работа, ще говорим скоро ххх

>

>

ЛордДрек: Благодаря, красавице ххх

>

>

>

>

>

ЛордДрек: Но пък се съгласи да не казва откъде е взела материалите.

>

>

>

Вайлпекора: Страхотно. Дали Хартиенобяла ще каже на Морхаус?

ЛордДрек: Не и ако има капка здрав разум

ЛордДрек: Хартията гори бързо.

Вайлпекора: хахаха, ако това проработи…

>

<Хартела напуска канала>

<Лорд Дрек напуска канала>

<Частният канал е затворен>

6

На тебе съдена е слава! – Истинска подигравка!

Нима ще подслониш тръстиката от буря,

или опора на лозата ще дадеш ластари да обвива,

или на цветето жадуващо ще пуснеш капка дъжд,

или пък искрени любовни думи на някоя жена?

От славата ти няма полза!

Фелиша Хеманс, Проперция Роси

Последният петъчен следобед на януари завари Робин седнала сама зад партньорското бюро в малкия офис на агенцията на Денмарк Стрийт да убива времето с преглеждане на досието по случая с Покваряващия, преди да иде да огледа апартамент в Актън. От улицата долу долиташе много шум: мащабните строителни работи около Чаринг Крос продължаваха и до и от службата задължително се минаваше по греди, прехвърлени над изкопи покрай пневматични бургии и похотливите подвиквания на работници. И поради цялата врява Робин си даде сметка, че е влязъл евентуален клиент не от звука на отварящата се външна врата, а от звъненето на телефона върху бюрото.

Когато вдигна слушалката, чу дрезгавия баритон на Пат.

– Известие от господин Страйк. Ще бъдеш ли свободна да отскочиш до Гейтсхед тази събота?

Това беше код. След като миналата година успешно разрешиха случай отпреди много години, спечелил поредните хвалебствия за агенцията в пресата, директно от улицата бяха дошли двама евентуални клиенти с изявена ексцентричност. Първата, очевидно страдаща от душевно заболяване жена, бе умолявала Баркли, единствения детектив, присъстващ в агенцията в момента, да ѝ помогне да докаже, че правителството я следи през вентилационната решетка на апартамента ѝ в Гейтсхед. Вторият, силно татуиран мъж, който изглеждаше леко маниакален, бе започнал да заплашва Пат, когато му беше отговорила, че няма свободни детективи да вземат данните на съсед, за когото той бе убеден, че е част от терористична клетка на ИДИЛ. За щастие, Страйк бе влязъл в момента, когато мъжът бе грабнал телбода на Пат с явното намерение да го запрати насреща ѝ. Оттогава Страйк настояваше Пат да държи външната врата заключена, когато е сама в офиса, и всички се споразумяха за код, който по същество означаваше „При мен има откачалка“.

– Някой агресивен? – тихо попита Робин и затвори досието за Покваряващия.

– О, не – спокойно отговори Пат.

– Душевноболен?

– Може би мъничко.

– Мъж?

– Не.

– Помоли ли я да си тръгне?

– Да.

– Със Страйк ли настоява да говори?

– Не непременно.

– Добре, Пат. Ще поговоря с нея. Ей сега излизам там.

Робин затвори телефона, прибра папката на Покваряващия обратно в чекмеджето и тръгна към външния офис.

Млада жена с разбъркана кестенява коса, дълга до раменете, седеше на канапето срещу бюрото на Пат. Робин мигом забеляза няколко странности във външността на жената. Общо взето оставяше впечатление за неугледност, дори за нечистоплътност: носеше стари боти с отдавна износени подметки, небрежна очна линия, сякаш положена предишния ден, и толкова силно смачкана блуза, че като нищо можеше да е спала с нея. Чантата ѝ на канапето до нея обаче, освен ако не беше имитация, носеше марката „Ив Сен Лоран“ и трябва да струваше над хиляда лири, а дългото ѝ черно вълнено палто изглеждаше съвсем ново и с високо качество. Когато видя Робин, жената ахна леко и преди Робин да е успяла да каже нещо, заговори:

– Моля ви, не ме отпращайте. Умолявам ви. Трябва да говоря с вас, много е наложително. Моля ви.

Робин се поколеба, после каза:

– Добре, влезте. Пат, би ли предала на господин Страйк, че не възразявам да ида до Гейтсхед.

– Хм – усъмни се Пат. – Аз лично бих отказала.

Робин се отдръпна, за да направи път на жената да влезе във вътрешния кабинет, после само с устни изрече към Пат „двайсет минути“.

Когато Робин затвори междинната врата, забеляза, че косата на жената беше малко сплъстена отзад, сякаш не беше я ресала от дни, но пък етикетът на палтото, щръкнал от яката ѝ, съобщаваше, че е на Алегзандър Маккуин.

– Това за Гейтсхед някакъв код ли беше? – обърна се тя с лице към Робин.

– Не, разбира се – излъга Робин и ѝ се усмихна окуражаващо. – Седнете.

Самата Робин седна зад бюрото, а жената, която изглеждаше нейна връстница, се настани на стола насреща ѝ. Въпреки несресаната коса, зле положения грим и притесненото изражение тя притежаваше някаква нестандартна привлекателност. Лицето ѝ беше бледо, устата голяма и плътна, а очите ѝ имаха поразителен кехлибарен цвят. Ако се съдеше по изговора ѝ, беше родена в Лондон. Робин забеляза малка размазана татуировка на едно от кокалчетата на ръката ѝ: черно сърце, което сякаш сама си бе нарисувала с туш. Ноктите ѝ бяха изгризани до живеца, а показалецът и средният пръст бяха пожълтели. Като цяло създаваше впечатление на несретница, току-що избягала от дома на богата жена, като пътьом е задигнала палтото и чантата ѝ.

– Надали ще мога да запаля тук? – пробва се.

– Боя се, че не, при нас не се пуши...

– Няма нищо – отвърна жената. – Имам дъвка.

Тя зарови из чантата си, като първо измъкна картонена папка, пълна с листове хартия. Докато се мъчеше да извади дъвка от пакетчето, крепейки чантата на коляното си, листовете от папката се пръснаха по пода. Доколкото Робин успя да види, имаше печатен текст, смесен с ръчно написани бележки.

– По дяволите, съжалявам – задъхано промълви жената, събра набързо падналите листове и ги натика обратно в папката. След като я прибра в чантата и пъхна дъвката в устата си, тя отново седна с изправен гръб и сега изглеждаше още по-раздърпана от преди с усуканото около нея палто и стиснатата в скута чанта, сякаш бе домашен любимец, който можеше да избяга.

– Вие сте Робин Елакот, нали?

– Да – потвърди Робин.

– Надявах се да попадна на вас, знам ви от вестниците – каза жената. Робин беше изненадана. Клиентите обикновено искаха Страйк. – Казвам се Еди Ледуел. Онази жена отвън каза, че нямате възможност за нови клиенти...

– Опасявам се, че е така...

– Знаех, че сигурно сте много търсени, но... аз мога да платя – заяви тя и в гласа ѝ се долови странна нотка на изненада. – Наистина съм в състояние да си го позволя и съм... Съвсем искрено казано, отчаяна съм.

– Боя се, че сме много ангажирани – подхвана Робин. – Имаме списък с чакащи...

– Моля ви, може ли да ви кажа за какво става дума? Ще приемете ли поне това? Моля ви. И тогава, ако наистина не сте в състояние... действително да го изпълните... ще ми дадете съвет как да... или ще ме насочите към някого за помощ. Моля ви.

– Добре – каза Робин с пробудено любопитство.

– И така... чували ли сте за Мастиленочерно сърце?

– Ъъ... да – отвърна Робин учудена. Братовчедка ѝ Кейти бе гледала Мастиленочерно сърце, докато бе в отпуск по майчинство, и бе запленена от него, макар да не можеше да определи дали е забавен, или просто странен. – Дават го по Нетфликс, нали? Не съм го гледала.

– Добре, това всъщност няма значение – каза Еди. – Въпросът е, че го създадохме двамата с бившия ми приятел и може да се каже, че постигна успех или както там се определя... – Еди изрече последното с някакво особено напрежение. – Евентуално може да се направи игрален филм по него, но това е съществено само защото... Не е важно по отношение на онова, което искам да разследвате, просто искам да сте наясно, че мога да платя.

Преди Робин да е успяла да каже нещо, жената я заля с още думи.

– И така, двама фенове на анимацията ни... това беше преди няколко години, предполагам, че биха могли да бъдат наречени фенове, поне в началото... Та тези двама фенове създадоха онлайн игра, базирана на героите ни. Никой не знае кои са двамата създатели на играта. Наричат се Аномия и Морхаус. Аномия обира повечето от славата, защото има голям брой последователи онлайн. Някои твърдят, че Аномия и Морхаус са един и същ човек, но не знам дали е истина. Така или иначе, Аномия... – Тя пое дълбоко дъх. – Той... а съм сигурна, че е „той“, превърна в своя мисия да... да...

Тя внезапно се разсмя, но съвсем невесело. Звукът повече напомняше вик от болка.

– ...да направи живота ми напълно непоносим. Трови ме всекидневно, не спира. Започна се, след като с Джош дадохме интервю и бяхме попитани дали сме виждали играта на Аномия и дали я харесваме. И... това е трудно да се обясни... В анимацията има герой на име Дрек. Всъщност от сърце искам да нямаше герой на име Дрек в анимацията, но вече е твърде късно за това. И така, в нашата анимация Дрек кара другите герои да играят игра, за която постоянно измисля нови правила и краят винаги е лош за всички освен за Дрек. Неговата игра в действителност изобщо не е игра, няма логика в нея, просто това е начинът му да тормози останалите герои. Когато в интервюто бяхме попитани дали сме виждали играта на Аномия и Морхаус, аз отвърнах, че да, но че играта в нашето филмче на практика не е игра. По-скоро е метафора... Съжалявам, всичко това сигурно звучи глупаво, но така се започна, когато казах, че играта на Аномия не е същата като Играта на Дрек в анимацията. И щом интервюто се появи онлайн, Аномия буквално побесня. Започна непрестанно да ме напада. Твърдеше, че са взели всички правила за тяхната игра директно от тези на Дрек, така че откъде накъде съм приказвала как нещата не били точни? Много от феновете бяха съгласни с него и пишеха, че съм хвърляла сянка върху играта, защото била безплатна, а аз съм искала да я затворя, за да създам официална игра с Дрек и да печеля от нея. Надявах се това да отмине, но ставаше само по-зле и по-зле. Нещата ескалираха неимоверно... Аномия пусна онлайн снимка на апартамента ми. Убеди хората, че докато съм била бедна, съм работила като проститутка. Пращаше ми снимки на покойната ми майка и твърдеше, че разпространявам лъжи за смъртта ѝ. А феновете вярваха на всичко и ме нападаха за неща, които никога не съм вършила, не съм говорила, за неща, които по принцип отричам. Той обаче знае и истини за мен, а не би трябвало да ги знае. Миналата година... – подхвана Еди и Робин забеляза, че пръстите ѝ, стиснали дръжката на скъпата чанта, трепереха – ...направих опит за самоубийство.

– Много съжалявам... – понечи да се обади Робин, но Еди направи нетърпелив жест: очевидно не се стремеше да спечели съчувствие.

– Почти никой не знаеше за това, но Аномия научи още преди да се появят съобщения в новините, наясно беше дори в коя болница съм. Пусна пост в Туитър, че било нагласена работа, че съм го направила, та на феновете да им дожалее за мен. И така, миналата неделя – продължи Еди с вече треперещ глас – Джош, онзи, с когото създадохме заедно Мастиленочерно сърце... Както казах, бяхме... бяхме заедно, но скъсахме, само че още работим съвместно върху анимацията... Джош ми се обади и ми каза как се носел слух, че аз съм Аномия, че сама се нападам онлайн и измислям лъжи за себе си, за да печеля внимание и съчувствие. Попитах го кой говори това, но той не пожела да ми каже, отвърна само, че така се приказва. Искал да чуе директно от мен, че това не е истина. Попитах: „Как можа дори за секунда да помислиш, че е възможно да е истина?“.

Гласът на Еди се беше повишил до вик.

– Затворих му, но той позвъни отново, пак се скарахме... Оттогава минаха около две седмици, а той още го вярва и не мога да го убедя...

На вратата се почука.

– Да? – отвърна Робин.

– Някой да иска кафе? – През открехнатата врата Пат местеше поглед между Еди и Робин. На Робин ѝ бе ясно, че Пат е дошла да провери дали всичко е наред, след като бе чула повишения глас на Еди.

– За мен не, благодаря, Пат – отвърна Робин. – Еди?

– Аз... не, благодаря – каза Еди и Пат затвори вратата.

– Онзи ден отново говорихме с Джош – възобнови разказа си Еди и този път той заяви, че имал досие с „доказателства“ – Еди изписа кавички във въздуха, – че аз действително съм била Аномия.

– Това ли е то? – посочи Робин към чантата в скута на Еди, в която бе картонената папка.

– Не, това са само постовете на Аномия към мен. Дори не вярвам, че въпросното проклето досие, за което говори Джош, изобщо съществува. Попитах го откъде се е взело? Не пожела да ми каже. Беше друсан – поясни Еди, – много пуши трева. Отново му затворих. Прекарах целия вчерашен ден да крача напред и назад... Та какво доказателство би могъл да има, че аз съм Аномия? Това е просто нелепо!

Гласът ѝ отново се извиси и пресекна. От кехлибарените очи потекоха сълзи. Докато ги бършеше, Еди размаза очната си линия на широки сиви ивици по бузите и слепоочията си.

– Приятелят ми беше на работа и аз... чувствах се безкрайно отчаяна. А после си казах, че има само един начин да прекратя това. Трябва да докажа самоличността на Аномия. Защото мисля, че я знам. Името му е Себ Монтгомъри. Беше състудент на Джош в художествения институт. Себ ни помогна за анимацията на първите два-три епизода на Мастиленочерно сърце. Добър аниматор е, но когато навлязохме в работата, вече не ни трябваше. Знам, че му стана неприятно да отпадне тъкмо когато вече имахме толкова много последователи, и обвиняваше мен. Вярно, че никога не съм го харесвала особено, но не съм притискала Джош да се освободим от него, когато вече не ни беше полезен.

Себ и Джош още са приятели, а Джош е готов пред всеки всичко да си изпее, не притежава никакъв вид филтър, особено пък ако е пиян или надрусан, какъвто е през повечето време. Ето как Себ знае лични работи за мен, известни на Аномия. Но доказателството, че е тъкмо Себ – продължи Еди, чиито кокалчета бяха побелели от стискането на чантата, – е, че Аномия знае нещо, което съм казвала единствено на Себ. Има още един герой в анимацията...

Макар Робин да изпитваше истинско съчувствие към неканената си гостенка, погледна дискретно часовника си. Минутите течаха, а на нея ѝ предстоеше оглед на апартамент в Актън.

– ...нарича се Хартиенобяла, тя е дух и също причинява големи ядове, но не това е важното в момента. Важното е как споделих със Себ в пъб една вечер, че съм вкарала в образа на Хартиенобяла черти от бившата ми съквартирантка. Преди месец Аномия го пусна в пост в Туитър и назова съквартирантката ми. Обадих се на Себ и го попитах на кого е приказвал за Хартиенобяла и Ширийс. Той се престори, че не си спомня да съм му говорила за това. Лъжеше. Знам, че Себ е Аномия, знам го и трябва да го докажа. Преди шест месеца – настойчиво продължи Еди, когато Робин отново отвори уста да я прекъсне – самата аз се включих в играта, за да я разгледам отвътре. Наистина изглежда красива, който я е създал, безспорно е талантлив, но не е добра като истинска игра – по-скоро е анимиран чатрум. Доколкото виждам, много фенове влизат там просто за да ме оплюват. Опитах се да подпитам останалите играчи кой е Аномия и дали знаят нещо за него. Някой трябва да му е казал, че задавам твърде много въпроси, защото ми бе забранен достъпът. Миналата нощ почти не спах. Събудих се тази сутрин и си казах, че трябва да направя нещо по въпроса, защото не мога да продължавам така. Нужен ми е професионален разследващ и затова...

– Еди – заговори Робин, когато най-сетне успя да я прекъсне. – Отлично разбирам защо искаш да разбереш кой е Аномия и ти съчувствам, но...

– Моля ви – промълви Еди, която сякаш се смали в обемното си палто при тона на Робин. – Моля ви, помогнете ми. На този етап съм съгласна да платя колкото поискате.

– Не сме специализирани в работата, която ще е нужна в случая – довърши Робин и беше напълно искрена. – Трябва ти експерт в киберразследвания, а ние никога не сме правили това. И нямаме...

– Не можете да си представите какво е да се чудя кой ме мрази до такава степен. Начинът, по който говори... Харесва Джош, но мен ме мрази. Според мен се възприема като истинския... не знам... вярва, че той трябва да притежава пълен контрол над Мастиленочерно сърце, да определя сюжетните линии, да се договаря с филмовата компания, да одобрява кастинга на озвучаващите актьори... Ето така се държи, сякаш е редно той да командва, а аз съм само някаква пречка, някакъв причиняващ неудобство паразит, дето случайно се е лепнал към любимата му творба.

– Чуй ме – кротко ѝ заговори Робин. – Ще ти дам имената на две други агенции, които биха могли да са от помощ, защото не мисля, че сме подходящите за теб.

Робин записа имената и подаде листчето на Еди.

– Благодаря – отрони Еди с изтънял глас, а бележката потрепваше в ръката ѝ, докато четеше имената на агенциите, предложени ѝ от Робин. – Аз... искаше ми се да сте вие... но след като не можете...

Тя пъхна хартийката в чантата си и Робин едва се въздържа да не я предупреди да не я губи, което изглеждаше твърде вероятно. Като забеляза, че Робин гледа чантата, Еди леко я повдигна от скута си.

– Имам я само от месец – каза и я обърна да покаже няколко мастилени петна върху тъмночервената кожа. – Химикалката ми протече. Никак не ме бива да си пазя вещите в добро състояние. Купих я, защото си казах, че го заслужавам, след като постигнахме успех... Ха-ха – изрече с горчивина, – голям успех, няма що.

Изправи се, стиснала чантата си, и Робин също стана. Острата светлина в офиса подчертаваше бледността на Еди и когато Робин се приближи към нея, за да отвори вратата, видя, че онова, което бе помислила за нечистотия по врата ѝ, всъщност бе синина.

– Какво ти е на шията?

– Моля? – попита Еди.

– Шията ти – посочи Робин. – Насинена е.

– О...

Еди вдигна ръка към синината.

– Нищо не е. Несръчна съм, както вече забелязахте.

Пат се извърна, когато Еди влезе във външния офис.

– Има ли тоалетна, която мога да използвам? – попита Еди със задавен глас.

– На площадката пред външната врата – каза Робин.

– Ясно. Ами... довиждане тогава.

Стъклената врата се отвори и затвори и Еди Ледуел изчезна.

7

Не спира тя да бяга, но все по-устремно

я гонят гладни хрътки

и не по-малко бързи са от тях ловците,

които я преследват...

Ейми Леви, Бягане до смърт

– За какво беше всичко това? – поинтересува се Пат.

– Искаше да узнаем кой я преследва онлайн – отвърна Робин.

Макар да беше истина, че нямаха възможности за нов клиент и че агенцията не специализираше в киберразследвания, на Робин ѝ се искаше да бе могла да поеме случая на Еди Ледуел. Колкото по-успешна ставаше агенцията, толкова повече нарастваше процентът на нелицеприятни индивиди, които гравитираха към нея. Разбира се, онези, които искаха да докажат изневяра или измама, се намираха по дефиниция под напрежение, но някои от последните им клиенти, най-яркият пример сред които беше милиардерът от Саут Одли Стрийт, проявяваха склонност да третират Робин като слугиня, а искрено произнесеното „Надявах се на вас“ от Еди Ледуел трогна Робин. През стъклената врата долетя шумът от промиваната тоалетна на площадката и Робин видя тъмната сянка от черното палто на Еди покрай вратата, а после стъпките ѝ прозвучаха надолу по металните стъпала.

– Отказа ли ѝ? – изграчи Пат, след като дръпна продължително от електронната си цигара.

– Наложи се – отвърна Робин и отиде към кухненския бокс. Имаше тъкмо време за чаша чай, преди да се отправи към Актън.

– Хубаво – одобри Пат и се върна към чаткането по клавиатурата. – Не ми беше по вкуса.

– Защо? – попита Робин и се обърна да погледне секретарката.

– Избива я на драматизъм, ако питаш мен. А и косата ѝ има нужда от добро разресване.

Робин вече бе свикнала с безкомпромисните преценки на Пат, ръководени предимно от външния вид на хората, а понякога и от беглата им прилика с нейни познати, така че не си направи труда да ѝ противоречи.

– Искаш ли чай? – попита, когато водата в чайника завря.

– С удоволствие, благодаря – отвърна Пат, размахвайки електронната цигара, без да спира да пише на клавиатурата.

Робин приготви по чаша за двете им, после се върна във вътрешния кабинет, затвори вратата и отново се настани на партньорското бюро. След като се взира разсеяно в досието на Покваряващия в продължение на няколко секунди, бутна го настрани, включи компютъра и написа в търсачката на Гугъл „мастиленочерно сърце анимация“.

Независима анимация привлича култ от последователи... забележителен успех... От Ютюб до Холивуд: ще се радва ли Мастиленочерно сърце на благоволението на големия екран?

Робин отвори Ютюб, намери първи епизод на анимацията и го пусна.

Прозвучаха далечни звуци на пиано над облаци анимирана мъгла, която бавно се разсея, и изникнаха надгробни плочи под лунна светлина. Между каменни ангели, обрасли с бръшлян, се появи прозрачна женска фигура, перленобяла, застанала сама сред гробовете.

– Тъжна съм, о, колко съм тъжна – въздъхна женският дух и макар лицето ѝ да бе семпло изрисувано, бе странно колко зловеща изглеждаше леката ѝ усмивка.

Обърна се и се понесе през гробовете, след което се разтопи в мрака. На преден план от земята с неприятно пльокване изникна нещо лъскаво и тъмно. Обърна се към зрителя и Робин видя, че е катраненочерно човешко сърце с усмихнато невинно лице, напълно несъответстващо на иначе гротескния му вид. Робин смътно регистрира как стъклената врата отвън отново се отвори, когато сърцето размаха прекъсната артерия и изрече с жизнерадостния тембър на водещ детско телевизионно предаване:

– Здрасти! Аз съм Харти. Живея тук, в гробището Хайгейт, с приятелите ми. Сигурно се чудите защо не съм се разложил...

На междинната врата се почука и влезе Мидж, без да изчака отговор.

– Ами защото съм зъл, затова!

– О, прощавай, мислех, че си в почивка този следобед. Трябва ми...

Млъкна с притеснено изражение и заобиколи зад Робин да погледне към екрана, където сега Харти подскачаше между гробовете и представяше разни герои, изпълзели от земята, за да се присъединят към него.

– Май се шегуваш с мен – възкликна Мидж скандализирана. – И ти ли?

Робин заглуши звука на анимацията.

– Какво и аз ли?

– Бившата ми беше луднала по тази проклета анимация. Пълен боклук е. Плод на разбъркан мозък.

– Не бях я гледала до днес – поясни Робин. – Съавторката ѝ току-що беше тук, искаше да поемем случая ѝ.

– Да не би... как се казваше... Ледуел?

– Да. – Робин бе учудена, че Мидж мигом се сети за името.

Разчела правилно изражението ѝ, Мидж каза:

– Бет я мразеше.

– Наистина ли? Защо?

– Нямам представа – отвърна. – Феновете ѝ не са наред. „Играй играта бе!“ – изрече с писклив глас.

– Какво? – попита със смях Робин.

– Това им е една от дежурните фрази в анимацията. Бет винаги я използваше, като не исках да направя нещо. „Играй играта бе!“. Пълна нелепост. И в онлайн играта участваше.

– Онази, създадена от Аномия? – с интерес попита Робин.

– Не знам от кого е създадена. Абсолютни детинщини – отсече Мидж и вдигна от бюрото папката за Покваряващия. – Ще възразиш ли да я взема? Имам да добавя някои бележки.

– Вземи я.

Когато Мидж излезе от стаята, мобилният телефон на Робин зазвъня. Беше Страйк. Тя натисна заглушената анимация на пауза.

– Здравей.

– Здравей – отвърна Страйк, който бе някъде на шумно място. Тя чу трафик на превозни средства. – Прощавай, знам, че ти е почивният следобед...

– Няма проблем – увери го Робин. – Още съм в офиса. Имам оглед на апартамент в Актън в шест следобед, нямаше смисъл да се прибирам у дома.

– А, добре – каза Страйк. – Дали ще имаш нещо против да си разменим задачите утре? По-удобно ще ми е да поема Слоун Скуеър, отколкото Камдън.

– Не възразявам – отговори Робин. На екрана пред нея черното сърце бе замръзнало, сочейки към тъмния вход на мавзолей.

– Благодаря, признателен съм ти – каза Страйк. – Всичко наред ли е? – добави, защото долови особена нотка в тона на Робин.

– Да, напълно, само дето имахме „Гейтсхед“ преди малко. Е, поне според Пат беше „Гейтсхед“. А тя всъщност не беше такава. Да си чувал за Мастиленочерно сърце?

– Не. Какво е това, пъб ли?

– Анимация – отвърна Робин и отново пусна филмчето. Звукът все така остана заглушен: Харти отстъпи страхливо от фигура, появила се бавно от входа на гробницата. Беше голяма, прегърбена, с черно наметало и лице с преувеличено клюнест нос. – Едната съавторка иска да разследваме фен, който я притеснява онлайн.

– Ха – рече Страйк. – Ти какво ѝ каза?

– Че сме претоварени, но Патерсън и Маккейб се занимават с киберразследвания.

– Хм. Не ми е драго да осигурявам работа на Патерсън.

– Исках да ѝ помогна – с леко оправдаващ се тон отвърна Робин. – Беше силно разстроена.

– Разбирам те – прие Страйк. – Е, благодаря ти за размяната, задължен съм ти.

След като Страйк затвори, Робин пусна звука на филмчето. Погледа го още минута-две, но не успя да схване особен смисъл. Може би бе пропуснала възлови моменти, докато беше с изключен звук, но общо взето трябваше да се съгласи с Мидж: като се изключеше красивата анимация, създаваше впечатление за мрачните фантазии на някой дрогиран.

Канеше се да изключи компютъра, когато Пат почука и влезе в кабинета.

– Това беше в банята – съобщи и размаха картонената папка. – Трябва да я е оставило онова мърляво момиче. Беше върху казанчето.

– О – промърмори Робин и я взе. – Добре... тя сигурно ще се върне за нея. Ако ли не, трябва да намерим адрес да ѝ я пратим. Би ли погледнала набързо да провериш дали има агент, който я представлява? Името ѝ е Еди Ледуел.

Пат изсумтя, за да покаже, че симпатията ѝ към Еди Ледуел никак не се е увеличила, след като отгоре на всичко си беше забравила папката, и излезе.

Робин изчака вратата да се затвори, преди да отвори папката. Еди бе изпринтирала много от постванията на Аномия в „Туитър“ и бе нахвърляла бележки под тях с отличаващ се с размах почерк.

Аномия имаше повече от петдесет хиляди последователи в „Туитър“. Тя започна да прехвърля отделните поствания, които вече не бяха подредени по дати, след като се бяха изсипали на пода.

Аномия @АномияГейммастър

Тия, дето се връзват на сълзливите истории на Ламята Ледуел за бедност, трябва да знаят, че богатият ѝ чичо на два пъти ѝ е изсипал куп пари преди време.#Еди Ледуел Лъжкинята

16: 21 ч. 22 септември 2011 г.

Еди беше написала под поста: Аномия ме нарича или Ламята Ледуел, защото страдах от булимия, но съм вече излекувана, и защото очевидно държа на парите, или Еди Ледуел Лъжкинята, защото според него постоянно лъжа за миналото си и за своето вдъхновение. Вярно е, че моят чичо ми даде пари. 200 лири първия път и 500 лири втория път. Втория път бях бездомна. Даде ми пари и ми каза, че не може да направи нищо повече за мен. Джош го знае и като нищо може да го е казал на Себ.

Робин отгърна на другата страница.

Аномия @АномияГейммастър

Ламята Ледуел тайно се хили, задето е създала суперкучката

Хартиенобяла по образа на чернокожата си бивша съквартирантка на име Ширийс Съмърс. Продължавай да копаеш дъното, Ламя.

3: 45 ч. 24 януари 2015 г.

Казах на Себ, че съм заимствала детайли от Ширийс, когато създавахме образа на духа Хартиенобяла, но пред никого друг не съм споменавала откъде ми дойде вдъхновението.

Робин погледна следващия пост.

Аномия @АномияГейммастър

Интересна новина, фендъм. #Ламята Ледуел може и да презира

НАШАТА игра, но се оказа, че била специалистка в една друга игра.

Макс Р @мрегер5

Не че се гордея с това, но платих на @ЕдЛед

за свирка през 2002 г.

16: 21 ч. 13 април 2012 г.

Това – написала бе Еди – е един от любимите му похвати. Кара други хейтъри, негови приятели, да му вършат мръсната работа и препраща постовете им, та да не бъде докладван, че той пише тези гадости.

Робин взе друга страница.

Аномия @АномияГейммастър

Чух, че Еди Ледуел „направила опит за самоубийство“.

Няма коментар от агента ѝ. Някой да има повече информация?

22: 59 ч. 24 май 2014 г.

Аномия @АномияГейммастър

От източник научих, че тя е в болницата „Кенсингтън“.

Предполага се, че е взела свръхдоза.

23: 26 ч. 24 май 2014 г.

Под това Еди беше написала: Аномия е узнал за случилото се след броени часове. Мислех, че единствено Джош знае.

Аномия @АномияГейммастър

Хммммм...

Джони Б @джбалдуин

Отговор на @АномияГейммастър

Ами това е странно, тъй като сестра ми

работи в тази болница и я видяла как влиза

самостостоятелно и се смеела.

0: 16 ч. 25 май 2014 г.

Глупости. Не влязох сама в болницата. Не си спомням как съм се озовала там, бях в безсъзнание. Този Джони е поредният му лакей, дето му подава лъжи.

Аномия @АномияГейммастър

?

Сали Ан Джоунс @САДЖ345

Отговор на @АномияГейммастър

Не че се правя на интересна, но в тази

болница извършват много козметични

процедури. Все пак трябваше да има

официално изявление, ако беше взела

свръхдоза, нали?

1: 09 ч. 25 май 2014 г.

Акаунтът на въпросната Сали Ан е създаден същата вечер и няма повече никакви включвания от нея. Оттогава всички приказват как съм си коригирала носа.

Под това имаше няколко реакции на новината за направения от Ледуел опит за самоубийство.

Макс Р@мрегер5

Отговор на @АномияГейммастър

Врели-некипели. Отишла е да си оправи

грамадния нос#Носгейт

Последовател на Лепин@ПоследователнаЛепин

Отговор на @АномияГейммастър

Някой не живее ли близо до болницата? Лесно ще е да бъде снимана на излизане от Носгейт.

Алджърнън Гизард@Гизард_Aл

Отговор на @АномияГейммастър

смърт заради неуспешна корекция на носа ще е адска веселба

ДрексълМоетоДуховноЖивотно@играйигратанаДрек

Отговор на @ Гизард_Aл и @ПоследователнаЛепин

@АномияГейммастър

Зозо@мастиленосърце28

Отговор на @АномияГейммастър

Стига се подиграва на това. Ами ако е истина?

Лора Мей @Мей_Флауър*

Отговор на @АномияГейммастър

Ако наистина се е опитала да се самоубие, това, което правиш,

е нередно.

Анди Реди @идеридна

Отговор на @Мей_Флауър*@АномияГейммастър

Ако наистина го е направила, щеше да има изявление.

#тролванезасъчувствие

Робин погледна часовника си: беше време да тръгва, ако искаше да види апартамента в Актън. Затвори папката и я изнесе отвън заедно с празната си чаша. Мидж седеше на канапето и нанасяше бележките си в досието на Покваряващия.

– Имаш ли планове за тази вечер? – попита Пат, когато Робин свали палтото си от закачалката до вратата.

– Ще ходя на оглед на апартамент в Актън. Силно се надявам да е по-добър от последния, който видях. По целия таван на банята имаше плесен, а мивката беше почти излязла от стената. Брокерът каза, че поправките били за сметка на наемателя.

– Апартаментите под наем в Лондон са пълна скръб – отсече Мидж, без да вдига поглед. – Живея практически в кутийка.

Робин се сбогува с двете жени и си тръгна. Долу на Денмарк Стрийт беше студено. Докато вървеше към станцията на метрото, хвана се, че оглежда минувачите, за да зърне Еди Ледуел, която вече трябваше да е забелязала, че е забравила папката си, но нямаше следа от нея.

Почти бе настъпил пиковият час. Нещо неопределено глождеше Робин. Стигна до върха на ескалатора, когато осъзна, че нямаше нищо общо с Еди Ледуел и нейната анимация.

По график Страйк не трябваше да работи тази вечер. Къде ли щеше да нощува, че да му е по-удобно да поеме наблюдението над Шавливи пръсти на Слоун Скуеър, вместо да стои пред училището на Дългокраката в Камдън?

8

Тя бе сърцата и безстрашна

Не беше лоша по душа,

но имаше хаплив език,

умееше да те ужили.

Кристина Росети, Джеси Камерън

Входът към „Найтджар“, модния напоследък бар, към който Страйк се бе отправил тази вечер, не беше лесен за откриване. Отначало отмина дискретната дървена врата на Сити Роуд, така че му се наложи да се върне. Когато позвъни и съобщи името си, беше пуснат да влезе и заслиза надолу към слабоосветен сутеренен бар с интериор от тъмно дърво и видими тухли.

Това щеше да е шестата среща на Страйк с Мадлин Кърсън-Майлс. Всяка от предишните им вечери заедно бе започвала в различен бар или ресторант, избран от Мадлин, и бе завършвала в къщата ѝ в Пимлико, споделяна със сина ѝ Хенри, когото бе родила на деветнайсетгодишна възраст. При забременяването ѝ бащата на Хенри също бил на деветнайсет и така и не се бяха оженили. Той бе станал успял интериорен дизайнер и Страйк бе изненадан от добрите отношения помежду им.

След раздялата с бащата на Хенри Мадлин имаше брак и развод с актьор, който я оставил заради партньорката си в своя пръв филм. Страйк очевидно бе много различен от мъжете от артистичния свят, с които Мадлин бе имала връзки преди него, но за щастие на детектива, на нея май ѝ харесваше контрастът. Колкото до шестнайсетгодишния Хенри, той бе едносричен и на границата да е нелюбезен, когато се видеха в дома на Мадлин. Страйк не му се обиждаше. Спомняше си собственото си отношение към мъжете, които майка му водеше у дома.

Детективът на драго сърце оставяше новата си приятелка да избира местата за срещите им; работата тъй дълго бе доминирала живота му, че той слабо познаваше добрите заведения в Лондон. Няколко от предишните му любовници, включително бившата му годеница Шарлот, все бяха недоволни от местата, на които можеше да си позволи да ги води, но вече разполагаше с достатъчно пари, та да не му се налага да се тревожи за ресторантските сметки. Ако недоволстваше от нещо, то бе, че Мадлин понякога забравяше как мъж с неговите размери не може да се задоволи с мезета по баровете след дълъг работен ден. Ето защо предвидливо беше изял един Биг Мак с голяма порция пържени картофки, преди да се отправи към „Найтджар“, където тя му бе обещала добър алкохол и жива музика.

Отведен бе до маса за двама и седна да чака. Обикновено Мадлин закъсняваше поне с половин час. Имаше успешен бизнес с основен магазин на Бонд Стрийт, където продаваше и даваше под наем бижута на прочути клиенти, включително кинозвезди и кралски особи. Страйк вече бе привикнал Мадлин да пристига превъзбудена и да бъбри трескаво за най-новия проблем в работата си, докато след няколко поети глътки алкохол се отпуснеше. Беше се издигнала от нулата и той харесваше нейната отдаденост на работата, страстта ѝ към притежавания бизнес и проницателните наблюдения върху хора, които я подценяваха заради изговора и произхода ѝ. Също така беше красива и винаги ентусиазирана за секс с него, а след дългия период на самоналожено въздържание и при опасния момент с Робин пред „Риц“ този балсам за егото му идваше тъкмо навреме. Макар да не бе споделял с никого от приятелите си, че се среща с Мадлин, опитваше се, както го формулираше пред себе си, „да даде шанс на ситуацията“.

– Ще изчакам, благодаря – каза на келнерката, която дойде да вземе поръчката му и прекара следващите двайсет минути да преглежда менюто с питиета, което бе забележително с дължината си и с екстравагантния си асортимент. На съседната маса тъкмо бяха сервирали на двойката коктейли с нещо като захарен памук по ръба на чашите. Страйк повече би се зарадвал на халба бира „Дум Бар“.

– Миличък, страшно съжалявам, че пак закъснях – най-сетне прозвуча задъханият глас на Мадлин.

Носеше велурена минирокля и ботуши и като при всичките им излизания заедно изглеждаше великолепно. Седна на стола до него, прегърна го през врата и го придърпа за целувка по устата, после каза:

– Имах среща с адвокати... Боже, силно ми е нужно питие. Разглеждаха снимки и накрая се съгласиха как онези мръсници от „Елдорадо“ наистина са ми откраднали модела. Час и половина ми обясняваха колко било трудно да се докаже, сякаш вече не го знам. Ясни са ми номерата им, като ми кажат едно и също нещо по десет различни начина, в това време часовникът си тиктака, а те таксуват на час... Още не съм разгледала, елате след малко – тросна се на появилата се отново сервитьорка. Момичето се оттегли. Мадлин взе менюто за коктейли от Страйк.

– Ти какво ще пиеш? Аз имам нужда от нещо силно. Какво ще кажеш за заведението? Шик е, нали? Какво да пия? Водка... да, ще взема пунш „Орка“. Къде се дяна това момиче?

– Ти току-що я разкара – припомни Страйк.

– По дяволите, груба ли бях? Наистина ли? Имах ужасен следобед. Имаме нов охранител, ужасно се престарава. Днес за малко не попречил на Лусинда Ричардсън да влезе в магазина. Май ще трябва да му приготвя листче-пищов кой кой е. О, ето я и нея. – Мадлин отправи сияйна усмивка към сервитьорката, която се върна леко намусена. – Може ли за мен пунш „Орка“?

– И „Торонто“, моля – добави Страйк. На него момичето му се усмихна, преди да си тръгне.

– А как беше твоят ден? – обърна се Мадлин към Страйк, но преди той да е успял да каже нещо, тя плъзна ръка под масата върху бедрото му. – Миличък, трябва да те попитам нещо и малко се притеснявам. Най-добре да те попитам сега, че да ни се махне от главите.

– Очаквах го – заяви сериозно Страйк. – Не, отказвам да ти бъда модел.

Мадлин прихна в кратък смях.

– А би бил фантастичен. Страхотна реклама би ми направил. Бих ти сложила диадема... Не, все пак, странно, че го каза, защото... Виж, вече се говори за това, но се тревожа как ще го посрещнеш ти. Става дума за Шарлот Камбъл.

– Какво за нея? – попита Страйк, като се погрижи да запази тона си безгрижен.

При положение че Мадлин бе вечеряла с доведения брат на Шарлот, когато я срещна за пръв път, не бе учуден, че Мадлин знаеше доста много за дългата им и сложна връзка с Шарлот. Той обаче се бе погрижил да се ориентира за степента ѝ на близост с бившата му годеница, преди да пристъпи към втора среща, и бе доволен да научи, че познанството им беше бегло и опираше до бижута под наем и срещи по партита, на които клиентите на Мадлин редовно присъстваха.

– Миналата година тя прие да бъде един от моделите за новата ми колекция – каза Мадлин и наблюдаваше изпитателно Страйк за реакцията му. – Беше ми някак неудобно да ти го кажа... бяха четири с Алис де Блок, Шивон Викъри и Констанс Картрайт...

Никое от тези имена не говореше нищо на Страйк и Мадлин го схвана от изражението му.

– Е, те всичките са малко нещо... Алис е моделът, който бе заловен в кражба от магазин, Шивон имаше връзка с Еван Дъфийлд, докато още беше женен... Колекцията се наричаше „Небезизвестните“, така че исках да използвам жени... сещаш се, които се бяха появявали в клюкарските рубрики, да го кажем така. Щях да използвам Джиджи Казеноув – добави Мадлин и лицето ѝ помръкна. – Онова нещастно момиче, което...

– Което се обеси в деня преди Нова година, да – кимна Страйк. По-късно беше прочел за тази история. Двайсет и три годишната поп певица не бе изпълнявала музика, която Страйк би слушал по желание, а огромните очи на слабото лице му създадоха впечатление за уплашена сърна. В продължение на шест месеца преди смъртта си била говорител на благотворителна организация, посветена на опазване на околната среда.

– Същата. Бе преминала през истинска медийна буря, която се оказа неоснована на нищо, тъй че според мен щеше да е шамар към хората, които я бяха преследвали, но... Е, така или иначе, Шарлот се съгласи да участва като модел и трябва да започнем снимките идната седмица. Но ако не искаш да го правя, може да отменим участието ѝ...

– Не ставай глупава – каза Страйк. – Става дума за бизнеса ти. Не ме притеснява това. Нямам нищо общо.

Не беше възхитен от новината, но не бе и изненадан. През годините, откакто я познаваше, Шарлот бе поработвала като модел, включително за „Вог“ и „Татлър“, ей така, по прищявка, защото нямаше истинска нужда от заплащането.

– Наистина ли? Искрено ли го казваш? Защото тя наистина ще се впише чудесно, четирите създават особен тип хармония. За Шарлот съм предвидила нашийник с нешлифовани диаманти.

– Нашийник? – повтори Страйк и асоциацията му беше с кучета.

– Така наричаме масивните колиета, обхващащи врата – засмя се Мадлин и се наведе към него за още една целувка. – Много ми харесва, че си безразличен към бижутерията. Действа ми освежаващо.

– Нима повечето мъже се вълнуват от бижута?

– Ще се учудиш колко много. Често проявяват интерес към дизайна, към цената на камъните или пък изказват мнения, писнало ми е от мъже, налагащи мненията си. А може би по-скоро ми е писнало от юристи. Ама къде се загуби това момиче? Умирам за питие...

Както и Страйк бе очаквал, като преполови чашата си с пунш „Орка“, Мадлин започна да кротва. На малката сцена излезе джазов квартет. Ръката ѝ лежеше върху бедрото му, докато си крещяха коментари един на друг.

– Ти всъщност отговори ли ми как мина твоят ден? – попита Мадлин, когато пристигнаха вторите им питиета.

– Не – каза Страйк. – Но мина нормално.

На Мадлин ѝ причиняваше известно объркване това, че той никога не споделяше с нея подробности за случаите си. Имаха си своя частна шега как Страйк разследва кмета на Лондон и той би могъл да ѝ опише въображаемо престъпление, в което е заловил Борис Джонсън, само че не му се щеше да насилва дробовете си предвид шумното изпълнение на саксофониста в момента. Когато най-сетне музикантите спряха за почивка и аплодисментите отшумяха, Страйк попита:

– Да си чувала някога за Мастиленочерно сърце?

– За кое? О, почакай, за онази чудата анимация ли говориш?

– Да. Знаеш ли я?

– Всъщност не, но Хенри я гледаше известно време – отвърна тя. – Има един герой на име Дрек или Дрег, нали?

– Не знам – вдигна рамене Страйк. – Днес за пръв път чух това заглавие.

– Да, Хенри харесваше Дрег. Но не уволниха ли онзи, който го дублираше? Помня как Хенри го обсъждаше с приятелите си. После изгуби интерес към анимацията. Не обръщам особено внимание на онова, което върви в Ютюб. Не е там мястото за продажба на бижута.

– А къде се продават най-добре?

– В Инстаграм – без колебание отсече Мадлин. – Не си ли виждал страницата ми в Инстаграм? Боже мой, и това ми било гадже!

Тя извади айфона от чантата си, за да му я покаже, като нетърпеливо потропваше с крак, защото Wi-Fi беше бавна.

– Ето – каза и му го поднесе.

Той бавно премина през снимките на различни красиви жени, носещи бижутата на Мадлин, смесени с арт изгледи от Лондон и немалко селфита на Мадлин, окичена със свои модели обици или колиета.

– Трябва да си направим селфи сега и ще го пусна в мрежата – каза тя, като взе айфона си от него и превключи на камера. – Имаме страхотен фон.

– Частните детективи не се появяват в Инстаграм – осведоми я Страйк и инстинктивно вдигна косматата си ръка, за да блокира обектива.

– Така ли? – изненада се тя. – Да, има логика. Жалко. И двамата изглеждаме секси тази вечер.

Тя пъхна телефона обратно в чантата си.

– Можеш да пуснеш моя снимка онлайн, когато ме накиприш с диадемата – подхвърли Страйк и тя се изкиска.

– Искаш ли още едно питие, или... – Тя се наведе към него и топлият ѝ дъх облъхна ухото му. – Или да идем у дома.

– У вас – отвърна Страйк и пресуши чашата си. – Утре рано трябва да съм на Слоун Скуеър.

– Тъй ли? Какво ще прави Борис на Слоун Скуеър?

– Ще задига джанти, ще обира бабички... обичайното – подхвърли Страйк. – Но е хитър негодник и още не съм го спипал в действие.

Мадлин се разсмя, а Страйк вдигна ръка като знак, че иска сметката.

9

Тост в чест на бледоликата кралица!

Носи се смях, напрегнат и опасен,

сподавен шум като от мъртъвци в гробовете им.

Джийн Инджелоу, Сънят на Сигизмунд

Чатове между седем от осемте модератори

в Играта на Дрек

.

<Канал на модераторите>

<12 февруари 2015 г. 9: 22 ч.>

>

>

>

>

Аномия: Днес е тихо.

>

>

Вайлпекора: Да, през последните две седмици цифрите намаляха.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

<Отворен е нов частен канал>

<12 февруари 2015 г. 09: 24 ч.>

>

<Хартела кани ЛордДрек, Вайлпекора, Духче1, Червей28 и Хартиенобяла>

>

Хартела: Хора?

>

<Вайлпекора се присъединява към канала>

<ЛордДрек се присъединява към канала>

>

>

Аномия: Защо е това изобилие от модераторска намеса?

>

Вайлпекора: Не знам.

>

>

>

>

Аномия: Ще взема да го махна това копеле Харти292, ако продължава така.

>

Вайлпекора: Какво прави?

Аномия: Нарушава правило 14. Опитва се да узнае възрастта на момичетата и къде се намират. Простак.

>

>

>

>

>

Аномия: А не, до гуша ми дойде. Банвам го.

Вайлпекора: Ако продължаваш да банваш този и онзи, няма да помогнеш на цифрите.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

<Червей28 се присъединява към канала>

>

Червей28: Чували ли сте Джош ?

>

Хартела: Да изчакаме останалите.

>

>

>

<Хартиенобяла се присъединява към канала>

<Духче1 се присъединява към канала>

>

>

Духче1: Какво става?

Хартела: Току-що Джош ми прати съобщение. Двамата с Ледуел ще се срещнат лице в лице днес следобед. Тя все още отрича, така че той ще ѝ покаже досието.

Духче1: Еха!

Червей28: хаха

Вайлпекора: Жестоко, мамка му!

>

ЛордДрек: Сега вече няма да как да се измъкне от това с глупостите си..

>

Хартиенобяла: Къде е срещата им?

Хартела: Това не мога да го кажа, съжалявам.

Хартиенобяла: Защото не знаеш или...?

Хартела: Защото Джош ми се довери, че няма да го кажа.

Червей28: Ще има ли давокат ?

>

Вайлпекора: Какво по дяволите е давокат?

>

>

>

>

>

>

Аномия: Трябва да бъда на едно място след малко. Ще ме покриеш ли?

>

>

>

>

Вайлпекора: Съжалявам, пич, имам среща по работа.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

ЛордДрек: ха ха ха

Духче1: Върви на майната си, тя има дислексия.

Хартела: Не, Червей, ще бъдат само двамата.

Вайлпекора: Тя е в гадно настроение в модераторския канал, защото цифрите спадат напоследък. Чакайте само да види досието.

Хартиенобяла: Защо не можеш да ни кажеш къде ще се видят?

Хартела: Току-що обясних, Джош не иска да съобщавам на никого.

Хартела: Очевидно не иска да бъдат прекъсвани от ловци на автографи.

Хартиенобяла: За бога, аз няма да искам аСвтограф, на много километри от Лондон съм, просто се чудех.

Хартиенобяла: Макар че е съвсем очевидно къде ще се срещнат.

Хартела: Хартиенобяла, говоря сериозно, ако там се появят фенове, Джош никога повече няма да ми има доверие.

>

>

>

>

Вайлпекора: Може ли някой от вас да дойде да ми помага в модераторството?

Духче1: Не мога, в момента се крия в тоалетната.

Вайлпекора: Пак ли хомозабавления?

Духче1: Ха-ха.

>

>

>

>

Аномия: Ами Морхаус?

Вайлпекора: Не е на линия днес.

>

>

>

>

>

>

Аномия: Имам да свърша нещо. Връщам се след малко.

>

<Аномия напуска канала>

>

Хартиенобяла: Току-що казах, че и да исках, няма как. Далеч съм.

Хартела: Джош ми има доверие, ясно?

Хартиенобяла: По дяволите, Хартела, разбрахме. Джош Блей има твоя телефонен номер. Стегни се.

Хартиенобяла: изчезвам

>

<Хартиенобяла напуска канала>

>

Хартела: Какъв ѝ е проблемът на тази?

Духче1: Свикнала беше тя да е любимката на Аномия и Морхаус. Не ѝ харесва ти да обираш вниманието вместо нея.

ЛордДрек: За Морхаус знаех, че я харесва, но и Аномия ли?

Духче1: Не знам със сигурност, но той оставя повече да ѝ се разминава, отколкото на всеки друг. Не сте ли го забелязали?

Вайлпекора: Познайте кой каза току-що на модераторския канал, че трябва да отскочи донякъде. Изчезна, сякаш има да върши важна работа.

Хартела: Ами ето ви на. Не че имахме нужда от ново доказателство.

>

>

ЛордДрек: Ще се опита да не изглежда такова плашило, каквото си е, за срещата с него.

Хартела: Мили боже.

ЛордДрек: Единствена ти би могла да го направиш, Хартела.

Хартела: Изчервявам се.

ЛордДрек: Блей би трябвало да иде въоръжен на срещата. Започвам да си мисля, че тя е психопат.

Вайлпекора: Може ли някой от вас да дойде да ми помогне в модераторския канал?

Духче1: Аз.

>

>

Хартела: Боже мой, когато това се разчуе, фендъмът ще гръмне.

ЛордДрек: Самата истина. Дж.Б. ще ти каже ли как е минало?

Хартела: Да, обеща да ми каже.

ЛордДрек: Мамка му, все едно е Коледа

10

Пръстта изровена е по пътя на веселието...

Фелиша Хеманс, Празничната къща

Следващото събрание на целия екип на агенцията се проведе в офиса във втория петък на февруари. Беше мрачен и дъждовен лондонски ден. Стъклата на прозорците бяха блъскани от силни струи, а изкуственото осветление вътре караше всички освен Дев да изглеждат болнаво бледи.

– Така – каза Страйк, след като бяха отхвърлили някои нерешени въпроси и административни уточнения, – минаваме към случая с Покваряващия. Както знаете, смятахме го за твърде умен, та да се навърта около училището на Дългокраката, но вчера по обед това се промени. Мидж?

– Да – потвърди тя, взе кутията с бисквити от Баркли и я подаде на Страйк, без сама да си вземе. – Появи се с неговото беемве в дванайсет и половина, свали стъклото до долу и взе да оглежда момичетата, които излизаха за обяд. Направих снимки, Пат ги принтира.

Пат тикна електронната цигара между зъбите си, отвори папката върху скута си и раздаде наоколо купчинката снимки.

– Както виждате, пише ѝ съобщение, вместо да я спре открито пред съученичките ѝ. След като приятелките ѝ се отдалечиха, тя бързо притича обратно и влезе в колата при него. Разтревожих се, че ще отпрашат нанякъде, но той зави само зад ъгъла, за да не се виждат от училищната порта.

Снимките стигнаха до Робин. Тя ги разгледа една по една. На последната, направена през предното стъкло на беемвето, Покваряващия – хубав, около четиресетгодишен мъж с гъста руса коса и привлекателна крива усмивка – целуваше опакото на дланта на седемнайсетгодишното момиче на седалката до неговата.

– Това с целуването на ръката стана точно преди да бие училищният звънец – поясни Мидж. – Веднага след това тя си провери телефона, видя, че трябва да се връща в час, и хукна. Той замина с колата. Не се върна повече и тя се качи на автобуса за дома както обикновено.

– Но оттогава има развитие – обади се Страйк. – Когато Мидж ми показа снимките, пратих ги право на майката, която ми позвъни тази сутрин. Изобличила Дългокраката, като ѝ казала, че друга майка я видяла да се качва в колата на Покваряващия. Дългокраката твърдяла, че той просто минавал покрай училището и ѝ помахал. Майката настояла да види мобилния ѝ телефон. Дългокраката отказала. Стигнало се до физическа схватка.

– О, не – простена Робин.

– Дългокраката успяла да запази телефона да не го докопа майка ѝ, но тъй като майката плаща сметката му, дистанционно го изключила и изтрила всичко.

– Браво – изрекоха в един глас Баркли и Мидж, но Дев поклати глава.

– Той ще се възползва от това, ще ѝ купи нов телефон. Най-погрешният път, който тази жена може да избере сега, е да се превърне в лошата.

– Съгласен съм – кимна Страйк. – Клиентката вече е в паника какво ли ще се случи, когато отново ѝ се наложи да пътува в чужбина. Дългокраката ще отседне у семейството на съученичката ѝ, което я заведе в „Анабелс“ на Нова година, а те никак не ми се видяха строги по отношение на дисциплината. Така или иначе, в момента майката и дъщерята пътуват за Херефорд за деветдесетия рожден ден на бабата.

– Атмосферата в колата сигурно е фантастична – подхвърли Дев.

– В заключение – каза Страйк, – случаят с Покваряващия продължава, макар да имам усещането, че няма да можем да предоставим на клиентката каквото иска. Дъщеря ѝ е пълнолетна. Онова, което Покваряващия върши, може да е морално нередно, но не е незаконно. Все пак, ако продължава да се навърта около училището, ще имаме нещо, с което да работим.

– Твърде хитър е, за да го прави редовно – отбеляза Дев.

– Удар по топките с бейзболна бухалка може да го вразуми – предложи Баркли.

– На нас ни е нужно да докажем на момичето, че той е гадина – намеси се Робин. – Това би сложило край на всичко. Проблемът е, че сега тя го мисли за прекрасен.

– Дали? – почуди се Мидж. – Или извлича удоволствие от това, че е задигнала гаджето на майка си?

– Може би и двете – отвърна Робин.

– Съгласен съм – каза Страйк.– В психологическо отношение, ако момичето се разочарова от него, връзката със сигурност ще приключи. Но това означава да следим на пълен ден Покваряващия, което ще удвои сметките и клиентката надали ще го приеме. Въобразила си е, че може да сложи точка, като просто заплашва двамата с крясъци.

– Интересно, по телевизията изглежда по-умна – избъбри Дев с уста, пълна с бисквити.

– Никой не е много умен в семейството си – посочи Баркли. – Изобщо нямаше да съм женен, ако тъща ми не беше набивала постоянно в главата на жена ми, че съм безперспективно полицайче.

– Не пребоядиса ли току-що кухнята на тъща си? – попита Робин.

– Да, направих го. И тя почти ми благодари – отговори Баркли. – Вълшебен миг беше.

Робин и Дев се разсмяха на киселото му изражение.

– Имаме сравнително ненатоварен уикенд – изрече замислено Страйк, като потърка вече наболата си брада, при все че сутринта се беше бръснал. – Може би не е лоша идея да видим с какво се занимава Покваряващия, когато Дългокраката я няма. Кой е навит да работи извънредно?

– Аз ще го свърша – обади се Дев, преди някой друг да е успял да заговори. – Добре ще ми дойдат допълнителни пари. Току-що научих, че жена ми пак е бременна – поясни и от колегите му заваляха поздравления.

– Ами чудесно – каза Страйк. – Имаш адреса му. Трябва ни нещо, дето ще помрачи рицарския му образ в очите на ученичката. И така, минаваме към Шавливи пръсти. Очакваме го да се върне от Малдивите утре по обед, така че ще е бизнес както обичайно от кацането му на Хийтроу в дванайсет и четиресет. Имам среща с онзи с рошавата коса и проблема с патента в понеделник. Ще ви съобщя как е минало. Някой да има проблем с графика за остатъка от месеца? Пат вече изготвя мартенския график, така че уговорете датите с нея, ако искате...

– Дали някой може да се смени с мен тази неделя? – обади се Робин. – Би трябвало да следя Шавливи пръсти. Не бих молила, но има оглед на апартамент, който държа да видя. Показват го само в неделя.

– Няма проблем – увери я Страйк. – Аз ще ти поема задачата, ако ти поемеш моята в понеделник.

Смяната бе уговорена и преминаха към общи разговори, а Робин се зае да пише имейл, за да го прати по телефона си на своя брокер по недвижими имоти. Докато пишеше, по екрана ѝ се плъзна известие от новините на Би Би Си. Нещо за идентифицирани жертви, пронизани с хладно оръжие. Тя го махна от екрана. В Лондон се извършваха толкова престъпления с нож, че човек не можеше да насмогне да ги следи. Двайсетсантиметровият белег на ръката на Робин под лакътя, все още издут, леко розов и лъскав, бе спомен от едно такова нападение.

Останалите от екипа прибираха столовете по обичайните им места. Дъждът продължаваше да бие в прозорците. Когато Робин натисна „изпращане“ на имейла си, на екрана се появи второ съобщение на Би Би Си. Ледуел и Блей открити в гробището Хайгейт.

Робин остана взряна в екрана за няколко секунди, после чукна с пръст по известието. Някой ѝ каза довиждане, но тя не отговори, защото чакаше да се зареди репортажът. Стъклената врата на офиса се отвори и се затвори. Мидж и Баркли си бяха тръгнали, заприказвани един с друг, а стъпките им отшумяха надолу по металното стълбище.

Жертвите на нападение с нож в „Хайгейт“ са създатели на култова анимация

Двете жертви на намушкване с нож снощи на гробището Хайгейт са назовани от Скотланд Ярд като Еди Ледуел, 30-годишна, и Джош Блей, 25-годишен. Те са съавтори на хитовата анимация по Нетфликс Мастиленочерно сърце, чието действие се развива на същото лондонско гробище.

Тялото на Ледуел е открито от гробар. Блей е оцелял след нападението и е откаран в болницата „Уитингтън“, където остава в критично състояние.

Полицията е отправила апел към граждани, които са забелязали някого с необичайно поведение в близост с гробището между 16 и 18 часа на 12 февруари, да се обадят на горещата линия (номерът е посочен по-долу). Не е оповестено описание на нападателя.

Ледуел и Блей създават изненадващия хит, след като се запознават в института по изкуства Норт Гроув...

През силното бумтене на кръвта в ушите ѝ Робин осъзна, че някой ѝ говореше. Вдигна поглед.

– Какво се е случило? – попита остро Страйк, защото всичката кръв се бе оттекла от лицето на Робин.

– Онова момиче... жена... която искаше да разследваме тормозителя ѝ в интернет... Убита е.

11

Ала ако играта

окаже се наистина опасна,

ако изцъклен блясък появи се

във вече мъртвите очи,

не би ли се оказала забавата

неоправдано скъпа?

Не би ли стигнала шегата

фатално надалеч?

Емили Дикинсън, Знам, че Той съществува

Чатове между осемте модератори в Играта на Дрек

<Модераторски канал>

<13 февруари 2015 г. 17: 34>

>

Червей28: Хартела ?

Червей28: Виждам , че си тук.

Червей28: Ехо ?

Червей28: Няма ли някой да пише

Червей28: Моля

>

>

<Морхаус се присъедиява към канала>

>

>

>

>

>

Червей28: Морхаус , слава богу . Видя ли ?

Морхаус: Да.

Червей28: Не мога ...

>

>

Червей28: няма как да е вярно .

Червей28: боже не мога да спра да плача

Червей28: няма как да е вярно .

Морхаус: Мисля, че няма как да не е, Червей.

<Отворен е нов частен канал>

<13 февруари 2015 г. 17: 35 ч.>

<Морхаус кани Хартиенобяла>

>

Морхаус: Хартиенобяла?

>

>

>

>

Морхаус: Не биха съобщили имената, ако не бяха сигурни.

Червей28: О боже .

>

<Духче1 се присъединява към канала>

>

Духче1: Чухте ли?

Червей28: Да

Духче1: Някой знае ли нещо?

Морхаус: Не.

Духче1: Не мога да спра да треперя.

>

>

>

>

>

>

>

Червей28: Аз не мога да спра да плача .

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

<Хартиенобяла се присъединява към канала>

Хартиенобяла: Здравей, Маус, прощавай, в автобуса съм. Ще бъда у дома след 20 минути.

Морхаус: Седнала ли си?

Хартиенобяла: Ами да, нали съм в автобуса!

<Отворен е нов частен канал>

<13 февруари 2015 г. 17: 36 ч.>

<Вайлпекора кани ЛордДрек>

Вайлпекора: Там ли си, Ч?

>

<ЛордДрек се присъединява към канала>

ЛордДрек: Мамка мууууу!

Вайлпекора: Хахахахахаха

>

ЛордДрек: МАМКА МУУУУ!

Вайлпекора: Направо не е за вярване.

>

>

>

>

Духче1: Мислите ли, че Блей го е направил?

Червей28: Какво ? ?

>

Духче1: Дали не я е намушкал, а после и себе си?

Червей28: Как ти хрумна да го кежаш ?

Духче1: Погледни в Туитър. Там казват, че това се е случило.

>

<Вайлпекора се присъединява към канала>

<ЛордДрек се присъединява към канала>

>

ЛордДрек: Чухте ли всички?

Червей28: Д а .

Духче1: Да.

ЛордДрек: Мамка му. Това си е шибана трагедия.

>

>

>

>

>

>

>

Вайлпекора: Аз знам на кого да заложа.

Духче1: ?

ЛордДрек: К** Н****

Вайлпекора: Именно. Проклета побъркана кучка.

>

Морхаус: Не си ли видяла новините?

Хартиенобяла: Какви новини.

Морхаус: Ледуел е убита.

>

>

>

>

Хартиенобяла: Какво?

>

Морхаус: Вчера е намушкана в гробището Х. Блей също. Той е в критично състояние в болница.

>

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Морхаус, ако това е шега, не е смешна.

Морхаус: Мислиш, че бих се шегувал за нещо такова?

>

>

>

>

>

Морхаус: Там ли си още?

Хартиенобяла: Да. Току-що го гугълнах .

ЛордДрек: Изтрий това и да излизаме оттук. Да идем в модераторския канал да видим как го приемат.

>

>

<ЛордДрек напуска канала>

<Вайлпекора напуска канала>

<Частният канал е затворен>

>

>

>

>

>

ЛордДрек: Винаги съм я смятал за бъдеща Джоди Ариас.1

>

<Аномия се присъедиява към канала>

>

>

>

Аномия: Мамка му. Видяхте ли всички новините?

>

Червей28: Да .

>

<Хартела се присъедиява към канала>

>

>

>

Аномия: По дяволите.

>

>

Аномия: Онемяхте ли всички, или какво?

Духче1: Не, просто сме в шок.

>

>

Червей28: Не мога да спра да плача .

>

>

Хартиенобяла: Мисля, че ще повърна.

>

Морхаус: Знам какво ти е. Какво са правили заедно на гробището, по дяволите?

Морхаус: Бях чул, че дори не си говорят.

>

>

Хартиенобяла: Кой ти го каза?

>

Морхаус: Аномия.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Маус, трябва да ти кажа нещо.

Морхаус: ?

<Отворен е нов частен канал>

<13 февруари 2015 г. 17: 47 ч.>

<Хартела кани ЛордДрек и Вайлпекора>

>

>

Хартела: Дрек, говори с мен.

>

>

>

>

>

>

Хартелаф: Вайл, тук ли си?

>

>

>

>

<ЛордДрек се присъединява към канала>

>

<Вайлпекора се присъединява към канала>

>

>

Червей28: Хората в Туитър твърдят , че вината е на фендъма.

>

>

Духче1: Как така?

Червей28: Предполагат , че може да го е извръшил фен .

>

>

>

>

>

>

>

Духче1: Може да е случайно престъпление.

Духче1: Може да е извършено за обир

Духче1: или от някой душевноболен.

>

Червей28: Как можа да го кажеш ?

Червей28: Мислиш , че мога да убия някго ло ?

Духче1: Червей, нямах предвид някой депресиран.

>

>

>

<Червей28 напуска канала>

>

Хартиенобяла: ЛордДрек и Вайлпекора мислеха, че Ледуел е Аномия.

Морхаус: Какво говориш, по дяволите?

Хартиенобяла: Съставиха цяло досие като доказателство.

Морхаус: Кога е било това?

Хартиенобяла: Преди две седмици.

>

Хартиенобяла: Аз никога не го повярвах, но някои от другите се хванаха.

>

Хартиенобяла: Хартела се писа доброволка да отнесе досието на Блей.

Хартиенобяла: Блей му е повярвал и ето защо се е срещнал с Ледуел, да ѝ каже как знае, че тя е Аномия.

>

Морхаус: Защо не ми каза?

>

Хартиенобяла: Изрично ми казаха да не ти казвам, защото и ти си замесен.

Морхаус: Току-що каза, че не си повярвала.

ЛордДрек: Как я караш, скъпа?

Хартела: Знаете ли какво стана?

ЛордДрек: Да.

Вайлпекора: Ужасна история.

>

>

Хартела: Много ме е страх.

ЛордДрек: ?

Хартела: В Туитър казват, че Блей го е направил.

>

Вайлпекора: Ако е той, престарал се е.

ЛордДрек: В новините казаха, че бил в критично състояние.

>

Хартела: Аз го убедих да се срещне с нея.

ЛордДрек: Е, и?

Хартела: Знаех, че ще се срещнат на гробището.

Хартела: Той ми го написа в съобщението си.

>

Хартела: Ще го има в телефона му.

ЛордДрек: И какво? Нямаш ли алиби?

Хартела: Защо говориш така?

>

Духче1: По дяволите.

>

>

>

>

>

>

Аномия: хахаха

>

>

Аномия: В момента имаме огромен брой участници.

Духче1: Ти сериозно ли?

Духче1: Нима днес те е грижа за бройката?

Аномия: Посочвам факт, нищо повече.

<Духче1 напуска канала>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Хартела, защо не говориш?

>

>

Хартиенобяла: Не знаех какво да мисля.

Хартиенобяла: Иска ми се да ти бях казала. Съжалявам, но досието беше наистина убедително, а също Дрек и Вайл.

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Съжалявам, но все пак не знам кой си ти, нали?

>

>

Хартиенобяла: Не искаш дори снимка да ми пратиш.

Хартиенобяла: Морхаус, говори с мен.

>

Морхаус: Можех да те уверя, че той не е Ледуел.

>

Хартиенобяла: Каза ми, че никога не си срещал Аномия лице в лице.

>

Морхаус: Не ми е нужно да го срещам в лице в лице. Знам точно кой е, винаги съм знаел. Контактували сме във ФейсТайм.>

>

Хартела: Защо ми е на мен те да са мъртви?

>

>

ЛордДрек: Не съм казал, че ги искаш мъртви. Опитвах се да те успокоя.

Хартела: Бях у сестра ми.

ЛордДрек: Ами тогава няма за какво да се тревожиш.

Хартела: Няма.

Хартела: Знам.

>

Хартела: Аномия е на модераторския канал.

ЛордДрек: Да, виждам.

Вайлпекора: Мамка му.

>

ЛордДрек: Наистина вярвахме, че той е Ледуел.

ЛордДрек: Кълна се, така си мислехме.

Хартела: Дали да не ида да обясня в полицията защо са щели да се срещнат?

>

ЛордДрек: Ти си решаваш.

Вайлпекора: По-добре първа да идеш при тях, преди те да са те открили.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Хартела: Прощавай, Аномия, още се опитвам да осмисля това.

Хартела: Чувствам се съсипана.

Хартела: Не мога да съм тук сега, съжалявам.

<Хартела напуска канала>

>

ЛордДрек: По дяволите, това е ужасна новина.

Вайлпекора: Самата истина.

>

>

>

ЛордДрек: Виждам огромен брой играчи в момента.

>

Хартиенобяла: Побърквам се от страх.

>

Морхаус: Защо?

Хартиенобяла: Досетих се къде ще се срещнат Ледуел и Блей. Казах на другите, че е очевидно.

Морхаус: Е, и?

Хартиенобяла: Хартела си помисли, че ще цъфна там, за да искам автограф.

>

>

Хартиенобяла: Морхаус, знам, че си сърдит, но говори с мен.

>

Морхаус: Тревожиш се, че ще бъдеш заподозряна ли?

>

>

>

>

Хартиенобяла: Ще ми се да не бях казвала, че се сещам къде ще се срещнат.

Хартиенобяла: Просто си помислих, че е очевидно.

Морхаус: Но ти живееш на близо шестстотин километра от гробището Хайгейт.

>

>

ЛордДрек: Да, след като фигурираш в телефона му и той ти е казал, че срещата ще е на гробището, ченгетата ще искат да говорят с теб.

>

Хартела: Да. Трябва да помисля как да постъпя.

>

>

ЛордДрек: Разбрано. Да се пазиш ххх

>

Хартела: ххх

>

<Хартела напуска канала>

>

Вайлпекора: хахаха

ЛордДрек: Абсолютна тъпанарка.

ЛордДрек: модераторският канал, да идем да разлаем кучетата още малко

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Така е, да.

>

>

Вайлпекора: Логично. В такъв момент се търси близост.

>

>

>

Аномия: Харти292 пак е тук. Мислех, че този боклук е с перманентен бан.

ЛордДрек: Ей сега ще го изритам.

>

Вайлпекора: Каква е твоята теория, Хартиенобяла?

>

>

>

Вайлпекора: Да не би с Морхаус да се утешавате взаимно на друг канал?

>

>

>

>

ЛордДрек: Мамка му, пръскаме се по шевовете.

Вайлпекора: Това ще е най-силната ни вечер, ако продължаваме така.

Хартиенобяла: Откъде знаеш къде живея?

>

Морхаус: Не знам, просто стандартен израз.

>

>

>

>

Хартиенобяла: 600 километра не са стандартен израз.

>

Морхаус: Просто исках да кажа, че изглежда, не познаваш Лондон, затова допуснах, че не живееш тук.

>

>

>

Хартиенобяла: И случайно избра 600 километра.

Хартиенобяла: Никога не сме говорили за Лондон.

Морхаус: Каза ми, че никога не си била на гробището.

>

>

>

Хартиенобяла: Не съм, но бас държа, че и много лондончани не са били. Ти знаеш коя съм.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

ЛордДрек: Залагам 500 лири, че в момента Хартиенобяла снася на Морхаус за досието.

Вайлпекора: хахаха

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

<Хартиенобяла напуска канала>

>

ЛордДрек: Драго ми беше да си поприказваме, Хартиенобяла

>

>

>

<Морхаус се присъедиява към канала>

>

>

>

>

>

Морхаус: Аномия, редно е да затворим играта за няколко дни.

Морхаус: В знак на почит.

Аномия: Как ли не.

Аномия: Точно сега е моментът да покажем на всички, че фендъмът си искат Играта на Дрек.

>

Аномия: Демонстрация на сила.

Морхаус: Какво не ти е наред на теб?

>

>

>

>

>

>

>

Морхаус: Не, не знам. Откъде бих могъл?

Хартиенобяла: Изпратих ти снимки.

Морхаус: Да, но това не значи, че знам коя си.

Хартиенобяла: Значи за теб е оправдано да ми устройваш кибер-следене, а на мен не ми е позволено дори да видя как изглеждаш?

Морхаус: Не ти устройвам киберследене.

Хартиенобяла: Не ти вярвам.

<Хартиенобяла напуска канала>

<Морхаус напуска канала>

<Частният канал е

затворен>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

ЛордДрек: Иди виж какво става в Кръга на Ливан.

Вайлпекора: Защо?

ЛордДрек: Просто надникни, направо е смехотворно.

>

Морхаус: Ледуел е мъртва, а Блей е с опасност за живота.

Морхаус: Изглеждаме като скапаняци, като игнорираме случилото се и държим играта отворена.

Аномия: Ако тя някога беше участвала в играта или я бе одобрила, щях да я затворя за два-три дни.

Аномия: Но тя я мразеше, така че оставаме отворени.

ЛордДрек: Да, феновете се утешават взаимно тук, Морхаус.

Хартела: Така е, стичат се тук се да скърбят заедно.

Морхаус: Нима?

Морхаус: Погледнете Кръга на Ливан.

ЛордДрек: Защо, какво става?

Морхаус: Устроили са шибано парти.

Морхаус: Празнуват, че тя е мъртва.

Вайлпекора: Не ми се вярва да е така, стига

Морхаус: Точно това правят.

Морхаус: А и вие тримата не ми приличате на много тъжни.

>

>

>

>

>

Вайлпекора: Хахахаха

ЛордДрек: Страхотно, а?

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

<Морхаус напуска канала>

>

>

>

Аномия: Върви да се шибаш, малко кафяво джудже.

ЛордДрек: голям смях

Вайлпекора: голям смях

>

Аномия: Е, кой от вас наръга Ледуел и кой Блей?

>

Вайлпекора: Мислехме, че ти си ги очистил двамата.

Аномия: Направих го. Просто ви пробвах. ;)

>

>

>

Вайлпекора: Хахаха, Морхаус забеляза

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

ЛордДрек: Чакай, да не би Морхаус…<?

Вайлпекора: Така ми звучи.

ЛордДрек: Струва си да се знае.

Вайлпекора: Искаш ли да се присъединиш към партито?

ЛордДрек: Не.

ЛордДрек: Трябва да говорим с момчетата.

Вайлпекора: Избихме рибата, йе!

ЛордДрек: СПЕЧЕЛИХМЕ ШИБАНАТА ИГРА!!!

12

А трябваше да се досетя,

предусещах надвиснала беда!

Елизабет Браунинг, Орора Лий

Съвещанието на екипа бе приключило преди повече от час. Над Денмарк Стрийт продължаваше да се излива дъжд. Небето, виждащо се през прозорците на офиса, бе мрачно и буреносно и отраженията в стъклата на Страйк и Робин – единствените двама, останали в агенцията – бяха някак призрачни.

Пат се бе позабавила след обичайния край на работното ѝ време и не защото гореше от желание да се види с полицая от отдел разследване на убийства, който бе казал на Робин, че ще бъде там скоро, а защото намираше, че Страйк не проявява достатъчно съпричастност към съдружничката си.

– Още ми се вижда не на себе си – каза Пат на Страйк, когато той излезе от вътрешния кабинет, където Робин го чу да отменя по телефона планове за вечеря незнайно с кого. – Трябва да пийне бренди. Ще ида да купя една бутилка.

– Не искам да се срещам с полицията воняща на алкохол, Пат – възрази Робин, преди Страйк да е успял да отговори. – А изглеждам ужасно заради светлината тук. Добре съм. Отивай си у дома и прекарай чудесен уикенд.

Така че Пат си взе чадъра и ръчната чанта от закачалката до стъклената врата и след последен скептичен поглед към Робин си тръгна.

– Какво ѝ е на светлината тук? – попита Страйк, след като вратата се затвори.

– Кара всички да изглеждат анемични – отвърна Робин. – И не беше нужно да отменяш плановете си за вечеря. Мога и сама да се срещна с полицията.

– Предпочитам да остана – заяви Страйк. – Искаш ли още чай?

– Би било чудесно – кимна Робин. – Благодаря.

Беше доволна, че той не си тръгна. Чувстваше се по-разтърсена, отколкото искаше да признае. Беше ѝ нужно да върши нещо, тъй че сгъна пластмасовия стол, на който бе седяла по време на съвещанието, прибра го на мястото му и се настани на въртящия се стол зад бюрото на Пат, който бе далеч по-удобен.

– Сложил съм захар – съобщи Страйк, като постави чашата пред Робин.

– Ама добре съм, за бога – възкликна Робин вече леко подразнена. – Ако припадах всеки път, щом някой бъде наръган в Лондон, щях да прекарам половината си живот в безсъзнание.

Страйк седна на канапето, тапицирано с изкуствена кожа, и той с чаша чай в ръка, и каза:

– Убийството на Ледуел няма нищо общо с това, че си отказала да поемеш случая ѝ. Ясно ти е, нали?

– Да – отговори Робин, като отпи чай, за да не среща погледа му. – Очевидно ми е ясно.

– Не можехме да вземем този случай с предимство пред толкова чакащи клиенти.

– Знам.

– А дори да е намушкана от същия онзи трол, когото тя се е опитвала да изобличи – настойчиво продължи Страйк, – което според мен е твърде невероятно... така де, дори онзи трол да е убиецът, никога не бихме успели да го разкрием за това кратко време.

– Знам – повтори Робин, – но... но Еди Ледуел можеше да се чувства по-спокойна в последните седмици от живота си, ако знаеше, че е предприела нещо по въпроса... О, по дяволите – изруга сърдито и се извърна от Страйк, за да избърше очи с ръкава си.

В съзнанието ѝ изникна ярък образ на Еди Ледуел: размазаната очна линия, татуираната ръка с изгризани нокти, стиснала здраво изцапаната ѝ с мастило скъпа чанта в скута. Дъждът барабанеше по прозорците. На Робин много ѝ се искаше полицаят да побърза. Нямаше търпение да узнае какво точно се е случило.

Раздаде се жужене от звънеца. Робин скочи, но Страйк вече се бе надигнал от канапето. Натисна бутона на интеркома и се чу глас:

– Разследващ детектив Райън Мърфи. Идвам при Робин Елакот.

– Чудесно, качвайте се – каза Страйк и натисна бутона да отвори вратата от улицата.

Страйк излезе на площадката и погледна към металното стълбище надолу. Двама души се качваха към офиса им. Единият беше висок мъж, другата – дребна жена с гарвановочерна коса. И двамата бяха в цивилни дрехи.

– Райън Мърфи – представи се белият полицай, приятен на вид мъж с къдрава светлокестенява коса.

– Корморан Страйк – каза детективът и двамата се ръкуваха.

– Това е Анджела Даруиш.

Чернокосата жена кимна безмълвно на Страйк и влязоха в офиса, където Робин стоеше права зад бюрото на Пат, готова да се здрависа с тях. Страйк отново извади от шкафа сгъваемите пластмасови столове. След като всички се настаниха и на предложението за кафе или чай бе отказано, Райън Мърфи помоли Робин да им разкаже с подробности какво точно се бе случило между нея и Еди Ледуел, когато аниматорката бе дошла в агенцията.

Страйк изслуша мълчаливо разказа на Робин, докато пиеше чая си. Изпита известна гордост заради нейната наблюдателност и за методичното описание на срещата си с вече мъртвата жена. Мърфи си водеше бележки и от време на време задаваше въпрос. Даруиш, която Страйк прецени като над четиресетгодишна, наблюдаваше Робин леко намръщено.

– Как се пише „Аномия“? – попита Мърфи първия път, когато Робин спомена името. Тя му го каза по букви.

– Това дали е игра на думи с „анонимен“, или...?

Страйк, който не бе чувал до този момент името на преследвача на Ледуел в интернет, отвори уста да каже нещо, но Даруиш го изпревари.

– Аномия – изрече тя с ясен глас – означава липса на обичайните етични и социални стандарти.

– Наистина ли? – учуди се Мърфи. – Не бях го чувал. Продължавайте – добави към Робин. – Казахте, че носела със себе си папка. Какво имаше в нея?

– Принтирани копия на постовете на Аномия с нейни бележки към тях. Не я прегледах цялата – отвърна Робин. – Тя всъщност я остави по погрешка.

– И още ли е у вас?

– Не – отвърна Робин. – Помолих секретарката ни да ѝ я върне чрез агента ѝ. Мога да попитам Пат дали го е направила.

– Аз ще я попитам – предложи Страйк и отново влезе във вътрешния офис, за да не прекъсва интервюто, като затвори зад себе си разделящата врата.

– И така, този Аномия – подхвана Мърфи – е знаел много лични неща за нея?

– Да – потвърди Робин. – Прехвърлих набързо съдържанието на папката, преди да я дам на Пат да я прати обратно. Той знаеше, че роднина ѝ е дал пари, че е правила опит за самоубийство и къде е била хоспитализирана.

Когато Робин изрече думата „самоубийство“, видя как очите на Даруиш за кратко се стрелнаха към Мърфи. Неговият немигащ поглед остана вперен в Робин, която продължи да говори.

– Аномия също бе наясно кое е момичето, вдъхновило един от образите в анимацията. Именно това караше Еди да мисли, че знае кой е Аномия в действителност.

– И кой мислеше тя, че е?

– Човек на име Себ Монтгомъри.

Когато Робин назова името, стори ѝ се, че забелязва почти недоловимо отпускане на рамене и свиване на устни. Изпита странното усещане, че е разочаровала Мърфи и Даруиш.

– Тя съобщи ли ви подробности за този Монтгомъри? – попита Мърфи.

– Да, той е аниматор или художник, който е помагал на нея и Блей, когато започнали да работят над Мастиленочерно сърце – отговори Робин. – Май каза, че Монтгомъри и Блей са учили в един и същ художествен институт. След като направили няколко епизода, той вече не им бил нужен и тя спомена, че му станало неприятно, задето го отпращат тъкмо когато анимацията вече привличала голям брой зрители.

Вратата се отвори и Страйк се върна.

– Права беше – обърна се той към Робин, а по прозорците продължаваха да текат дъждовни струи. – Пат е изпратила папката на агента на Ледуел. Името му е Алан Йеоман. Ръководи агенция за таланти в Уест Енд: AYCA.

– Чудесно, благодаря – каза Мърфи и си записа още нещо, докато Страйк с пъшкане се отпусна на канапето.

– Ледуел не спомена ли друг, когото да подозира, че може да е Аномия? – попита Мърфи.

– Не – отвърна Робин. – Само Монтгомъри.

– Как ви се стори психическото ѝ състояние, когато се срещнахте?

– Беше пренапрегната – отвърна Робин. – Външността ѝ беше запусната. Изгризани нокти, смачкани дрехи, изтъркани токове на ботите...

– Забелязали сте изтърканите токове на ботите ѝ? – попита Мърфи. Горната му устна беше по-плътна от долната, което придаваше миловидност на иначе ъгловатото му лице. Имаше лешникови очи, но далеч не тъй запомнящи се като кехлибарените на Еди Ледуел.

– Да. Тя беше... съчетание от контрасти. Чантата и палтото ѝ бяха много скъпи, но цялата бе раздърпана и неспретната. На шията ѝ имаше синина като следи от пръсти.

– Синина на шията?

– Да. – Отначало го помислих за нечистотия, но като го видях по-отблизо, ми стана ясно какво е. Попитах я какво ѝ се е случило, а тя каза, че се блъснала в нещо, че била непохватна. Само че със сигурност бяха следи от пръсти. Видях отпечатъка от палец. Тя спомена за приятел, но не каза името му. Останах с впечатление, че живеят заедно.

– Да, така е било – кимна Мърфи. – Той е учител. Тя показа ли ви някак, че се опитва да се освободи от тази връзка? Да е споменала за домашно насилие?

– Не – отвърна Робин. – Беше напълно фокусирана върху онова, което ѝ причиняваше Аномия, и върху факта, че Блей си мислел как тя стои зад всичко това, макар да не бих се изненадала, ако е имала и други лични неприятности. Изглеждаше... Нека го кажа така: ако бях видяла по новините, че сама е посегнала на себе си, не бих се смаяла толкова, колкото от убийството. Смъртта ѝ определено е била причинена от друг човек, нали?

– Да – отговори Мърфи.

– Раните на Блей също ли са от друг? – попита Страйк.

– Да, но... сигурен съм, че разбирате...

– Естествено – вдигна извинително длан Страйк. Струвало си бе да се пробва.

– Знаете ли кое е накарало Блей да вярва, че тя е Аномия? – попита Мърфи.

– Доколкото помня... – Робин се втренчи надолу в бюрото в опит да си възстанови точните думи на Ледуел, – казал, че е чул нещо, но не пожелал да ѝ каже от кого. Говорили няколко пъти по телефона, като той повтарял обвиненията, а тя ги отричала. Но при последния им разговор ѝ заявил, че има досие, което доказвало, че тя е Аномия.

– Досие в буквалния смисъл? – поиска да уточни Мърфи. – Реална папка?

– Не знам със сигурност, но тя така мислеше – отвърна Робин. – Попитала го какво има в него, но той не пожелал да ѝ каже.

– Е, добре, това си заслужава да се проучи – отсече Мърфи и погледна към Даруиш, която кимна, – досието и въпросният Аномия. Ще говорим и със Себ Монтгомъри. Надали имате представа къде работи в момента? – попита той Робин.

– Не, съжалявам – поклати глава тя. – Тъй като не можехме да поемем случая, не попитах за неговите данни.

– Няма проблем. Едва ли ще е много трудно да го открием, ако им е помагал за онази анимация.

Даруиш, която не бе проговаряла, откакто даде дефиницията за „Аномия“, се прокашля.

– Само още нещо – обърна се тя към Робин и за пръв път щракна химикалката си и отвори бележник. – Случайно Ледуел да е споменала дали този Аномия я е нападал заради политическите ѝ убеждения?

– Не – отговори Робин, – изобщо не е отваряла дума за политика. Нападките бяха все лични, той твърди, че е работила като проститутка, пуска снимка от жилището ѝ. Също така споделя действителна лична информация за нея, с която разполага.

Даруиш си записа нещо набързо, после вдигна поглед и попита:

– Сигурна ли сте, че не спомена друг като вероятен извършител?

– Съвсем уверена съм, че не – отвърна Робин.

– Не спомена ли актьора, който е озвучавал нейния герой Дрек?

– Не – смръщи вежди Робин. – Но наистина каза нещо за този образ. Искало ѝ се да не го били създавали. Освен ако не е по причина, че в анимацията Дрек е този, който каза другите герои да играят играта. Може би е имала предвид, че ако не го е имало Дрек, Аномия никога не би създал играта.

– Гледали сте анимацията, така ли? – попита Мърфи.

– Само малка част от нея – отвърна Робин. – Някак е...

– Откачена?

Робин се насили да се усмихне и кимна.

– Мъничко. Да.

Даруиш, която бе нахвърляла още една кратка бележка, сега затвори бележника си и отправи красноречив поглед към детектив Мърфи в смисъл „Вече имам всичко, което ми е нужно“.

– Е, много бяхте отзивчива, госпожице Елакот – каза Мърфи и двамата с Даруиш се изправиха. – Ще ви дам директния си номер, в случай че си припомните още нещо.

Той ѝ подаде визитката си. Усети дланта му голяма, топла и суха, когато стисна нейната. Беше висок колкото Страйк, но доста по-слаб.

Страйк изпрати посетителите навън. Робин тъкмо прибираше визитката на Мърфи в портфейла си, когато съдружникът ѝ се върна.

– Добре ли си? – попита я и затвори стъклената врата, така че спря шума от стъпките надолу по стълбите.

– Съвсем добре съм – отвърна Робин, както ѝ се стори за стотен път. Отнесе остатъците от сладкия си чай до мивката и изми чашата.

– От цялата работа изникна нещо – каза Страйк, когато звукът от затръшнатата врата към улицата отекна по стълбите.

Робин се обърна да го погледне. Страйк тъкмо бе свалил палтото си от закачалката. Дъждът навън продължаваше да вали с всичка сила.

– Какво имаш предвид? – попита го Робин.

– Онзи въпрос за политиката.

– Ами... предполагам, че хората постоянно спорят за политика по Туитър.

– Да – каза Страйк. Държеше мобилния телефон в дясната си ръка. – Но докато Мърфи те питаше за мнението ти относно анимацията, издирих актьора, който озвучава Дрек.

– И?

– Уволнен е заради приеманата му от мнозина като ултрадясна позиция. Твърдял, че просто вкарва сатиричен дух, но Ледуел и Блей не искали да си имат работа с нищо такова и го отпратили.

– О – промълви Робин.

Страйк почеса брадичката си, вперил поглед към стъклената врата.

– Не знам дали забеляза, но така и не ни казаха с какво се занимава Анджела Даруиш. Тя не остави визитка.

– Предположих, че и тя е от отдела, разследващ убийства.

– Може би.

– Откъде другаде може да е?

– Чудех се – бавно изрече Страйк – дали не е от някакво антитерористично звено... може би MI5.

Робин остана втренчена в Страйк, докато осъзна, че от чашата, която още държеше, по краката ѝ капеше топла вода. Остави я да се суши.

– MI5?

– Просто предположение.

– Що за терорист би преследвал двама аниматори...?

Млъкна рязко, когато Страйк повдигна вежди насреща ѝ. Глухо ехо от куршуми в парижко издателство сякаш изпълни пространството помежду им.

– Но това с „Шарли Ебдо“ беше съвсем различно. Мастиленочерно сърце не е политическа анимация, няма нищо за религия...

– Така е – каза Страйк. – Сигурно си права. Готова ли си да тръгваш? Ще те изпратя, отивам да си взема храна за вкъщи.

Ако умът на Робин не бе ангажиран с въпроса защо убийството на двама аниматори може да е от евентуален интерес за MI5, би могла да се запита защо Страйк отиваше към Чайнатаун, понесъл малък сак със себе си, но бе толкова вглъбена в мислите си, че лъжата му остана неразобличена.

13

Приятелите ти в беда са,

а ти все пак празнуваш и се смееш...

Джоана Бейли, Майка към пробуждащото се бебе

Мадлин и синът ѝ Хенри обитаваха къща, преустроена от някогашна конюшня, на Екълстън Скуеър в Пимлико. Бащата на Хенри живееше през три улици с жена си и трите им деца. Той и Мадлин преднамерено бяха избрали да се настанят в един и същ район, та синът им лесно да се придвижва между двете къщи. Хенри, както изглеждаше, бе в добри отношения с мащехата си и с другите деца на баща си. Страйк, отраснал сред несигурност и хаос, намираше това твърде зряло и цивилизовано.

Той извървя краткото разстояние от метростанцията при гара Виктория с вдигната яка на палтото, за да се запази от неспиращия дъжд, и в същото време пушеше, докато още имаше възможност, тъй като Мадлин беше непушачка и желаеше да запази безукорната си къща чиста от тютюнев дим. Тънката пренастройка, която му се налагаше, когато направо от работа отиваше на среща с Мадлин, тази вечер му се удаде по-трудно от обикновено. Една от причините да не протестира срещу вечните закъснения на Мадлин беше, че те му даваха допълнително време да призове енергията, нужна му да посрещне приповдигнатото ѝ поведение в началото на срещата. Ала тази вечер мислите му оставаха при Робин и невероятно живия образ, който тя описа за полицията на вече мъртвата аниматорка с нейната насинена шия и износени боти. Ако трябваше да е откровен пред себе си, би предпочел да остане в офиса и да разсъждава с Робин над нападението с нож, докато похапват китайска храна за вкъщи, отколкото да отива в дома на Мадлин.

И значи бе по-добре да не е откровен пред себе си.

Утре бе празникът на Свети Валентин. Страйк бе уредил на Мадлин сутринта да бъде доставен разкошен букет от орхидеи, а в сака си носеше картичка за нея. Такива жестове се правеха към жена, с която спиш, ако искаш да продължиш да спиш с нея, а Страйк искаше да продължи да спи с Мадлин по очевидни причини и по други, които нямаше желание да признава.

Бърз тропот на млади крака по стълбите последва позвъняването на Страйк на вратата и Хенри му отвори. Беше хубаво момче с червеникавозлатистата коса на Мадлин, която носеше толкова дълга, колкото му позволяваха в училището „Уестминстър“. Страйк си припомни себе си на възрастта на Хенри: срамотните гневни пъпки по още неокосмената брадичка, невъзможността да намери панталони едновременно достатъчно дълги и достатъчно тесни в талията (проблем, който отдавна бе изчезнал за Страйк), усещането за некоординираност и тромавост, пълния спектър от отчаяни и несбъднати желания, които частично успяваше да заглуши на боксовия ринг.

– Добър вечер – поздрави го Страйк.

– Здрасти – отвърна Хенри без усмивка и веднага се обърна кръгом да изтърчи горе. Страйк предположи, че му е било поръчано да отвори вратата, а не го е предприел по своя инициатива.

Детективът влезе вътре, изтри краката си, свали си палтото и го окачи до външната врата, после се качи по стълбите доста по-бавно от Хенри, като тежко се подпираше на перилото. Когато се озова в дневната с отворен план, завари Мадлин седнала на канапето с молив в ръка и глава, приведена над камъни за бижута, подредени върху голям бял лист хартия на ниската масичка. До нея имаше преполовена бутилка вино и пълна чаша.

– Прощавай, миличък, нали не възразяваш да довърша с това тук? – попита напрегнато Мадлин.

– Не, разбира се – отвърна Страйк и остави сака си на кожено кресло.

– Извинявай много – смръщи се тя към модела, над който работеше, – но ми хрумна идея и искам да я разработя, преди да съм я изгубила. Хенри ще ти даде питие. Хен, налей на Корморан питие. Хен! – ревна, тъй като Хенри току-що бе поставил слушалки на ушите си и седеше с гръб на бюрото в ъгъла пред голям компютър.

– Какво?

– Налей на Корморан питие!

Хенри в последния момент се въздържа да не метне слушалките на пода. Страйк би предложил сам да си сипе за пиене, но подозираше, че в очите на младежа това ще изглежда, че се чувства премного у дома си.

– Какво искаш? – попита той намусено детектива, като мина покрай него.

– Бира ме устройва чудесно.

Хенри тръгна към кухнята с надвиснала над очите му коса. Тъй като искаше да осигури спокойствие и пространство на Мадлин, Страйк последва сина ѝ.

Къщата бе предимно бяла: бели стени, бели тавани, бял килим в спалнята на Мадлин, голи дъсчени подове почти навсякъде и предимно сиви мебели. Мадлин бе казала на Страйк, че ѝ действа отморяващо, след като цял ден е пред искрящи многоцветни камъни в работилницата или се намира в еклектично обзаведения магазин на Бонд Стрийт, да прекарва вечерите си в спокойно монохромно пространство. Сподели, че извънградската ѝ къща била с повече вещи и цветове, трябвало да идат там някой уикенд и Страйк, настроен да даде шанс на отношенията им, се бе съгласил.

Хенри вече бе отворил огромния хладилник с фризер „Смег“, когато Страйк влезе в минималистичната кухня.

– Има „Хайнекен“ и „Перони“.

– „Хайнекен“, моля – отвърна Страйк. – Мога ли да те попитам нещо, Хенри?

– Какво? – В тона на Хенри звучеше подозрителност. Беше с цяла глава по-нисък от детектива и явно му бе неприятно, че трябва да гледа нагоре към него.

– Майка ти ми каза, че някога си гледал Мастиленочерно сърце.

– Да – все със същата подозрителност потвърди Хенри, докато търсеше из чекмеджетата отварачка.

– Аз никога не съм го гледал. За какво се разправя?

– Знам ли – с известно раздразнение вдигна рамене Хенри. – За случващото се в гробище по тъмно.

Отвори и затвори поредното чекмедже, после за известна изненада на Страйк предложи още информация.

– Анимацията се скапа. Беше по-забавна. Продадоха се.

– Кой?

– Хората, които са я направили.

– Двамата, които са били намушкани с нож вчера?

– Какво? – извъртя се Хенри към Страйк.

– Двамата създатели на анимацията са били намушкани с нож вчера следобед в гробището Хайгейт. От полицията току-що съобщиха имената им.

– Ледуел и Блей? – изрече Хенри. – Намушкани в гробището Хайгейт?

– Да – отвърна Страйк. – Тя е мъртва. Той е в критично състояние.

– Мамка му – изтърва Хенри, после побърза да каже:  – Имах предвид...

– Не, мамка му си е съвсем уместно – каза Страйк.

Нещо близко до усмивка се мерна за кратко по лицето на Хенри. Намерил беше отварачка. Махна капачката и попита:

– Искаш ли чаша?

– Ще пия от бутилката – отвърна Страйк и Хенри му я подаде.

– Ти ли го разследваш? – попита Хенри, като погледна Страйк изкосо.

– Нападението с нож ли? Не.

– Кой мислят, че го е извършил?

– Според мен още не знаят. – Страйк пийна от бирата. – Има един герой Дрек в анимацията, нали?

– Да – отвърна Хенри. – Тъкмо оттам всичко тръгна надолу. Главно заради него гледах анимацията. Много беше забавен... Ама тя сериозно ли е умряла... Ледуел?

Страйк устоя на желанието да отговори: „Не сериозно, само мъничко“.

– Да, умряла е.

– Леле – промърмори Хенри. Изглеждаше по-скоро озадачен, отколкото натъжен. Страйк помнеше какво е да си на шестнайсет: смъртта, освен ако не бе сполетяла най-близките ти, представляваше далечна и почти непонятна абстракция.

– Чух, че актьорът, който озвучавал Дрек, бил уволнен – подхвърли Страйк.

– Да – кимна Хенри. – След като разкараха Уоли, всичко се скапа. Стана твърде механично.

– Как е цялото име на Уоли?

– Уоли Кардю – отвърна Хенри и отново прозвуча подозрителност. – Защо?

– Знаеш ли дали е успял да си намери друга работа?

– Да, сега е в Ютюб.

– И с какво се занимава там?

– Прави разни игри и други от тоя сорт. – Тонът на Хенри беше сякаш възрастен обяснява на малко дете какво върши премиерът на страната.

– Ясно.

– Довечера е на линия – добави Хенри и погледна часовника на печката. – В единайсет.

Страйк погледна ръчния си часовник.

– Трябва ли да си абониран в Ютюб, за да гледаш?

– Не – отвърна Хенри отново смаян от подобно невежество.

– Е, благодаря за бирата. И за информацията.

– Моля – измърмори Хенри и се измъкна заднешком от кухнята.

Страйк остана там облегнат на плота с лице към хладилника. Пийна още бира, извади мобилния телефон от джоба си, отвори Ютюб и затърси Уоли Кардю.

Сега разбра презрението на Хенри към неведението му: бившият озвучаващ Дрек имаше над сто хиляди абонати за канала си в Ютюб. Докато пийваше „Хайнекен“, Страйк прегледа бавно архивираните предавания. На кадрите зад заглавията неизменно беше Кардю с някаква комична гримаса: стискаше глава с ръце в отчаяние, отворил бе уста в истеричен смях или крещеше тържествуващо с размахан юмрук.

Кардю много напомняше физически млад войник, когото Страйк бе разследвал, като работеше в Специални разследвания. Редник Дийн Шоу притежаваше същата комбинация от лененоруса коса, розово-бяла кожа и малки яркосини очи. Шоу отиде на военен съд за нещо, което той описваше като провалила се закачка – бе прострелян шестнайсетгодишен младеж. Печално си даде сметка, че вече е достигнал възраст, когато почти всеки му напомняше някогашен познат, и продължи да разглежда списъка от предавания на Кардю.

Прическата на ютюбъра варираше според годината, когато бе заснета съответната програма. Преди три години бе носил бялорусата си коса дълга до раменете, но сега беше много по-къса. Повечето от клиповете му бяха озаглавени „Шоуто на Уоли с Ем Джей“. Страйк предположи, че Ем Джей е кръглоликият, брадат и тъмнокож веселяк на снимките до Уоли – втора цигулка на звездата.

Страйк спря да превърта на шоу, озаглавено „Мастиленочерна пръдня“ от 2012 година, гледано деветдесет хиляди пъти. Стартира го. Появиха се дългокосият Уоли и Ем Джей с къса коса, седнали един до друг зад бюро на големи тапицирани кожени столове. Стената зад тях бе облепена с геймърски плакати.

– Здравейте всички – изрече Уоли с непогрешимия изговор на работническата класа от Лондон, твърде подобен на този на Мадлин. Държеше лист хартия, който приличаше на писмо върху бланка. – Нека ви осведомя какво ми пратиха моите бивши приятели. Май му казват уведомително писмо за уволнение.

– Да – кимна Ем Джей.

– Ем Джей се прави на голям разбирач по правните дела – заяви Уоли към камерата, а Ем Джей се разсмя.

– Чичо ми е адвокат, мой човек!

– Тъй ли? Моят е шибан гинеколог, но аз не си завирам пръстите по разни жени.

– Ама сериозно ли е гинеколог? – изкиска се Ем Джей.

– Не бе, тъпчо, майтапя се... Та така, в общи линии вече ми е забранено да използвам гласа на Дрек, както и „типичните му фрази“ и... – Той направи справка с писмото и прочете от него:  – „всякаква интелектуална собственост на Еди Ледуел и Джошуа Блей, по-долу наричани създателите“. На ти тебе.

– Това е пълна тъпотия, мамка му – поклати глава Ем Джей.

– Хей – възкликна Уоли, като че внезапно му бе хрумнала мисъл. – Чичо ти дали би ме представлявал безплатно?

Ем Джей изглеждаше леко стъписан. Уоли се разсмя.

– Шегичка, мой човек, но... – отново погледна към камерата – явно вече няма да има Дрек от мен, нито „играй играта бе“!

– Внимавай! – предупреди го Ем Джей.

– Ама това е...

– Така е – кимна мрачно Ем Джей. – Пълна гадост.

– Кажи-речи аз създадох гласа, образа и всичко, но явно вече не може да подхвърляш шеги, да си ироничен, да подиграваш някого...

Камерата внезапно превключи на зум и лицето на Уоли се появи във възможно най-близък план.

– Ха да видим не можеш ли! – изрева Уоли с изкуствено подсилен глас, който да оставя ехо.

Когато камерата отново се превключи на общ план, двамата мъже бяха в средата на изцяло бяло пространство. Ем Джей се беше отпуснал на стола си и се правеше на полузаспал, нахлупил дълга тъмнокестенява перука и облечен в дънкова риза и разръфани джинси. Пушеше нещо, което приличаше на гигантска цигара с марихуана. Уоли носеше светлокестенява рошава перука, зле положено червило и очна линия, тениска с надпис „Мастиленочерна пръдня“ и дълга пола на цветя.

С изтънен глас и есекски изговор той каза:

– Ами да... лежахме в гробището... ти тъкмо ми беше пуснал ръка, нали, Джош?

– Да... – сънено измънка Ем Джей.

– И пушехме, нали?

– Да...

– И тогава цялата тази гениалност бликна от мозъка ми. Ето как създадохме „Мастиленочерна пръдня“. Защото, като пърдиш, то е сякаш вътрешното ти аз се мъчи да се изтръгне на свобода, така че това е метафора, красива и дълбока, нали така.

Уоли надигна единия си хълбок от стола и произведе шумна и май съвсем истинска пръдня. Ем Джей прихна не по сценарий, после продума със същия дрогиран глас:

– Метафора, да...

– Идеята за пръднята ми дойде от покойната ми майка... тя имаше голям проблем с газовете...

Ем Джей се разтресе от едва сдържан смях.

– А нас парите не ни вълнуват, нали така, Джош?

– Така...

– Ние сме два волни духа. Искаме целият свят да се радва на моята гениалност безплатно.

– Безплатно... да...

– Затова и ние на никого не плащаме, нали, Джош?

Ем Джей мълчаливо предложи на Уоли да си дръпне от джойнта му.

– Не, Джоши, миличък, умът ми трябва да е бистър за преговорите с Нетфликс. Опа, аз това на глас ли го казах? Мамка му. Така де, благодаря на всички ви, хора. Благодаря ви, че продължавате да гледате „Мастиленочерна пръдня“.

Уоли отново пръдна.

– Оох, така е по-добре. Хайде, миличък. – Той се изправи и дръпна Ем Джей за яката на ризата. – Трябва да рисуваш Харти.

– Имам нужда да пийна нещо яко, Ед – простена Ем Джей. – Гроги съм.

– Тръгвай, мързеливецо, трябва да правим пари. Тоест, исках да кажа изкуство...

– Какво гледаш, по дяволите?

Страйк постави програмата на пауза и се обърна назад. Мадлин стоеше на прага на кухнята.

– Ютюбъри – отвърна Страйк.

Широко усмихната, Мадлин се приближи до него с боси крака, с бледосив кашмирен пуловер и джинси, обви ръце около врата му и го целуна по устата. Нейната имаше вкус на мерло.

– Прощавай, трябваше да пресъздам модела, докато още ми беше ясен в главата. Понякога ти хрумва идея и просто отлита нанякъде.

– Няма проблем. Тези рубини бяха доста едри.

– Стъкълца са. Не държа скъпоценни камъни вкъщи, би било истински кошмар със застраховката им. Понякога използвам фалшиви камъни, докато разработвам идеите си. Имам нужда от още едно питие – добави, пусна го и отиде до етажерката с вината да си вземе бутилка. – Денят ми беше кошмарен. Забравила бях, че се съгласих да дам интервю пред блогърка, занимаваща се с бижута, едва излязла от тийнейджърската възраст. Мразя да правя обобщения, но някои наистина са малки дрисли. Интересуваше я единствено дали са с етичен произход... ама къде се дяна шибаният тирбушон?... Само че нямаше как да кажа, че съм ходила в Колумбия да изкопая лично изумрудите и да подаря всяко второ късче на сираците. Правя всички усилия за етични доставки, но ако я беше чул...

Мадлин се бореше да отпуши бутилката. Страйк прибра мобилния си телефон в джоба и протегна ръце.

– Благодаря. Като отварях предишната, си счупих нокът. Та така, малката не спря да тръби за кървави диаманти...

Понесъл отворената нова бутилка вино и бирата си, Страйк последва Мадлин обратно към всекидневната с отворен план, от която Хенри бе изчезнал. Мадлин отново се настани на канапето, като не спираше да бъбри за нелегалното копане за злато в Латинска Америка и за усилията, които тя и колегите ѝ бижутери полагали да се уверят, че суровините им не са добити чрез експлоатация или по криминален път. Страйк напълни чашата ѝ и седна до нея. Имаше усещането, че Мадлин се оправдава пред невидим обвинител. Стомахът му се бунтуваше. Надявал се беше ако не на домашно приготвена храна, то поне Мадлин да предложи да си поръчат.

– Мамо – подвикна Хенри откъм стълбите. – Отивам у татко.

– Кога ще се върнеш?

Но Хенри вече бе изтичал долу. Чуха входната врата да се затръшва след него.

– Да не би да е бил груб с теб? – намръщи се Мадлин. – В лошо настроение е, защото лаптопът му е заразен с вируси. Затова използваше стационарния ми компютър.

– Не, беше дори много общителен – отвърна Страйк.

– Сериозно ли? Това е нещо ново. Ти много умело контактуваш с него впрочем. Джим напълно му объркваше главата.

Страйк се беше наслушал вече как бившият съпруг на Мадлин, актьорът, който я бе напуснал заради партньорката си във филм, излъгал доверието на Хенри. Все пак успя да поддържа изражение на интерес при изредените нови примери. Стомахът отново го присви. Когато Мадлин замълча, за да гаврътне половината си чаша вино на един дъх, той каза с надежда да насочи мислите ѝ към храна:

– Съжалявам, че не успях да дойда за уговорената вечеря...

– О, няма проблем, не мога да се оплаквам за служебните ти проблеми, след като и аз имам свои. Но пък...

Тя се намести по-близо до него на канапето и отново го прегърна през врата.

– ...сега можеш да ми се реваншираш.

Час по-късно Страйк лежеше гол в тъмното в изцяло бялата спалня на Мадлин, напълно удовлетворен в едно отношение, но недостатъчно, че да забрави глождещия го глад. Вероятно човек не можеше да се запази слаб и строен като Мадлин, без да се храни оскъдно, но диета с гладуване не беше в неговия стил, та дори да му се налагаше да свали килограми. Главата на Мадлин бе върху рамото му и косата ѝ го гъделичкаше по лицето. Едната ѝ ръка беше върху косматите му гърди.

– Боже, колко беше хубаво – прозя се тя. – Прощавай, толкова съм уморена... Трябва да ставам в пет за разговор с... с Ел Ей...

Той я целуна по върха на главата, после попита:

– Ще възразиш ли, ако си приготвя нещо за хапване?

– Не, мили, всичко е на твое разположение – промърка тя.

Отмести глава от рамото му, обърна се на другата страна в леглото и докато той си обличаше панталоните и ризата, защото се боеше, че може да се натъкне на Хенри, стори му се, че чу лекото ѝ похъркване.

Горният етаж на къщата бе тих. Страйк слезе бос до кухнята, а протезата му на всяка крачка потракваше по дървения под. Хладилникът, както се опасяваше, съдържаше малко неща, които би искал да яде. Взе да рови без ентусиазъм в него сред кутийките салата с киноа, обезмаслен йогурт и опаковки с авокадо, докато на него му се хапваше бекон с яйца или голям плик с чипс. Накрая откри парче сирене пекорино, направи си сандвич и отвори още една бутилка „Хайнекен“.

Часовникът на печката го уведоми, че е десет часът. Имаше усещането, че е далеч по-късно. Отиде до прозореца и се загледа към дъждовната улица. Паважът ѝ лъщеше на светлината от уличните лампи. Страйк откри чиния, отнесе сандвича и бирата си в дневната и се настани пред компютъра.

Знаеше паролата, защото Мадлин му я беше казала при последното му преспиване тук, когато батерията на телефона му бе паднала, а той искаше да провери данните за полета, с който Шавливи пръсти щеше да се върне в Лондон. Включи компютъра, вкара паролата spessartite19, в продължение на близо час чете новините и преглежда имейлите си, а после в единайсет отвори Ютюб канала на Уоли Кардю тъкмо навреме, за да се присъедини към неговия лайвстрийм.

Геймърските плакати на фона бяха други, променили се бяха също Уоли и Ем Джей. Сега бялорусата коса на Кардю бе късо подстригана отстрани и малко по-дълга отгоре. Лицето на Ем Джей бе по-слабо, отколкото през 2012 година, косата му беше по-чиста. И двамата изглеждаха мрачни, а Ем Джей и малко тревожен.

– Здравейте бе – каза Уоли. – Добре дошли на поредния епизод на „Шоуто на Уоли с Ем Джей“ и преди да започнем, аз... ние...

Погледна към Ем Джей, който кимна.

– Най-напред искаме да кажем, че се случи нещо наистина ужасно... ъъ... вчера, но ние узнахме едва днес...

– През последните пет часа хора се обръщат към нас – включи се Ем Джей. – „Вие знаехте ли?“

– Да – кимна Уоли. – И отговорът е: не, не знаехме абсолютно нищо, докато не го видяхме по новините. Та така, говорим за случилото се с Еди Ледуел и Джош Блей, в случай че не сте схванали, и това е... направо откачена работа, а ние не знаем повече от вас, но е сериозно сбъркано. Искам да поднеса съболезнования на семействата им, стискам палци за Джош и ние... не знам... ти молиш ли се, Ем Джей?

– Да, човече – промълви тихо Ем Джей, – моля се.

– Аз пък... – Уоли разпери ръце – не знам в какво вярвам, но си мислим за семействата и се надяваме Джош да прескочи трапа.

– Да – закима Ей Джей, – силно се надяваме.

Уоли въздъхна, шляпна се по бедрата и каза:

– Е, добре, имаме специално шоу, подготвено за вас тази вечер. И не забравяйте бе, този месец даряваме двайсет и пет процента от приходите от рекламни материали на болницата на Грейт Ормънд Стрийт, защото, както знаете, на Ем Джей...

– Малкия ми братовчед го лекуват от левкемия там – поясни Ем Джей.

– Е, да пускаме коментарите – каза Уоли.

В горния десен ъгъл на екрана се занизаха коментари и текстът в неоновожълто се движеше нагоре толкова бързо, че бе мъчно да се следи. Очите на Ем Джей се отклониха от камерата към страничен екран, за да погледне коментарите, видими за зрителите.

Дрекфен10:

Обичам ви Уоли и Ем Джей!!!!!!

КийраС:

Кажи нещо с гласа на Дрек, Уоли.

Дърки96:

Добро отдаване на почит.

Крейфиш:

Вие сте висока класа, момчета.

БДДжоукър:

Познавах Ледуел и Блей.

Хигард:

Хич не се правете на натъжени.

Шозел:

Уоли, кажи здрасти на Шона и Деб!

ЧервеноХапче7:

Единственият добър ляв либерал е мъртвият.

Чигинз:

Купих си три тениски, поздравете ме публично.

– И така, да продължаваме с предаването – обади се Уоли. – Първо ще ми трябват едни неща тук отдолу.

Той бръкна под бюрото.

– Подръж това за малко, Ем Джей.

Уоли беше измъкнал дълъг нож, който изглеждаше окървавен. Ем Джей издаде нещо средно между изпъшкване и ахване, после закри лице с длани и се помъчи да потисне нервния си смях.

– Мамка му! – избъбри Ем Джей към камерата през пръстите си. – Кълна се, че не знаех!

– Кво ти става? – невъзмутимо подхвърли Уоли. – А, това ли? – Той облиза острието. Доматен сос, човече. Рязах пица.

– Да те вземат дяволите, Уоли – изкиска се Ем Джей и свали ръце от лицето си.

– Ами хубаво – вдигна рамене Уоли. – Щом не щеш да го държиш... – Метна ножа през рамо и извади изпод бюрото купче листове.

– Това е темата на днешното шоу все пак. Туитър ври и кипи след новината за Ледуел и Блей. Пуснах пост със съболезнования и един тон хора ми заявиха, че аз съм убил Еди Ледуел. Реших да разгледаме някои от тях. Да видим какво имаме тук... Ето това е добро.

Уоли взе най-горния лист и започна да чете. Постът излезе зад него до превъртащите се коментари.

Муха в ковчега @карла_мапин5

Отговор на @Уоли _Кардю

Как смееш да твърдиш, че си тъжен, проклет лицемер? Демонизираш Ледуел и Блей още откакто напълно основателно те уволниха. Омразата убива.

15: 15 ч. 13 февруари 2015 г.

– Омразата убива – повтори Уоли и погледна със сериозно изражение към камерата.

– Леле – поклати глава Ем Джей. – Чувстваш ли се смъмрен?

– Честно ще ти отговоря, приятел, това ме накара да преосмисля цялата си етична система – каза Уоли. – Оказва се, че съм съучастник в убийство, защото съм отнел живеца на Мастиленочерно сърце... И така – обърна се той към камерата, – проучих как Карла Мапин иска всички да се държим онлайн, тъй че да се уча от по-добрите.

– Да я използваш като модел за поведение – кимна Ем Джей.

– Именно – потвърди Уоли. – Ето един пост на Карла отпреди няколко години.

Нов пост се появи зад Уоли и в същото време той го прочете на глас.

Муха в ковчега @карла_мапин5

Отговор на @АномияГейммастър

Дано се задави тази кучка. Само дрънка тъпотии, как го правела от любов, не за пари. #обърнетегръбнаЛедуел#азсъмзаДжош.

21: 02 ч. 2 ноември 2014 г.

– Дано се задави тази кучка, дами и господа – повтори Уоли.

– За коя кучка говорим? – попита Ем Джей.

На Страйк веднага му стана ясно, че това са го репетирали. Единствено ножът беше изненада.

– Да не е някоя бездомна, която се е опитала да спаси, и ѝ е дала прекалено голям кокал?

– Много смешно, Ем Джей. Не, Карла говори за Еди Ледуел. „Дано се задави тази кучка“ – повтори и впери в камерата малките си сини очи.

– Уоли – обади се Ем Джей с насочени встрани от камерата очи, – във връзка с рекламните стоки, които продаваме, имаме да отправим поздрави публично. Чигинз, ти си купил три тениски, браво на теб, човече. БДДжоукър... Предполагам, че това не са истински имена.

– Благодарим, Би Ди – каза Уоли. – Носи със здраве бейзболната си шапка „Уоли и Ем Джей“.

– От Сузи и Лили – два суитшърта. Благодарим, дами!

– Хайде пак към Туитър – каза Уоли и се върна към купчето листове. – Да видим какво още имаме тук... Аха, това си го бива.

Коментарите продължаваха да се нижат едва ли не по-бързо, отколкото Страйк успяваше да ги прочете.

драгкуин:

бойци за социална справедливост – „като казвам боклук,

влагам добро чувство“. боже мили.

обезкуражен:

бойците за социална справедливост са проклети лицемери

Хаймдал88:

адски ви се изкефих

лудкарач209:

братле, много гот им го вкарваш на бойците за социална

справедливост

РубиЛуб:

Ледуел е олицетворение на привилегированите бели

арниеп:

да го духаш

ЛайлаП:

Обичам те, Уоли ххххххххххххх

АркеСянката:

няма лошо да се празнува, когато умират проклетници

Призрак:

Има ли нещо, дето няма да направиш за идеите си?

ТомиИнгланд14:

Уоли, посети brotherhoodofultimathule.com

– Е, добре – каза Уоли и зашумоля с листовете. – А ето го и любимия ми пост. От Анди Реди, истинско име. Вижте го.

Анди Реди @идеридна

Отговор на @Уоли_Кардю

Ти може да не си държал ножа, но раздуха огъня и ако се окаже, че го е извършил някой крайнодесен трол, редно е да бъдеш съден.

18: 52 ч. 13 февруари 2015 г.

– Анди явно е познавач на законите, а? – подхвърли Уоли.

– Сигурно е някоя съдийка – отбеляза Ем Джей. – Мило е все пак от нейна страна да каже, че може да не си държал ножа.

– Да видим ли как Анди не раздухва пламъците на омразата?

– Давай, покажи – разхили се отново Ем Джей.

Вторият пост на Анди в Туитър се появи над главите им. Уоли отново го прочете на глас.

Анди Реди @идеридна

Отговор на @АномияГейммастър

Няма ли някой да каже на тази гадна продажна кучка да се гътне най-сетне?

#обърнетегръбнаЛедуел#азсъмзаДжош.

11: 45 ч. 29 юли 2014 г.

И Уоли, и Ем Джей се запревиваха от смях.

– Става още по-хубаво – съобщи Уоли. – Чакайте, има и друг пост, доказва какъв противник е на раздухването на огъня.

Появи се нов пост.

Анди Реди @идеридна

Единственото, което би ме удовлетворило, е да видя Ламята Ледуел напъхана в голям надуваем Дрек, който някой да запали.

22: 34 ч. 16 септември 2014 г.

Уоли и Ем Джей избухнаха в поредния бурен смях, при който се пляскаха по бедрата. Страйк чу движение зад себе си и бързо спря звука. Хенри се беше прибрал. Изглеждаше смаян, като видя какво гледа Страйк.

– Ти ме заинтригува – обясни Страйк.

– О – беше отговорът на Хенри.

Гледаха се един друг с лица, осветени само от монитора на компютъра.

– Отивам да си лягам – промърмори Хенри и слезе на долния етаж.

Страйк отново включи звука на компютъра и загледа лайвстрийма. Уоли и Ем Джей все още се превиваха от смях на последния пост, прочетен от Уоли. Коментарите продължаваха да пробягват бързо по екрана.

алгизард:

Уоли, посети brotherhoodofultimathule.com

ДжилиМастиленоСърце:

Уоли, поздрави баба си от мен!

АркеСянката:

Ледуел беше крадла и лъжкиня

саксонскабрадва14:

либералите леят сълзи, а до вчера

я наричаха мръсница

дмитрисаксофониста:

Уоли, кажи здрасти на мен, Дмитри

Покерджийско лиц£:

Уоли, ами ти светец ли си?

ЛепинсДисайпъл:

Аз убих Ледуел

ТатиБ:

Не ми е много мъчно, че умря надменна

расистка

МГТОМъдър:

Показваш висока класа, момко!

СофиБий:

Купих си тениска, поздрави Софи Браун

Бой88:

Уоли, разкарай черньото

аоифеоконър:

фендъмът просто се ядоса заради Нетфликс

Саммичъл:

хората казват какво ли не в момент на гняв

Ултимабро88:

бойците за социална справедливост се

опитват да си заметат следите

14

Лежи дълбоко в гроба тя.

И аз покой не ще намеря,

Защото не успях да я спася.

Кристина Росети, Отчаяние

Едностайният апартамент в Уолтамстоу, видян от Робин в неделя следобед, бе първият, където можеше да си представи, че ще води щастлив живот. Намираше се на втория етаж на неотдавна ремонтирана сграда, беше чист и светъл, имаше пространство за разтегателен диван в дневната, ако приятел останеше да пренощува, и беше близо до метростанция Блакхорс Роуд.

– Ще ви известя за решението си – каза тя на брокера. – Има ли голям интерес към него?

– Доста голям – отвърна младият човек със старомодна вратовръзка, който ѝ бе досадил с дърдоренето си. На два пъти я беше попитал дали възнамерява да живее сама. Робин се почуди какво ли би казал, ако тя със сълзи на очи го бе помолила да се нанесе при нея, та да не трябва да търпи повече тегобата на самотата си.

След като се сбогува с него, извървя разстоянието до метростанцията, като измери времето. Щеше да пътува по-дълго, отколкото от сегашното си жилище, но не чак толкова, колкото от повечето разгледани от нея апартаменти. Предвид всички условия намираше, че апартаментът е подходящ. Докато пътуваше към къщи, се питаше срещу кого ли щеше да ѝ се наложи да наддава. Разполагаше с приличен депозит, измъкнат с мъка от общата съпружеска сметка като част от споразумението по развода, а сега печелеше много по-добра заплата от тази, с която беше започнала, но в Лондон човек нямаше как да е сигурен.

Настроението на Робин беше потиснато през целия студен и дъждовен уикенд и след като излезе отново на дъжда от метростанция Ърл Корт, взе да губи приповдигнатото чувство, изпитано от представата да живее в това чисто и светло апартаментче.

Макс беше в провинцията за уикенда заедно с дакела Уолфганг. Като се прибра у дома, Робин свали палтото и ръкавиците си, взе лаптопа от стаята си и го отнесе в дневната на горния етаж, където погледът ѝ попадна на нежеланата картичка за Свети Валентин, която бе получила предишния ден от Хю Джакс по прякор Аксман и бе оставила на кухненския плот. Картинката бе на голям санбернар с бъчвичка във форма на сърце на нашийника и думите: „Караш ме да точа лиги“. Вътре в картичката Хю беше написал: „Ако някога се почувстваш сама“ и телефонния си номер. Робин предположи, че замисълът със санбернара е да извика щастливи спомени за Швейцария, но тъй като Хю бе най-малко любимата ѝ част от ваканцията, единствената изпитана емоция бе раздразнение, задето Кейти бе дала адреса ѝ на Хю. Докато все така се бореше с потиснатостта си, метна картичката в боклука, после си направи кафе и седна да огледа новинарските сайтове за още информация относно нападението с нож на гробището Хайгейт.

Джош Блей още беше жив, но все така в критично състояние и полицията съобщаваше нова подробност: преди да бъдат намушкани, двамата аниматори бяха поразени с електрошокова палка. Все така приканваха обществеността за даване на сведения на горещата линия, ако някой бе видял подозрителен човек на гробището между 16 и 18 часа на 12 февруари.

Притежанието и използването на противошокови палки от цивилни граждани беше незаконно, тъй че Робин се зачуди как и откъде убиецът се е сдобил с такава. Дали я бе внесъл незаконно от континента? Или я беше откраднал? Със сигурност употребата ѝ сочеше за предумишлено престъпление, не за убийство по импулс. Щеше ѝ се Страйк да е тук, за да го обсъдят.

На лаптопа ѝ изскочи сигнал за поредна новина от Би Би Си. В Копенхаген бе имало два отделни случая на терористична стрелба: първият на изложба с надслов „Изкуство, богохулство и свобода на изразяване“, вторият в синагога. Твърдата и горчива бучка в гърдите на Робин натежа още повече. Човешки създания бяха избивани, задето са написали думи, задето са правили рисунки. Нима и Еди Ледуел бе една от тях? Та какво в тази конкретна анимация би могло да оскърби някого дотолкова, че да отсъди как създателите ѝ заслужават да бъдат умъртвени?

През последните двайсет и четири часа бяха излезли много материали на тема Мастиленочерно сърце. Робин прехвърли рекапитулациите за придвижването на творбата към неочаквания ѝ успех, анализите на културната ѝ значимост и смисъл, оценките на привлекателните ѝ страни и недостатъците ѝ, както и предположения за евентуалното ѝ бъдеще. Почти във всяка от статиите се изтъкваше иронията как Ледуел е срещнала смъртта си в същото гробище, използвано от нея и Блей за място на действие на филмчето: „гротескна симетрия“, „почти невероятно съвпадение“, „ужасен край, носещ цялата готическа странност на произведението“.

Хиляди думи бяха изписани и по повод базата фенове на анимацията, „които се наричат Мастиленочернисърца и са прословути с настървените си схватки“. Скандалите явно се бяха разраснали след нападението над създателите и Робин, като се мразеше, че щраква върху линка, изчете кратък материал, озаглавен „Теорията за Мастиленочерното убийство, която предизвика възмущение“, и научи как в социалните медии витае предположение, че Джош Блей е намушкал с ножа Еди Ледуел, след което се е опитал да се самоубие. Подобно обвинение бе яростно отричано от феновете на Блей, които, както Робин забеляза, далеч надвишаваха тези на Ледуел.

Робин се прехвърли в Ютюб с намерение да изгледа един цял епизод на Мастиленочерно сърце. Вниманието ѝ мигом беше привлечено от клип, озаглавен „Първото интервю на Джош Блей и Еди Ледуел“. Датата му беше юни 2010 и в момента имаше много гледания.

Робин го избра и го пусна.

Появиха се Еди Ледуел и Джош Блей, седнали един до друг на единично легло, облегнати на стена, към която бяха забодени много рисунки, изрезки от списания и репродукции на картини с размера на пощенски картички. Косата на Еди беше по-дълга, отколкото когато Робин я бе срещнала, много лъскава и добре сресана. Беше с джинси и синя мъжка риза с навити ръкави.

Джош, облечен в риза, подобна на тази на Еди, беше извънредно хубав. С дългата си тъмна коса, квадратна челюст, високи скули и големи сини очи приличаше на рокзвезда. От новинарските репортажи Робин знаеше, че той е с пет години по-млад от Еди, така че през 2010 г. трябваше да е бил на двайсет.

– Е, какво, започваме ли? – изрече Джош със силен кокни акцент. Помаха смутено, после с Еди се спогледаха и се разсмяха. Човекът, който държеше камерата, също се засмя.

– И така – впери Джош поглед в камерата, – имахме много добри отзиви след първите два епизода на Мастиленочерно сърце, та затова искахме да кажем колко високо оценяваме подкрепата ви. Приятелката ни Катя реши, че ще е добре да отговорим на някои въпроси, които вие, хора, задавате под анимациите, така че това и ще направим.

Изрече го почтително, сякаш разтревожен да не би хората да си помислят, че създаването на клипа е породено от самомнителността на създателите.

– Питат ни например – продължи Джош – дали сме били надрусани. Да, често.

Той се засмя, както и човекът, който държеше камерата, тъй че тя леко се разтресе. Джош и Еди бяха седнали толкова близо един до друг, че ръцете им се допираха от раменете до лактите.

– Краткият отговор е... – подхвана Еди.

– Да, правехме го, ако трябва да сме честни. Тим и сега е така.

Погледът му се насочи нагоре към човека с камерата. Тим отсече с изговора си на „стандартен английски“:

– Няма такова нещо, това е мръсна лъжа.

Сега Джош стрелна косо поглед към Еди и двамата се усмихнаха един на друг. Повече от очевидно бе, че са силно влюбени един в друг.

– Е, сега какво, май трябва да се представим.

– Ами няма кой друг да го направи – каза Еди, – освен ако Тим не пожелае. Всъщност нека представим Тим.

Камерата се извъртя нагоре към тавана и после към размазаното лице в едър план на младеж с рижава коса.

– Здрасти – каза той.

Камерата отново се премести към Еди и Джош.

– Това беше Тим – поясни Еди. – Той озвучава Червея. И така, аз съм Еди...

– Да, а аз съм Джош и на нас ни хрумна идеята за Мастиленочерно сърце, докато бяхме един следобед в гробището Хайгейт...

– Да пушите – чу се гласът на Тим.

– Да се отдадем на креативност – с престорено негодувание го сряза Джош.

– Говорехме си – уточни Еди.

– Един куп глупости...

– Ти може би да – каза Еди.

– Бях задълбочен и проницателен – възрази Джош, после се притисна към Еди, посочи я странично с пръст и изрече към камерата:  – Не, истината е, че тя беше причината да се случи всичко. Приказвахме си за хората, които са погребани там...

– Да – кимна Еди, – дойде ми наум как сме се проснали там като същински трупове.

– Сериозно се бяхме наплашили.

– Ти се беше наплашил, аз не...

– Защото си плашило.

Еди се разсмя.

– Ама такава си, Ед. Не казвам, че си сериен убиец или нещо такова, но си... стряскаща... Тя започва да си фантазира какво се случва нощем, хрумват ѝ шибани сюрреалистични идеи...

– Катя ти поръча да не използваш ругатни в интервюто.

– Малко е късно за това, мамка му.

Еди отново се разсмя.

– Та така, Еди даде воля на въображението си, лежахме си там и от дума на дума измислихме това.

– После ни изпъдиха от гробището, защото дойде часът за затваряне – добави Еди. – Прибрахме се у дома... Явно трябва да кажем, че живеем в артколектив в голяма стара къща...

– Защо трябва да го кажем?

– Ами... не знам... за да обясним нашия „процес“.

– Ние нямаме процес, приятелко, нашето не е „процес“.

Еди за пореден път се засмя.

– Добре де, все едно, прибрахме се у дома и Джош нарисува... Кого нарисува първо?

– Харти, а ти нарисува Дрек. И двамата учим живопис – поясни той към камерата.

– Аз не точно, ти беше истинският студент.

– Изритаха ме от „Сейнт Мартинс“ заради мързел – информира Джош публиката.

– И така, нарисувахме героите за свое удоволствие. Някои от хрумките получихме, докато бяхме...

– Друсани – подхвърли невидимият Тим.

– ...в гробището – довърши усмихната Еди. – Постепенно нещата...

– Ескалираха – вметна Джош.

– Щях да кажа „развиха се“.

– Приятелят ни Себ ни помогна за анимацията на първото филмче – продължи Джош. – Себ си е легитимен. Той продължава да учи в „Сейнт Мартинс“. Накарахме приятели да озвучат героите и първият епизод беше готов. На Еди ѝ хрумнаха още идеи, така че последва още един.

– Въобще не очаквахме... – каза Еди. – Много бяхме изненадани, че толкова хора харесаха анимацията. Ето защо искахме да ви кажем колко високо ценим коментарите ви. Сега ще отговорим на най-често задаваните въпроси.

Джош се пресегна извън кадър за лист хартия с редове, очевидно откъснат от тетрадка, погледна го, после заговори към камерата:

– Ето нещо, което често ни питат: „Откъде ви хрумна идеята за Харти?“ – Погледна встрани към Еди. – Ти трябва да отговориш, защото не знам какво става в главата ти.

– Нямам представа как точно ми изникна мисълта, но помня как като дете мама ми разказваше приказка за каменно сърце... Дали наистина е било, или съм си го въобразила? Не знам, но имам някакъв спомен за приказка, в която човек сменя сърцето си с камък. Така че в ума ми се роди образът на сърце, напуснало тялото. Докато бяхме в гробището, ми дойде мисълта, как някой зъл човек е умрял, а сърцето му е оцеляло и иска да върши добри дела след смъртта на лошия. Един вид собственикът му го е накарал да почернее с всички злини, които е вършил, та когато цялото тяло се разлага, сърцето се запазва, защото е...

– ...мариновано в проклетия – довърши тържествуващо Джош.

– Нещо такова, но... Не е ли наистина Харти най-добрият сред всички герои?

– Ами да, може да се каже – изрече бавно Джош. – Той е невинен... но и не е. Все пак е почернял заради всичкото сторено зло.

– Но злото не го е сторил той – възрази Еди. Двамата вече бяха напълно погълнати един от друг и камерата беше временно забравена. – Харти е обвиняван за това, лепната му е стигма, но той е жертва на мозъка, на волята или както щеш го наречи. Опитва се да подобри нещата, само че той е гротеска и никой не му вярва, че е добър.

Тя отново се обърна към камерата.

– Намерихте ли някаква логика в това? Не? Следващият въпрос.

– „Хартиенобяла като кучка ли е замислена?“ – прочете Джош от листа. Погледна към камерата. – Да.

– Не! – възкликна Еди донякъде с негодувание и отчасти развеселена.

– Ама е такава. Изобщо не дава шанс на Харти.

– Тя е малко нещо... Хм, никога не сме го анализирали.

– Ясно е за всеки, който е гледал анимацията – отсече Джош.

Всички се засмяха, включително Тим. Прозвуча бипване.

– По дяволите, моят е – промърмори Джош. – Забравих да го изключа.

– Страхотни професионалисти сме – заяви Еди към публиката.

– Съобщение от Катя – каза Джош и го прочете:  – „Дали успяхте да направихе интервю с отговаряне на въпроси на фенове, защото според мен...“ – Докато четеше, Джош също така пишеше отговор, тъй че Тим пак се разсмя. – Махам му звука.

Той метна телефона на леглото.

– Та за какво говорехме?

– За Хартиенобяла. Тя иска отново да е жива. Не ѝ харесва да е дух.

– Но така или иначе е кучка.

– Ами завряна е сред всички тези...

– Откачалки, да.

– ...амбулантни телесни органи – довърши Еди и Джош се засмя. – На никого не му се иска да прекара така вечността.

– Добре – каза Джош и взе отново листа. – Следващият въпрос. Дрек. „Какво е Дрек?“

Спогледаха се и отново се разсмяха.

– Не знаем – отсече Джош.

– Наистина не знаем какво е Дрек.

– Ти го нарисува – изтъкна Джош.

– Главата му, да... Видях такава маска преди много време. – Еди показа с жест грамадна човка. – Маска за лекарите по време на чумата. Огромен клюнест нос и малки очички, стори ми се стряскащо. Така че Дрек е малко злокобен.

– Но какво представлява?

– Честна дума, не знам – отвърна със смях Еди. – Според теб какво е?

– Нямам представа. Може би на това ще бъде посветен епизод три. „Какво, по дяволите, е Дрек?“ Следващият въпрос: какво са смугликите и мукфлуките?

Тук Еди и Джош се запревиваха от смях, като се бутаха един друг. Когато се овладяха, и на двамата им течаха сълзи.

– Не можем да отговорим – изрече Джош с фалцет.

– Не можем да формулираме отговора с думи – задъхано добави Еди.

– Няма начин да не познаеш смуглик, като го видиш – каза Джош, като едва потискаше смеха си. – Също и мукфлук.

Двамата отново се отдадоха на истеричен смях. Невидимият Тим също се хилеше и камерата се тресеше. Най-сетне Джош каза:

– Хайде да се стегнем... Ето, тук има сериозен въпрос. – Той размаха листа. – „Познавате ли работата на Ян Пиенковски, защото вашата анимация ми напомня неговите илюстрации?“ Да, обичаме неговите неща, той ни оказа влияние. Мама ми даде негова книга, издадена през седемдесетте години.

Еди се наведе извън кадър и отново се появи с илюстрирана книга с приказки.

– Ето я. Аз не бях чувала за Ян, докато Джош не ми я показа, но сега съм най-големият му фен.

Тя отвори книгата да покаже картинките на зрителите.

– Виждате ли? Той поставя изумителни силуети на фона на мраморна хартия. Не са ли фантастични?

– Така, продължаваме – обади се Джош. – Тук имам друг въпрос.

Той отново с мъка сдържаше смеха си.

– Мислите ли... мислите ли, че някога ще бъде направен филм по...

Двамата с Еди се разхилиха гръмогласно.

– ...по Мастиленочерно сърце? С ръка на сърце ви казвам, че това няма да се случи. Боже, как ви дойде наум? Филм по...

– Не, наистина... – Еди бършеше очите си. – Не го виждам.

– Смугликите и мукфлуките няма да искат да гледат такъв филм – заяви Джош.

– Това ли бяха всички въпроси? – попита Еди.

– Има още един – отвърна Джош. – „Вие двамата гаджета ли сте?“

Още задъхани от бурния смях, те се погледнаха в еднаквите си ризи, с допрени рамене, облегнати на стената, покрита с рисунки.

– Ъъ... – беше реакцията на Еди.

– Може ли това да си го премълчим? – попита я Джош.

– Да, разумно ще е. Представи си, че ни налетят папараци.

– Ще ни притеснят – каза Джош. – В този труден момент имаме нужда от лично пространство.

– Това се казва при раздяла – напомни Еди, – не когато двамата са заедно.

– О, пардон – каза Джош, – не съм чел целия Наръчник за знаменитости, само последната страница.

– И как завършва?

– Не е редно да издавам, но с лош край.

– Пиене и дрога?

– Не, това е сега.

Еди и Тим прихнаха. Еди се обърна към камерата.

– Ако гледат деца, ние се шегуваме.

Зад гърба ѝ Джош изрече само с устни: „Не се шегуваме“.

Записът свърши.

Робин се взира няколко секунди в замръзналия образ – хубавия Джош Блей с широка усмивка и сияещата Еди, притисната към него с блеснали кехлибарени очи. После при всичките си усилия не издържа, захлупи лице в дланите си и се разплака.

Втора част

Артериите търпят много разклонения при преминаването си през тялото и   накрая свършват в малки съдове, наречени артериоли, които на свой ред се разрояват в мрежа от микроскопични съдове, наречени капиляри.

Хенри Грей, хирург, Анатомията на Грей

15

Кой зли слова изрича, когато крачета детски

трополят в кръгове магически из залата?

Фелиша Хеманс, Полин

Беше изминал цял месец, откакто Еди Ледуел бе открита мъртва в гробището Хайгейт, но във вестниците не се появи нова информация. Робин редовно проверяваше темата и знаеше, че Джош Блей все така е в болницата, като състоянието му вече не бе критично, но сериозно. Други сведения по случая нямаше.

– Може би Блей не е видял нападателя? – почуди се гласно Робин пред Страйк една вечер на Слоун Скуеър, където той дойде да поеме наблюдението над Шавливи пръсти. Обектът им, който живееше на третия етаж на голяма сграда с универсален магазин на партера, все още не беше доближавал до Саут Одли Стрийт, нито бе дал признаци, че се опитва да се отърве от ковчежето или скулптурата, изчезнали от дома на пастрока му. За Робин бе крайно нелогично младеж, който можеше да си позволи да живее в сърцето на Белгрейвия, да има нужда да краде от втория си баща, но след като вече няколко години наблюдаваше отблизо живота на свръхбогатите, беше се научила, че всички тези неща са относителни. Може би за Шавливи пръсти това бе еквивалент на задигането на десет лири от родителския портфейл.

– Ако Блей пръв е бил поразен с електрошоковата палка и после нападнат изотзад, съмнявам се, че е могъл да види много – каза Страйк. – Е, какво, нашият приятел излиза ли изобщо днес? – попита, като погледна към прозорците с балкончета на Шавливи пръсти.

– Не – отвърна Робин. – Но снощи е имал тежка нощ. Баркли каза, че се е прибрал чак към четири часа призори.

– Някакви новини за новия ти апартамент? – попита Страйк и запали цигара.

– Все още се опитвам да реша каква цена би била оправдана за мен – отговори Робин, чиято първа оферта беше отхвърлена. – Снощи ходих да гледам жилище в Тауър Хамлетс. Стори ми се като място, където доктор Крипън би се чувствал у дома си.[2]

Краката ѝ бяха изтръпнали от студ, така че скоро след това тя се сбогува със Страйк и го остави облегнат на удобно разположено дърво с премръзнали държащи цигарата пръсти. Беше се примирил, че ще трябва да остане на Слоун Скуеър поне до два часа през нощта, когато вече можеше да се предполага, че младежът спи, и мислите му за кратко бяха ангажирани с Робин, след което се отклониха към лични дилеми.

Първата се отнасяше до Мадлин, която му се обади предишната вечер с покана да я придружи на събитие, посветено на излизането на роман на неин приятел писател. Страйк лесно можеше да се престори, че трябва да работи, но предпочете да е искрен и отговори, че няма желание да поема риска снимката му да излезе по вестниците на другия ден.

Не се бяха скарали, но по тона на Мадлин разбра, че е приела зле отказа му, тъй че в последвалата дискусия на Страйк му се наложи недвусмислено да посочи правилата във връзката им, както ги виждаше той. Заяви ѝ, че няма как да работи като частен детектив и в същото време да се появява в светските страници на „Татлър“ как пие шампанско в компанията на лондонски литератори и почитатели на книгата.

– Вече си се появявал в „Татлър“ – изтъкна Мадлин. – Агенцията ти бе включена в техния списък „25 телефонни номера, които не сте подозирали, че са ви нужни“.

Страйк не го знаеше, но си даде сметка, че това би могло да обясни известното увеличаване на обаждания в агенцията напоследък за проследяване на съпрузи кръшкачи.

– Не мога да си позволя да стана разпознаваемо лице – настоя Страйк.

– И все пак снимката ти вече се е появявала във вестниците.

– Винаги съм бил с брада и никога не беше по мой избор.

– Толкова ли не можеш да дойдеш на събитието и да им кажеш, че не искаш да бъдеш сниман?

– Предпочитам да го предотвратя, като не ходя по места, посещавани от хора, които искат да бъдат видени.

– Какво правеше в „Анабелс“ тогава?

– Работех – отвърна Страйк, който вече си бе признал, че я е излъгал във вечерта на запознанството им.

– Наистина ли? – мигом бе отвлечена от темата Мадлин. – Боже мой, кого разследваше?

– Това е поверително. Чуй, не мога да те придружавам по места, където присъстват представители на медиите. Това ще съсипе бизнеса ми. Съжалявам, но така стоят нещата.

– Ами хубаво – каза тя, но тонът ѝ подсказваше, че никак дори не е хубаво.

Телефонният разговор остави Страйк с неприятното усещане за дежавю. Връзката му с Шарлот бе непрестанна битка на тема какъв точно общ живот трябва да водят. В крайна сметка не се постигна съвместяване на отдадеността на Страйк на призвание, свързано с дълго работно време и много малки доходи, поне в началото, и желанието на Шарлот да продължава да се весели в средата, от която произхождаше – безгрижни, известни и богати хора.

С евентуалното изключение на приятелите му Ник и Илза Страйк не бе виждал връзка, която да не включва неприемливи за него компромиси. Вероятно това бе признак за себичността му, в каквато Шарлот не спираше да го обвинява. Наоколо му боботеха среднощни автобуси, димът от цигарата му се стелеше в студения въздух и мислите на Страйк се върнаха към вечерта в „Найтджар“, когато Мадлин се бе опитала да насочи телефона с включена камера към двама им. За пръв път се запита дали интересът ѝ към него не бе породен от това, че бе потенциално интересен обект за медиите. Беше неприятна мисъл. Нищо не печелеше от разсъждения в тази посока, тъй че умът му се насочи към втората му лична дилема.

Полусестра му Прудънс, психотерапевт, последовател на Юнг, и също като него извънбрачно дете на Джони Рокъби, отново му бе пратила имейл, в който питаше дали е свободен за по питие или вечеря на три конкретни дати. Все още не ѝ беше отговорил главно защото още не беше решил иска ли да се среща с нея.

По-лесно би било, ако категорично не желаеше да я вижда, но откакто Прудънс се бе свързала директно с него преди повече от година, изпитваше необяснимо привличане към нея. Дали бе заради общата им кръв, или заради факта, че двамата бяха поставяни в една категория като случайните деца, извънбрачните, две нежелани последици от легендарните забежки на Рокъби? Или пък причината бе, че стана на четиресет? Дали не се бе проявило потискано желание да се помири с болезненото и сложно минало?

Но имаше ли всъщност пространство за отношения с нов човек, който да ангажира времето и емоциите му? Страйк вече бе започнал да усеща известно напрежение от това, че животът му сякаш бе съставен от изолирани един от друг компоненти. Вече бе много опитен в умението да ги поддържа изолирани и всяка жена, с която бе имал интимна връзка, се бе оплаквала от това. С Мадлин не споделяше буквално нищо за всекидневието си. От Робин криеше, че се вижда с Мадлин по причини, които и пред себе си не искаше да признае. Също така избягваше да споменава Прудънс пред Луси, другата си полусестра. Идеята да създаде отношения с Прудънс без знанието на Луси – защото бе сигурен, че на нея няма да ѝ хареса, щеше да се почувства изместена в известен смисъл, – би увеличила двойствеността в живота му, вече обременен с чужди тайни, с наложената от професията му прикритост.

Страйк стоя на студения площад до два часа. Дотогава всички лампи в апартамента на Шавливи пръсти бяха угасени и след като изчака още половин час, за да е сигурен, че Шавливи пръсти не се кани да излиза, се върна в мансардата си и си легна, затормозен от смътното усещане, че е преследван.

Възнамерявал бе на следващата сутрин да навакса с изостанала писмена работа, но в единайсет пастрокът на Шавливи пръсти се обади побеснял от Ню Йорк. Икономката му в Лондон бе открила една от скритите камери, поставени от агенцията.

– Трябва да сложите нова, и то някъде, където тя вече да не може да я открие – ръмжеше клиентът милиардер по телефона.

Страйк се съгласи лично да се заеме със задачата, приключи разговора и позвъни на Баркли да се осведоми за местонахождението на Шавливи пръсти.

– Току-що влезе в „Джеймс Пърдей и Синове“.

– Оръжейният магазин? – каза Страйк, който вече бе излязъл във външния офис да вземе палтото си. – Това е близо до Саут Одли Стрийт, нали?

– На две пресечки оттам – отвърна Баркли. – С приятел е, онзи брадатия мърляч.

– Наглеждай го и ако се отправи към къщата, съобщи ми – поръча Страйк. – Току-що приех веднага да подменя камерата.

– Ами ако те нахлуят вътре с пушка?

– Ще бъда предупреден, нали? Освен ако не възнамеряваш да си вземеш почивка до края на следобеда. Все пак от дребни кражби до убийство е голяма крачка – посочи Страйк.

– Нищо дребно няма в кражбите му – възрази Баркли. – Не каза ли, че кутията, която задигнал, струвала четвърт милион?

– За тези хора това са нищо пари – отговори Страйк. – Просто ме дръж в течение за движението му.

Денят бе облачен и студен. Когато Страйк стигна до Мейфеър, Баркли му бе пратил съобщение, че Шавливи пръсти и приятелят му са излезли от оръжейния магазин и са се отправили в противоположна посока на Саут Одли Стрийт. Тъй като беше свършил цигарите и се освободи от тревогата, че може да се натъкне на Шавливи пръсти, Страйк влезе в магазинче за вестници и се нареди на малката опашка. Замислен за подходящо място, където да постави камерата, не регистрира веднага, че гледа думите „Намушкани с нож аниматори“ като подзаглавие на първата страница на „Таймс“ върху щанда.

– „Бенсън енд Хеджис“, кутия кибрит и това – каза на продавача, като размаха броя на „Таймс“ и го тикна под мишница, преди да излезе.

Клиентът им беше предоставил на агенцията комплект ключове за къщата си. Страйк огледа улицата в двете посоки, преди да влезе. Изключи алармата и пое през обширното облицовано с мрамор пространство, където по стените висяха картини на стойност стотици хиляди лири, а върху изкусно осветени постаменти се мъдреха също тъй ценни скулптури.

Охранителната камера, намерена от икономката, бе скрита във фалшива книга на един от библиотечните рафтове в салона. След няколкоминутно обмисляне на вариантите си Страйк постави новата камера върху висок шкаф в другия край на стаята. Тъй като бе в черна пластмасова кутийка, той се надяваше икономката да я пренебрегне като нещо, свързано с интернета на съществуващата охранителна система.

Като пъхна кутийката на мястото ѝ, Страйк се запита не за пръв път дали икономката е всъщност толкова невинна, колкото изглеждаше. Клиентът им бе категоричен, че няма как тя да е крадецът, тъй като препоръките ѝ бяха безукорни, заплатата ѝ щедра и рисковете при пласиране на тъй скъпи и отличителни предмети със сигурност бяха твърде големи за жена, пращаща всеки месец пари у дома във Филипините. През седмиците, когато не бе подозирала, че е наблюдавана, икономката не бе засечена в нещо по-неприемливо, освен да си прави почивки, за да гледа „Шоуто на Джереми Кайл“ на огромния телевизор с плосък екран. От друга страна, на Страйк му се стори неестествено съвестно поведение да се вадят книги една по една, за да бъдат избърсани от прах – защото тя твърдеше, че тъкмо така е намерила охранителната камера, – предвид че работодателите ѝ щяха да отсъстват още шест седмици.

След като новата камера бе скрита, Страйк отново включи алармата, напусна къщата и отиде по-нагоре по улицата в „Ришу“, чайна в едуардиански стил с маси на тротоара, където можеше да пуши. Поръча си двойно еспресо, отвори прегънатия на две „Таймс“ и прочете статията, заемаща повечето от първата страница.

КРАЙНОДЯСНА ГРУПИРОВКА ПРЕСЛЕДВА

ЧЛЕНОВЕ НА ПАРЛАМЕНТА И ЗНАМЕНИТОСТИ

„Таймс“ научи, че крайнодясна групировка, поела отговорност за много на брой смъртни случаи, е била разкрита при съвместна акция на контратерористичното звено на Скотланд Ярд и службите по безопасност. Предполага се, че групата е пращала експлозивни устройства на жени членове на парламента. Също така е поела отговорността за смъртта на придобилата известност като дете кинозвезда и активистка в движението за защита на животните Мая Сатъртуейт (21 г.), на певицата и говорител на движението за климатични промени Джиджи Казеноув (23 г.) и на аниматорката Еди Ледуел (30 г.).

Според източник, близък до следствието, крайнодясната групировка, назовала се „Разполовяване“, „следва модела на паравоенни и религиозни терористични формирования“. Тя комуникира с членовете си в нелегални уебсайтове и е организирана в „клетки“, на които се възлагат конкретни задачи и обекти. Разполовяване е планирала и извършила дотук редица смъртоносни и потенциално смъртоносни атентати срещу видни жени с леви убеждения.

„Това е организирана операция, която не само замисля и изпълнява директни атаки срещу избрани от народа политици, но и се възползва от социалните мрежи да набира членове, да разпространява дезинформация и да насажда враждебност към обектите ѝ“, сподели източник.

Както „Таймс“ научи, терористичната групировка е изготвила списъци и за „Пряко действие“, и за „Непряко действие“. Има сведения, че списъкът за „Пряко действие“ включва жени членове на парламента с леви убеждения като Ейми Уитсток и Джудит Маранц, в офисите в избирателните райони на които са изпратени експлозивни устройства през последните дванайсет месеца. Тръбните бомби са били обезвредени от специалисти от полицията и жертви не е имало. Онези, за които се знае, че фигурират в списъка за Директно действие на Разполовяване, са осведомени за факта и им е осигурена засилена охрана в дома и в службата им.

Терористичната групировка твърди, че програмата им за „Непряко действие“ вече е довела до три смъртни случая, един опит за самоубийство и едно сериозно нараняване. Става дума за Мая Сатъртуейт, взела фатална свръхдоза през април 2012 година, Джиджи Казеноув, намерена обесена в деня преди Нова година 2014, и Еди Ледуел, смъртоносно намушкана с нож миналия месец в гробището Хайгейт. Ледуел е съавтор на култовата анимация Мастиленочерно сърце, а другият съавтор – Джош Блей – също бе атакуван и все още е в болница. Авторката на комикс Фейола Джонсън оцеля след опит за самоубийство...

Мобилният телефон на Страйк иззвъня. Той го извади от джоба си. Беше Мадлин.

– Здравей – с много напрегнат глас изрече тя. – Можеш ли да говориш?

– Да, в почивка съм – отвърна Страйк. – Какво става?

– Видя ли „Таймс“? Джиджи Казеноув... аз...

– Да, точно това четях и...

– Проклетите крайнодесни тролове я докараха до самоубийство! – възкликна Мадлин, която явно бе напът да се разплаче. – Просто... умът ми не го побира. Та тя беше само на двайсет и три, каква заплаха е могла да бъде за банда фашисти?

– Надали ще откриеш логичен отговор на този въпрос – отговори Страйк. – Но е ужасно, съгласен съм.

– Няма да преувеличавам, като твърдя, че беше най-близката ми приятелка – каза Мадлин, – но беше извънредно мило момиче. Често се отбиваше в магазина да побъбрим и... прощавай... не мога... Престъплението ѝ беше, че говореше за проклетите промени в климата...

– Да – промълви Страйк. – Разбирам. Това е...

– По дяволите. Ще затварям. Имам среща с шибаните адвокати. Ще се чуем по-късно.

– Добре. Ще ти се обадя.

Мадлин затвори. Страйк прибра телефона обратно в джоба си, взе вестника и продължи да чете.

Авторката на комикси Фейола Джонсън също е била набелязана от групировката, но е оцеляла след опит за самоубийство през 2013 година.

Преди смъртта им всичките три жени са били прицел на „тролски“ кампании по социалните медии, които изглеждат планирани и координирани от Разполовяване с целта обектите им да бъдат изтикани от обществения живот или да отнемат сами живота си.

„Онова, на което ставаме свидетели, са организирани кампании за дезинформация и тормоз, отчасти целящи да настроят прогресивномислещи хора срещу съмишлениците им – твърди източник на „Таймс“. – И преди сме виждали „тролване“ на либерали в пространства като 4chan, но терористичната групировка използва социалните медии по по-организиран и обмислен начин, за да подклажда тормоз и да внушава страх.“

Певицата Джиджи Казеноув е била подложена на тормоз в социалните медии след имейли, в които, както се твърди, е използвала расистки език в описанието на бивша певица беквокал, и тези имейли са изтекли онлайн. Впоследствие е установено, че са фалшифицирани. За Мая Сатъртуейт се твърди, че е „объркала пола“ на видна трансжена в частни съобщения, също изтекли онлайн, докато Еди Ледуел е била обект на продължителна хейтърска кампания за многобройни предполагаеми простъпки най-вече срещу инвалиди. Оцеляла е след опит за самоубийство през 2014 година, преди да бъде смъртоносно прободена с нож през февруари.

ХЕЙТЪРСКИ СИМВОЛИ

Името на терористичната групировка е взето от термин, използван в криптовалутата, където „разполовяване“ се отнася към преднамереното смаляване наполовина на количеството биткойни, които могат да бъдат „изкопавани“.

„Заявената цел на групировката е да намали броя на така наречените „бойци за социална справедливост“ в обществения живот и да снижи стойността на прогресивните възгледи“ – твърди източник на „Таймс“.

Терминът „бойци за социална справедливост“ е използван като обиден епитет от крайнодесните, за да опишат онези, които пропагандират и разпространяват прогресивни програми, макар че названието е носено с гордост от мнозина в лявото пространство.

И въпреки че Разполовяване...

Телефонът на Страйк иззвъня повторно. Като го извади, видя номера на Луси. Поколеба се, преди да отговори, но реши, че е по-добре да отмахне този разговор сега, докато още бе свободен да приказва, отколкото да го отложи и да си спечели нова доза неприязън.

– Стик?

– Здравей, Луси. Как е?

– Току-що говорих с Тед. Звучеше много потиснат.

Тед бе неотдавна овдовелият чичо на Страйк, човек, когото винаги бе приемал като заместител на баща.

– Затова го поканих да ни гостува за уикенда на седемнайсети април – каза Луси. – Ще се присъединиш ли към нас?

– Ами... графикът не е пред мен в момента – отвърна Страйк, което отговаряше на истината, – но ще...

– Стик, давам ти достатъчно дълго предизвестие, става дума за след месец.

– ...но ще се опитам – довърши Страйк.

– Добре, ще ти пратя съобщение за подсещане – каза Луси. – Той много иска да те види, Корм. Не си ходил в Корнуол от Коледа...

След като още пет минути работи активно върху чувството му за вина, Луси затвори. Намръщеният Страйк прибра телефона в джоба си, разтърси „Таймс“ да го изпъне и продължи да чете.

И макар името Разполовяване да е заимствано от света на криптовалутата, те използват познатия език и иконография на крайнодесните. Членовете имат псевдоними, взети от нордическите руни, следвани от числото 88. Според Лигата против поругаването числото 88 е хейтърски символ, представляващ осмата буква от азбуката, повторена два пъти, и замества „Хайл Хитлер“.

РАСТЯЩА ЗАПЛАХА

Според МI5 най-бързорастящата заплаха в Обединеното кралство идва от крайнодясното.

„Исторически заплахата от неонацизъм и крайнодесните произтича от индивидуални „хейтъри“, а те са трудни за проследяване. Крайнодесните терористични групировки не оцеляват дълго.

В контраст Разполовяване изглежда необичайно добре организирана и дисциплинирана. Предлагат обединяваща идеология с политически и религиозни елементи. Движения с конкретна философия или система от убеждения са по-сплотени и успешни в налагане на лоялност и при рекрутиране.

Продължение на стр. 4

Страйк тъкмо обръщаше на страница четири, когато мобилният му иззвъня за трети път.

– Дявол го взел!

Отново извади телефона от джоба си. Разговорът беше пренасочен от офиса.

– Корморан Страйк.

– А, да – изрече непознат глас, – здравейте. Казвам се Алан Йеоман. Аз съм агентът на Еди Ледуел... или по-скоро... – той прочисти гърло – бях.

16

Да се вдигнем и да тръгнем:

без това в света ще мръзнем

затворени в тъма навеки

със съмнения у всеки срещу всеки.

Та нека тръгнем...

Шарлот Мю, Зов

В момента, когато Страйк прие обаждането от Алан Йеоман, Робин бе на тринайсет километра далеч в Уолтамстоу и се преструваше, че проявява интерес към стъклопис, изобразяващ голия Адам, даващ имена на животните. Бе със заоблени рамене, седнал на полянка и сочеше към тигър, а брадат ангел до него записваше избраното название в книга. Две тропически птички се показваха иззад ореола на ангела. Лицето на Адам беше безизразно, дори глуповато.

Покваряващия и Дългокраката стояха с гръб към Робин от другата страна на залата и обсъждаха символиката на пеликан в картина на Едуард Бърн-Джоунс. Точно както се бе опасявала майката на Дългокраката, командировката ѝ в Ирак, където бе пратена да отрази унищожените от Ислямска държава археологически разкопки на древния Нимруд, бе съвпаднала с решението на дъщеря ѝ да не отиде на училище под претекст, че не се чувства добре. Десет минути, след като родителите на съученичката ѝ излязоха за работа, Покваряващия бе пристигнал да изведе Дългокраката за деня. Робин ги последва с беемвето на Страйк, което взе назаем, защото преди това бе използвала древния си ландроувър да следи момичето. Тревожеше се, че двойката ще се отправи към хотел, но бе приятно изненадана, когато обектите ѝ спряха на паркинга на галерията „Уилям Морис“.

Робин имаше чувството, че е научила много за отношенията между Дългокраката и Покваряващия, докато ги сподиряше от зала в зала и подслушваше разговора им. Явно Дългокраката бе показала със случайна забележка интерес към движението от Викторианската епоха „Изкуства и занаяти“ и сега се опитваше да го докаже, а Покваряващия се отнасяше с ласкателна сериозност към мненията ѝ. Целуването на ръката, забелязано от Мидж, не се бе повтаряло, макар Покваряващия да бе поставил ръка на кръста на Дългокраката при преминаването от една зала в друга и после да бе махнал нещо невидимо от дългата ѝ руса коса. Колкото до Дългокраката, тя явно бе увлечена до такава степен, че не успяваше да го прикрива, и Робин само можеше да си представи как самочувствието на четиресетгодишния мъж се помпа от задъхания ѝ смях при най-баналните му духовитости, от изпълнения ѝ с обожание поглед, докато той говореше за прерафаелитите, от честото ѝ изчервяване при похвалите му за познанията и прозрението ѝ, докато на цинично настроената Робин те ѝ звучаха като прегледана набързо страница в Уикипедия.

След като обясни християнския символизъм на пеликана, хранещ малките си със собствената си кръв, Покваряващия попита Дългокраката готова ли е за кафе и след като още минута-две се прави на възхитена пред Адам, Робин ги последва в заведението с интериор от стъкло и открити тухли, което гледаше към градините на галерията.

Тъкмо си бе взела капучино, когато мобилният ѝ телефон иззвъня.

– Здравей – каза тя тихо на Страйк, – дай ми момент, трябва да си намеря място да седна.

Плати си кафето, настани се на маса, от която имаше безпрепятствен поглед към обектите си, и отново долепи телефона до ухото ти.

– Да, слушам те вече. Какво става?

– Какво ли не – отвърна Страйк. – Можеш ли да говориш?

– Изглежда, поне петнайсет минути няма да мърдам оттук – каза Робин и гледаше как Дългокраката се киска и отмята коса зад раменете ѝ, а кафето ѝ още стоеше недокоснато.

– Предполагам, че не си виждала днешния брой на „Таймс“.

– Не. Защо?

Страйк направи кратко резюме на статията на първа страница за Разполовяване.

– Значи ти се оказа прав – посочи Робин. – Наистина е било терористична атака.

– Не съм много сигурен.

– Но...

– Ледуел е била в списъка на групировката за индиректни действия. Опитвали са се да упражняват достатъчно тормоз върху нея, че да я тласнат към самоубийство. Не са планирали атентат срещу нея, а и досега никого не са убивали с нож. Според „Таймс“ предпочитаният им метод е тръбни бомби.

– Ами тогава – каза Робин, загледана към поляните на галерията – може би им е паднала възможност и са решили да я убият, вместо да чакат сама да посегне на живота си.

– Но защо ще намушкват и Блей? Той не е споменат в никой от списъците. Очевидно Разполовяване са вдигнали мерника на жени с леви убеждения.

– Намушкването на Блей може да не е било планирано. Просто се е изпречил на пътя на нападателя. Може да се е опитал да я защити.

– Все пак мисля, че по-логично би било да бъде убита, когато е сама, ако такова е било намерението им. При две мишени има сериозен риск едната да избяга или да вдигне тревога. Разбира се – добави Страйк, – нямаме представа колко на брой са били нападателите. Няма категорични признаци, че е бил само един.

– Може да не са знаели, че Блей ще е там, когато са пристигнали. А и като стана дума, откъде нападателят е могъл да знае, че Ледуел ще е в гробището този следобед?

– Отличен въпрос – отбеляза Страйк. – Ами нищо чудно да успеем да разберем, ако си склонна да се заемем. Току-що ми позвъня Алан Йеоман, агентът на Еди Ледуел.

– Сериозно ли? – възкликна Робин, изпитала вълнение, с каквото понякога я възнаграждаваше работата ѝ и каквото обикновено идваше в резултат от неочаквано разкритие, от внезапно появила се нова перспектива.

– Да, пита дали сме съгласни да проведем среща и не само с него. Ще присъства и човек на име Ричард Елгар, шеф на „Мавърик Филмс“ за Обединеното кралство, а още лелята и чичото на Еди. Той предлага всички да обядваме в Артклуба на Доувър Стрийт следващата седмица. Иска да знае проявяваме ли готовност да открием кой е Аномия.

– Но ние все така сме претоварени със случаи – изпъшка Робин.

– Вече не чак толкова. Дев се обади преди малко за клиента, очакващ патент. Открил е откъде изтича информация, снимал е жената от офиса с шефа на конкурентна фирма.

– Бързо се е справил – заяви Робин впечатлена, след което се върна на основната тема. – Но защо на агента на Еди Ледуел му е притрябвало сега да узнае кой е Аномия?

– Йеоман каза, че предпочита да ни го обясни лично, но доколкото схванах, Аномия още не е кротнал. Намекна също как има връзка с това, че Блей вече може да говори, след като е бил в изкуствена кома.

– Ти изтъкна ли пред Алан Йеоман, че не се занимаваме с киберразследвания?

– Направих го, да, но той, изглежда, не смята, че това е проблем. Предполагам, ще разберем защо, ако приемем поканата за обяда. Така или иначе, знам, че ще предпочетеш да погнеш Аномия, вместо да съдействаш на някоя съпруга-трофей да си гарантира по-доходен развод.

– Определено да – отсече Робин.

– Аз също. Добре, ще позвъня на Йеоман да му кажа, че приемаме среща за обяд следващия вторник. Приятно следене на похотливеца.

Той затвори и Робин, макар да бе развълнувана от перспективата за нов случай, върна вниманието си към Покваряващия и Дългокраката, които вече се бяха приближили нос до нос и си шепнеха.

17

Дали е глупаво да чуеш това от мен,

след като с теб не сме прекарали и ден?

Но все едно; не ще докосна някога косата ти,

нито ще чуя тупкането в твоите гърди.

Шарлот Мю, По път към морето

Чат между модераторите на Играта на Дрек

Хартиенобяла и Морхаус

<Отворен е нов частен канал>

<13 март 2015 г. 14: 31 ч.>

>

<Хартиенобяла кани Морхаус>

<Морхаус се присъединява към канала>

>

Хартиенобяла: Тук съм от цяла вечност,

чаках те да се появиш. Къде беше?

Морхаус: Говорех с Аномия.

Хартиенобяла: Видя ли онова в новините?

Морхаус: За Разполовяване ли? Да.

>

>

Хартиенобяла: И?

Морхаус: И какво?

>

>

Хартиенобяла: Да не би да ми се сърдиш за нещо?

Морхаус: Защо пък да ти се сърдя?

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Морхаус, говори с мен.

Морхаус: Още ли е у теб „доказателството“, което ЛордДрек и Вайлпекора ти дадоха, че Аномия е Ледуел?

Хартиенобяла: Да, защо?

Морхаус: А ти как мислиш?

>

>

Хартиенобяла: Допускаш, че ЛордДрек и Вайлпекора са от Разполовяване?

Морхаус: Виж методите на Разполовяване, описани в „Таймс“. Точно същият маниер, който ЛордДрек и Вайл приложиха на вас. Създадоха фалшива история, за да ви настроят срещу Ледуел.

Хартиенобяла: Не те пуснаха слуха, че Ледуел е Аномия. Много фенове мислеха, че може да е тя.

Морхаус: Кои например?

Хартиенобяла: Не мога да ти цитирам имената им на мига, но всичко това го имаше в досието.

Морхаус: Изфабрикувани доказателства. Всичките предвидени да настройват хората срещу нея и да я преследват.

Хартиенобяла: Никога не съм я преследвала.

Морхаус: Не съм казвал, че си го правила.

Хартиенобяла: Според Хартела е случайно нападение.

Морхаус: Не се и съмнявам, че тя така ще каже.

Хартиенобяла: Как да го разбирам това?

Морхаус: По този начин се откача от въдицата. Говорила ли е с полицията?

Хартиенобяла: Май че да.

Морхаус: И откъде им е казала, че е взела досието?

Хартиенобяла: Не знам.

Морхаус: Мисля, че някой от вас трябва да отнесе това досие в полицията, след като Хартела не го е направила.

>

>

>

Хартиенобяла: Морхаус, има един в по-горния курс от моя, който цитира поста на някакъв крайнодесен американец в Туитър и го изхвърлиха от колежа. Никога не съм вярвала, че Ледуел е Аномия, никога не съм искала това досие, никога не съм желала да ѝ навредя по какъвто и да било начин, но това няма да има значение за медиите. Ще се нахвърлят срещу всички ни, ако решат, че сме замесени с крайнодесните и в убийство. Как според теб ще го приеме ****

Морхаус: Звучиш точно като Аномия.

Хартиенобяла: Какво значи това?

Морхаус: Просто игнорираме факта, че неонацистите са се инфилтрирали сред нас.

Хартиенобяла: Ако се докаже, че ЛордДрек и Вайлпекора са такива, редно е Аномия да ги изрита. Но обясни ми какво общо има досието с това, че Ледуел и Блей бяха намушкани с нож.

Морхаус: То беше причината да се срещнат, поначало заради него отидоха в гробището. ЛордДрек и Вайлпекора подготвиха ситуация, при която двама души бяха нападнати с хладно оръжие. Разполовяване я искаха мъртва и тя е мъртва.

Хартиенобяла: Ами ако искрено са вярвали, че тя е Аномия?

Морхаус: Надали са го вярвали някога, ти самата каза, че не си повярвала. И след като ти си се досетила къде ще се срещнат, всеки би могъл да го направи.

Хартиенобяла: Благодаря, толкова съм глупава значи, а?

Морхаус: Нямах предвид това, по дяволите. Държиш се като Червей28. Казвам, че някой може да е отгатнал, да е грабнал възможността след изчакването и да ги е наръгал. Или може Хартела да е осведомила по частен канал ЛордДрек и Вайл за мястото на срещата.

>

>

>

Хартиенобяла: Майка ми е болна. Няма да ѝ причиня куп главоболия от страна на медиите и полицията. Не съм направила нищо нередно.

Морхаус: Не си ми споменавала, че майка ти е болна.

Хартиенобяла: Не знаех, че би те интересувало.

Морхаус: Интересува ме, разбира се, защо говориш така?

>

>

Морхаус: Хартиенобяла?

Хартиенобяла: У8Н хетубг

>

>

Хартиенобяла: По дяволите. Плача и не виждам буквите.

Морхаус: Какво ѝ е на майка ти?

Хартиенобяла: Не ми се говори за това.

Морхаус: Кажи ми.

Хартиенобяла: Защо?

Морхаус: Знаеш защо. Защото държа на теб.

Хартиенобяла: Нищо подобно, през всичкото време ме обработваш. Получи голи снимки от мен, а никога не ми изпрати твоя снимка. Раздаваш го чувствителен. Колко още момичета водиш така за носа?

Морхаус: Какви ги приказваш, по дяволите? Няма друга. И никога не съм ти искал онези снимки.

Хартиенобяла: Аха, излиза, че съм уличница, така ли?

Морхаус: Нима съм казал такова нещо?

Хартиенобяла: Ей ме на сега, че хлипам насред шибаната библиотека.

Морхаус: Недей. Никога не съм искал да те засегна. Кажи ми какво се случи с майка ти.

>

>

>

>

Хартиенобяла: Намери си бучка. Резултатите от биопсията пристигнаха късно снощи. Образуванието е злокачествено.

Морхаус: О, дявол го взел. Ужасно съжалявам.

Хартиенобяла: Просто не издържам вече. Не ме смяташ достатъчно добра за теб.

Морхаус: ????

Хартиенобяла: Знаеш коя съм, сигурна съм в това. Онзи коментар за 600 километра. Ако си харесал това, което си видял, щеше да искаш да се срещнем.

Морхаус: Не е така просто.

Хартиенобяла: Аз имам чувства към теб, а ти очевидно не изпитваш същото.

Морхаус: Не е вярно.

Хартиенобяла: Прекалено много ми идва, не мога повече, не и сега, когато и мама е болна. Ще махна от телефона си Играта на Дрек.

Морхаус: Не го прави. Моля те, недей.

Хартиенобяла: А защо не?

>

Морхаус: Виж, откачено е да изпитваш толкова силни чувства към човек, когото не си срещал, но аз ги изпитвам. Непрекъснато мисля за теб.

>

Хартиенобяла: Може да ти е трудно да го повярваш, но получавам и други предложения.

Морхаус: Изобщо не ми е трудно да го повярвам.

Хартиенобяла: Докажи ми тогава, че държиш на мен. Прати ми твоя снимка.

>

>

>

Морхаус: Не мога.

>

<Хартиенобяла напуска канала>

18

Ти кладенец на злото си неизчерпаем.

Ласкаеш или плюеш обекта си неосезаем.

Каква чудата пакост ти хрумна този път,

замислена от скрит в съзнанието кът?

Какво си науми по свой каприз да сътвориш?

Приятелство да изковеш или пък да го развалиш?

Мери Елизабет Колридж, Съдържанието на шише с мастило

Следващия вторник Страйк и Робин пътуваха заедно в такси от офиса до Артклуба. Тя забеляза, но не го спомена, че той е със същия италиански костюм, който бе облякъл за рождения ѝ ден в „Риц“. Робин бе избрала елегантен, но семпъл черен костюм с панталон. Докато се придвижваха към Мейфеър, Страйк изключи интеркома към пътническата седалка и каза на Робин:

– Мислих по въпроса и реших, че не можем да им кажем кой е Аномия според Еди. Не е справедливо да се хвърля с лека ръка такова обвинение, защото има вероятност да е грешила.

– Така е, знам – отвърна Робин. – Интересно е да се чуе обаче дали и те са на нейното мнение.

– Вчера издирих Монтгомъри онлайн – каза Страйк, който, за разлика от Робин, бе имал почивен ден в понеделник. – Открих го в Линкдин и Инстаграм. Работи на десет минути пеша от нашия офис в компания за дигитални ефекти във Фицровия. Живее в Ладброук Гроув с приятелката си. Инстаграм страницата му е пълна със снимки на тях и приятелите им хипстъри.

Робин погледна изкосо Страйк.

– Ти не мислиш, че е той – каза и прозвуча като изявление, не като въпрос.

– Ами ако е той, трябва да има много толерантен шеф, който не възразява срещу постоянното му пускане на постове в социалните мрежи през деня. Снощи прегледах набързо акаунта на Аномия. Той е в Туитър във всевъзможни часове... Може би изхождам от стереотип. Когато си мислиш за интернет тролове, склонен си да се опираш на презумпцията, че нямат кой знае какъв живот. А доколкото виждам, Монтгомъри води съвсем пълноценно съществуване.

Предвид че Артклубът се намираше на десетина минути от къщата на милиардера на Саут Одли Стрийт, Робин бе очаквала да е елегантно заведение, но все пак степента на разкош ѝ дойде като изненада. С келнерите си в бели сака, мраморните подове, бара със стриди и екстравагантните модерни полилеи той напълно съперничеше на „Риц“. Раздърпаната и изцапана с мастило Еди Ледуел никак не би била на място тук; всъщност клиентелата се състоеше почти изцяло от проспериращи на вид мъже на средна възраст в костюми. Тоалетът на Робин бе почти идентичен с този на хубавата млада жена, която ги посрещна на входа и после ги отведе горе в частния салон за хранене, където, както тя им каза, останалите вече се бяха събрали.

Малкото помещение напомняше мъничко стая за пушене на опиум с тъмночервените си стени, резбовани дървени паравани, наподобяващи китайски, и приглушено осветление. Четиримата души, които ги очакваха, още не бяха седнали по местата си. Всички се извърнаха към вратата и млъкнаха при появата на Страйк и Робин.

– Аха – възкликна усмихващият се очилат и розоволик мъж най-близо до тях. Изглеждаше по-млад, отколкото предполагаше рошавата му бяла коса, а леко торбестият костюм намекваше, че човекът предпочита удобството пред стила. – Господин Страйк и госпожица Елакот, нали? Приятно ми е. Аз съм Алан Йеоман.

Той се ръкува с двама им поред, после ги представи на спретнатия четиресет и няколко годишен мъж до себе си, чиято вратовръзка имаше същия сребрист цвят като завесите в спалнята на Мадлин. Тъмната му коса бе много чиста, за разлика от сплъстената на Йеоман, костюмът му бе отлично скроен и подбран без съмнение с оглед на стил.

– Това е Ричард Елгар, изпълнителен директор на британския клон на „Мавърик Филмс“.

– Здравейте – каза Елгар и акцентът му веднага го издаде, че е американец. Докато се ръкуваха, се подадоха копчетата му за ръкавели, съчетание от стомана и оникс. – Радвам се да се запознаем. Помогнали сте на моя добра приятелка да реши личен проблем преди две години.

Спомена името на клиентка, която се бе развела с кръшкащ мултимилионер.

– А това е Грант Ледуел – каза Йеоман и посочи мъж с плътни вежди и обратна захапка, която му придаваше сходство с булдог. Гъстата коса на Грант бе късо подстригана, той носеше двуреден костюм и яката на ризата, изглежда, го стягаше. – Чичо е на Еди Ледуел.

Масивната челюст на Грант и рунтавите му вежди не бяха единственото, което му придаваше донякъде вид на побойник.

– Много съжалявам за загубата ви – каза му Страйк, когато се ръкува с него, а Грант издаде неопределен гърлен звук.

– И съпругата му Хедър – изрече в заключение Йеоман.

Хедър, която беше бременна, изглеждаше поне десет години по-млада от съпруга си. Макар и не точно хубава, създаваше впечатление за добро здраве с чистата си бяла кожа и дълга лъскава кестенява коса. Прилепналата ѝ лилава рокля имаше дълбоко изрязано деколте, разкриващо поне половината от издутите ѝ гърди. Робин забеляза как Страйк решително държеше очи върху лицето на Хедър, докато се ръкуваше с нея.

– Изчетох всичко за вас – засия Хедър насреща му. – Върхът сте.

– Да седнем – предложи Алан Йеоман.

Шестимата заеха местата си около кръглата маса и Робин се почуди дали у някого друг не бе възникнала асоциацията със спиритически сеанс при тази осветена в центъра маса и оставащата ѝ в сянка периферия. Докато Хедър наместваше стола си, една от ярките лампи на тавана освети гърдите ѝ и те заприличаха на две луни; сервитьорът, дошъл да им раздаде менютата, се втренчи като омагьосан в тях в продължение на няколко секунди.

Елгар с лекота поведе любезен разговор за Артклуба, на който той беше член, докато вратата зад сервитьора се затвори и групата остана насаме.

– И така – обърна се Йеоман към Страйк и Робин, – много мило от ваша страна, че дойдохте да се срещнете с нас.

– Радваме се да сме тук – отговори Страйк.

– Знам, че и Еди би била доволна да се видим – продължи с мрачно лице Йеоман. – Както можете да си представите, случилото се бе огромен шок за нас, а за Грант и Хедър, естествено, е лична трагедия.

– Как върви полицейското разследване? – обърна се Страйк към Грант.

– От една седмица не са ни съобщавали нищо – отговори чичото на Еди, чийто тембър по природа клонеше към ръмжене. – Изглеждат до голяма степен убедени, че е някой от крайнодясната групировка... Разполовяване или както се наричат там.

– Дали имат вече описание на нападателя? – поинтересува се Страйк.

– Не – отвърна Грант. – Блей твърди, че е бил атакуван в гръб с електрошоковата палка. Паднал по лице на земята, където бил намушкан, и после видял единствено бягащи крака в черни маратонки.

– Има ли съмнения относно тази версия? – попита Страйк, защото в гласа на Грант се долавяше нотка на скептицизъм.

– Онлайн хората твърдят, че той самият е намушкал Еди – намеси се Хедър и изпревари отговора на мъжа си. – Нали така, Грух? И нека си го кажем, всичко се подреди добре за Блай в крайна сметка, нали? Той остана начело на цялата работа.

– Не е – отвърна кратко Грант. – Ще го видим това.

Последва леко неловка пауза.

– Във вестника пише, че е промушен във врата – обади се Страйк.

– Точно така – отвърна Йеоман, преди Грант да е успял да каже нещо. – Доколкото схванах, спасила го е високата яка на коженото му яке. Ако ножът е проникнал по-дълбоко, край, при това става дума за милиметри. Но дори и така е претърпял сериозно поражение на гръбначния мозък и е частично парализиран.

– С Еди бяха охладнели помежду си... – подхвана Грант, но в този момент влязоха двама келнери с бутилки вода и различни видове хлебчета, така че той замълча. Никой не беше поръчал алкохол. Когато мъжът, който наливаше водата, попита решили ли са вече какво ще ядат, Хедър възкликна със смях:

– О, аз не съм си избрала! – След което отвори менюто и го заразглежда.

След като даде поръчката си, обърна се към Робин, потърка си корема и я осведоми:

– Това тук е момче, знам си! С момичетата никога не съм била така гладна.

– Кога е терминът ви? – попита я Робин от любезност.

– Чак през юни. Вие имате ли деца?

– Не – усмихна ѝ се Робин.

– Честно казано това не беше планирано – сподели Хедър със сценичен шепот. – Но е достатъчно само той да ме погледне и вече съм бременна. Но пък кой знае, може да успея да си позволя помощ, ако...

Тя остави изречението недовършено, а Робин се почуди колко ли щяха да спечелят Хедър и Грант от неочакваното си наследство.

След като взеха поръчките, келнерите отново излязоха. Щом вратата се затвори, Йеоман каза:

– И така, както обясних по телефона, надяваме се да се съгласите да предприемете разследване от наше име. Ние – той посочи себе си и Елгар – ще бъдем вашите клиенти и ще поемем разноските, но решихме, че е редно днес и Грант да присъства като най-близък роднина на Еди. Ричард, би ли искал да...

– Благодаря, Алан – каза американецът. – Нека ви дам представа за ситуацията – каза той и събра пръстите на ръцете си с красив маникюр. – При смъртта на Еди двамата с Джош бяха напът да сключат сделка за филм с нас. Джош вече бе подписал, а за Еди се очакваше да го направи в офиса на Алан на следващия ден след убийството си.

– Преди няколко дни Джош ни прати известие чрез агента си, че не желае да продължи с филма, ако не се намери някакъв начин да се затвори устата на Аномия.

– Значи вие не сте агент на Джош? – обърна се Страйк към Йеоман. – Само на Еди, така ли?

– Точно така – потвърди Йеоман. – Джош е представляван от жена на име Катя Ъпкот. Очаква се да ѝ дадем отговор.

– Факт е, че Джош вече е подписал договора, така че не може да спре филма по правен път – изтъкна Елгар, – но разбира се, никой не иска да тръгне против желанията му предвид случилото се.

– Редно е да посочим, че е в интерес на Джош филмът да бъде направен – добави Йеоман. – Ако не се излекува от парализата си, надали ще е способен в бъдеще да работи като аниматор. Семейството му не е заможно. Искаме да го успокоим относно Аномия, за да може да се фокусира върху възстановяването си. Изпитва силна вина, задето е обвинил Еди, че тя е Аномия. Катя твърди, че много се измъчва...

– Ама как е могъл да я обвини в това? – намеси се Хедър с възмущение. – Кой би си го причинил? Да излага лични неща за себе си онлайн! Вече ни става ясно на какво е била подложена... нали, Грух? – погледна тя към мъжа си. – Веднага след смъртта на Еди този Аномия започна да изнася в Туитър интимните ни дела с Грант!

– Наистина ли? – повдигна вежди Страйк и извади бележник. – Ще възразите ли да си водим бележки?

– Не, разбира се – отвърна Хедър, която всъщност изглеждаше въодушевена от предложението. – Тук-там той бърка. Пише, че Грант е бил в Саудитска Арабия, а той беше в Оман, и също, че съм му била секретарка, а не е така. Бях секретарка на друг човек. Твърди, че с Грух сме имали връзка, докато още е бил женен, но неговият първи брак беше...

– Беше приключил, съществуваше само формално – изрече Грант по-високо, отколкото беше нужно.

– От месец ни тормози без прекъсване, защото сега Грант има думата за съдбата на анимацията! – продължи Хедър. – Следя внимателно онези така наречени фенове, които пишат ужасни неща на страницата ни във Фейсбук. Мога да ви дам имената им, ако искате.

– Благодаря, това ще ни е от голяма полза – каза Страйк недокрай искрено. – Интересно, че Аномия знае лични факти не само за Еди, но и за вас. Възможно ли е да ги е получил онлайн? От Фейсбук страницата ви например? Или знае неща, които не са оповестявани в публичното пространство?

Грант и Хедър се спогледаха.

– Част от нещата май ги има на Фейсбук страницата – каза Хедър, сякаш това току-що ѝ бе хрумнало. – Но пък знае, че Лора страда от лупус. Не виждам как би могъл да разбере това. А ти, Грух?

– Лора е бившата ми съпруга – поясни Грант. – Не, не се сещам за начин да го научи. Бях в Оман, когато почина майката на Еди, по-малката ми сестра – продължи той и Страйк заподозря, че ще чуят предварително подготвена реч. – По това време не бях женен и бях на дълго работно време, нямаше как да прибера малко дете. Когато се запознах с първата си съпруга, Еди вече беше настанена в добро приемно семейство. Щях повече да навредя, отколкото да помогна, ако ѝ бях объркал живота и учението, като я потътря в чужбина. После, когато се върнахме в Лондон, Лора се разболя. Едва успяваше да се грижи за Рейчъл, дъщеря ни. Свързах се с Еди да видя как я кара – той агресивно вирна брадичка, – но предвид ситуацията в семейството ми нямаше как да я взема при нас.

– А по-късно тя се забърка с наркотици и какво ли не още – намеси се Хедър, – нали така, Грух? – Не бихме искали такива неща в близост до децата ни.

Елгар, който бе поддържал изражение на умерен интерес, докато разговорът влезе в това отклонение, реши да го върне към според него главната цел на срещата.

– Както каза Алан, всички искаме да сме почтени към Джош, но имаме и свои солидни причини да желаем да накараме Аномия да млъкне. Той е силно против нашия филм и настройва базата фенове срещу него. Ако се съди по онлайн изявите му, от дълго време насам е предизвиквал враждебност към всяка промяна във франчайза, която не е по вкуса му.

Йеоман, който тъкмо бе лапнал залък от хлебчето, кимна и заговори с пълна уста:

– Когато филмът премина в Нефликс, Аномия оркестрира хейтърски кампании срещу дублиращите актьори и аниматорите. Няколко души напуснаха заради тормоза срещу тях онлайн, подклаждан от Аномия. Като бранд Мастиленочерно сърце вече започва да се прочува не единствено сам по себе си, а и с агресивността на феновете спрямо него. Никой не иска творбата да се превърне в синоним на токсична онлайн култура, но се боя, че натам вървят нещата, ако не се промени нещо.

– И това е жалко – добави Елгар, – тъй като имаме големи надежди за филмовата адаптация. Планираме съчетание от игрално кино и компютърно генерирани образи. Готическа любовна история, примесена с черна комедия със забавни герои.

На Робин последната фраза ѝ се стори като взета директно от рекламно комюнике.

– Предполагам – обади се тя, – че „Мавърик“ ще придобият правата да продуцират дигитални игри, ако се осъществи сделката за филма, така ли е?

– Улучихте право в целта, госпожице Елакот – усмихна се сухо Елгар. – За играта на Аномия ще се появи сериозна конкуренция, когато получим въпросните права. Според нас това е основната причина той да е решен да предотврати превръщането на анимацията в игрален филм.

– Знае ли някой от вас откъде на Блей му е дошла идеята, че Еди е Аномия? – попита Страйк.

Йеоман въздъхна.

– Някой му е занесъл досие с предполагаеми доказателства. Още не съм имал възможност да разговарям с Джош и само това знам, но... Той доста злоупотребява с канабис и алкохол. Към края отношенията им с Еди бяха силно влошени, имаше твърде много огорчение, язвителност и параноя. Надали му е било нужно много убеждаване, че Еди не му мисли доброто.

– Агенцията ви е отказала да поеме случая на Еди, защото не се занимавате с киберразследвания, така ли е? – обърна се Елгар към Робин.

– И също защото по това време бяхме напълно ангажирани – обясни Робин.

– Ами тогава е редно да знаете, че заинтересованите страни, представени на тази маса, кажи-речи са изчерпали случая откъм киберразследване – заяви Елгар.

– Наистина ли? – учуди се Страйк.

– Да. Всички ние действахме независимо – каза Йеоман – и едва след смъртта на Еди натрупахме информация. Грант...

– Да, мой добър приятел проучва този Аномия през последните няколко седмици – обади се Грант с ново агресивно вирване на брадичката си. – Лен ръководи фирма за киберсигурност. Знаем се от Оман. Лен твърди, че тази игра на Аномия е защитена много професионално. Изобщо не е могъл да установи кой стои зад нея.

– Нека изясним нещо – намеси се Робин. – Има двама души, признати за автори на въпросната игра, не е ли така? Не е само Аномия.

– Така е, да – отвърна Йеоман. – Другият нарича себе си Морхаус.

– Всъщност са един и същ човек – с непоколебима увереност отсече Хедър. – Следих ги онлайн. Един и същ човек са.

– Може би... не знам – отвърна тактично Йеоман. – Морхаус, ако е действителна личност, не се изявява много. Рядко пуска постове и доколкото знам, не е преследвал Еди. Аномия е онзи, придобил власт сред базата фенове, и повечето приписват на него заслугите за играта.

– И вие двамата също сте се опитвали да проучите Аномия онлайн? – попита Страйк, като местеше поглед между Йеоман и Елгар.

– Да – отвърна Елгар. – Приближавахме се към сделка и негативните настройки сред феновете започваха да пораждат тревога у нас. Аномия по-конкретно изстрелваше отровна смесица от факти и измислици.

– Известни са му неща, които не се е предполагало да знае? – поиска да уточни Робин.

– Именно – потвърди Елгар. – Просто разни случайни подробности, нищо чак толкова съществено, но достатъчно да ме накара да се зачудя дали не съм подслонил Аномия в нашата студия. Обърнах се към фирма за киберразследвания, която бяхме използвали преди, за да установи откъде идва изтичането на информация от нас. И те не постигнаха по-голям успех от контакта на Грант. Аномия и Морхаус много успешно защитават себе си и играта си. Всъщност хората ми смятат, че те изобщо не са аматьори, на каквито се преструват онлайн. Но поне се успокоихме, че Аномия не пуска постове вътре от компанията, което все е нещо.

– Аномия и Морхаус твърдят, че са обикновени фенове, нали? – попита Робин.

– Да, предполага се, че са млади, макар никога изрично да не са уточнявали възрастта си, доколкото знам – каза Йеоман. – Също така всички говорят за тях като за мъже, макар да е очевидно, че и в това няма как да сме сигурни.

– Ти също ли се опита да установиш кой е Аномия, Алан? – обърна се Страйк към агента.

– Да, опитах се – кимна Йеоман. – Не казах на Еди, не исках напразно да събуждам надеждите ѝ. Съветвах я да игнорира Аномия. Тя влезе в разговор с него няколко пъти в Туитър и това не помогна, всъщност стана по-зле. Но едно е да съветваш клиент да игнорира социалните медии, а съвсем друго да го убедиш да го направи. И така, преди шест месеца помолих човек от агенцията ми да направи каквото може. Бенджамин е поел цялата ни кибер-сигурност, истински вундеркинд е. Той проучи как се ръководи играта на Аномия, дори, между нас казано, се опита да преодолее защитата ѝ, да хакне акаунта на администратора и да влезе в канала на модераторите, но доникъде не стигна. Както каза Грант, този, който е създал играта, е много умен.

Вратата отново се отвори и келнерите влязоха с храната им. Страйк, Йеоман и Грант си бяха поръчали японско говеждо, Елгар и Робин салати, а Хедър бе избрала ризото.

– Това е суперлакомство – весело обяви Хедър и Робин, която до този момент се бореше с чувството си на неприязън, спря да му се съпротивлява. Бяха в този суперизискан клуб и ядяха прекрасна храна по повод бруталната смърт на племенницата на съпруга на Хедър. Дори Хедър почти да не я бе познавала, какъвто явно бе случаят, откровената ѝ наслада пред апетитната порция и постоянните погледи, които хвърляше към Страйк, изглеждаха на Робин неуместни и направо долнопробни.

Щом вратата се затвори зад келнерите, Робин попита:

– Някой опитвал ли се е да установи контакт с Аномия? Да се опита да го вразуми или да си уреди частна среща с него?

– Да, самата Еди – отвърна Йеоман, докато яростно режеше говеждото си. – Тя помоли Аномия в Туитър да се срещне с нея лице в лице. Той изобщо не ѝ отговори.

– Не можехте ли някак да си послужите със закона за авторско право? – попита Страйк? – Каква е правната позиция, при положение че тази игра изцяло използва героите на Ледуел и Блей?

– Там е сива зона – отвърна Йеоман вече с пълна уста. – Може да претендираш за нарушаване на авторските права, но тъй като феновете харесват играта и никой не реализира парична печалба, решихме, че е по-разумно да не пускаме в ход тежката артилерия. Ако Аномия бе започнал да се обогатява от нея, тогава да, бихме имали нарушаване на авторските права. Очаквахме на феновете тя да им омръзне и така влиянието на Аномия да отслабне, но това така и не се случи.

– В обичайния случай – намеси се Елгар – бихме го привлекли на наша страна като инфлуенсър, като суперфен с много последователи. Щяхме да пращаме билети за предварителни прожекции, лични срещи със сценаристите и актьорите, неща от този род. Само дето в този случай не би било възможно, та макар и да бъдехме склонни да сме щедри. Аномия, изглежда, скъпи своята анонимност, което за мен означава, че би пострадал, ако му се свали маската.

– Това без съмнение е неудобен въпрос – обърна се Страйк към Грант, – но предвид че Аномия разполага с много вътрешна информация, сигурно ви е хрумвало, че той може да е някой от семейството.

– Твърдо не е човек от семейството – на мига отвърна чичото на Еди.

– Никой от семейството не я познаваше – заяви Хедър. – Дори самият ти, нали, Грух?

– Бях в чужбина – повтори Грант и изгледа сърдито Страйк, – а бившата ми жена беше болна. Родителите ми са покойници, както също и двамата родители на Еди. Единствените други роднини са децата ми, а никое от тях не я е и виждало дори. Категорично не е някой от семейството ни.

– Направих дискретни запитвания в агенцията – обади се Йеоман, – тъй като, естествено, ми хрумна, че може аз да съм работодател на Аномия, но доколкото успях да разузная, никой никога дори не е пил кафе с Еди извън службата. Вярно, че някой може да е знаел как се развиват нещата с анимацията, но не би могъл да е осведомен за всички тези лични подробности от миналото на Еди. По мое мнение Аномия трябва да е човек, присъствал в близкия кръг на Еди в някакъв момент или по-вероятно в този на Джош.

– Защо казвате, че е по-вероятно да е бил в този на Джош? – попита Робин.

Йеоман остави ножа и вилицата си, преглътна си хапката и отговори:

– Първо, защото Аномия никога не е вземал Джош на мерника си. Винаги Еди е била неговият фокус, нея преследваше и тормозеше. Това е едно от нещата, които отчуждиха Джош и Еди. Отношението на феновете към Джош бе много добро, а Еди бе обвинявана за всичко, което не им харесваше. Но както казах, Джош отдавна прекалява с алкохола и пушенето на трева. Боя се, че също така не умее добре да преценява хората. Имахме немалко проблеми с оригиналния актьорски състав, повечето от който бяха негови приятели, и това ни води обратно към Катя Ъпкот.

Йеоман погледна към Елгар, който размърда вилицата си в знак Йеоман да продължи, тъй че агентът го направи.

– Не поканих Катя на този обяд, защото тя е яростна закрилничка на Джош. Това, естествено, е достойно за уважение, особено предвид настоящото му състояние. Но без нея можем да разговаряме по-свободно.

– Катя има ли собствена агенция? – осведоми се Страйк.

– Ъъ... не. Тя е... много приятна дама, която има бизнес за доставки на занаятчийски материали и го води от дома си. Запознала се с Джош и Еди в артколектива, където живееха. Катя посещавала вечерни курсове там. Преди да си създаде собствен бизнес, е работила като пиар, така че дала съвет на Джош и Еди как да подходят, когато Мастиленочерно сърце започнало да привлича фенове. След известно време вече действала като техен агент. През 2012 година Еди реши да потърси професионален агент и аз я поех. Джош остана с Катя. Не е необичайно творци, направили изненадващ хит, да останат при хора, които познават. Водени са от лоялност, разбира се, но също и от страх. Трудно е да се ориентираш на кого да се довериш, когато се прочуеш. Катя е чудесна жена с добри намерения – подчерта той. – Знае, че ще се обърна към частни детективи, за да се опитам да открия Аномия, и обеща да предостави цялата помощ, която ѝ е по силите. Ще може да ви каже много повече от мен за приятелите и близките контакти на Джош, но се налага да действате предпазливо, тъй като тя силно се противи на идеята, че поради наивност, небрежност или погрешна преценка Джош може да е частично отговорен за тази бъркотия с Аномия.

– Какви роднини има Джош? – попита Робин.

– Отгледан е от самотен баща, едно от три деца е и от онова, което ми е разказвала Еди, не от лични познания, останах с впечатление, че господин Блей старши никога не е знаел как да се справя със сина си, а напоследък напълно е прехвърлил родителските си задължения на Катя, която е достатъчно възрастна да е майка на Джош.

– Ще е чудесно, ако ни предоставите начин за връзка с Катя – каза Страйк, а Йеоман кимна и отново взе ножа и вилицата си.

– Еди е имала нова връзка, когато е умряла, нали? – попита Робин.

– Този пък! – изсумтя Хедър.

– Да. Името му е Филип Ормънд – каза Йеоман. – Той е учител, май по география. Преподава в местно училище в Хайгейт. Запознал се с Джош и Еди, тъй като посещавал вечерни арткурсове също като Катя. След раздялата на Джош и Еди предложи на Еди рамо, на което да поплаче.

– Той твърди, че били сгодени, когато тя е умряла – подхвърли Хедър.

– А вие смятате, че не са били, така ли? – поиска да уточни Страйк.

– Никой друг не мисли, че са били сгодени. Тя не носеше пръстен – отвърна Хедър, на чийто пръст се мъдреше голям диамант редом с широката ѝ брачна халка.

– И пред мен не е споменавала, че възнамерява да се омъжи – присъедини се Йеоман.

– Нито пред сестра си от приемното семейство – добави Хедър. – Попитах я на погребението.

– Как се казва тази сестра? – попита Страйк.

– Катриона Дъглас – каза Грант. – Еди е запазила връзка с нея, след като е напуснала семейството.

Страйк си записа името.

– Ормънд се е прицелил към големия си шанс, ако питате мен – заяви Хедър. – Надява се да предяви претенции върху наследството ѝ. Имаше някаква пълна глупост с писма в ковчега. Първо Блей... човек би помислил, че след като я е обвинил, че тя е Аномия... Така де, той е издиктувал на Катя каквото е искал да каже, а тя ни донесе писмото, придружено с разни ми ти дрънканици. А после – Хедър извъртя очи в гримаса – Филип дочул, че Блей е написал писмо, та решил, че и той трябва да напише. Както казах на Грух, това е ковчег, не някаква ми ти пощенска кутия!

Ако Хедър бе очаквала смях след думите си, остана разочарована.

– Да, определено имаше някакво състезание между тях за званието „главен опечален“ – добави Грант. Не че изпитвам особени симпатии към Ормънд, но все пак имаше повече право на това от Блей. Той живееше с Еди по времето, когато се случи убийството, и не е отправял обвинения към нея.

– Добре ще е да поговорим с Ормънд – каза Страйк. – А също и с Катриона, сестрата от приемното семейство. Имате ли данни за контакт с тях?

– За Ормънд имам – каза Грант и извади телефона си. Погледна към екрана и смотолеви към жена си. – Пропуснато обаждане от Рейчъл.

– Това е дъщеря му от първия брак – поясни Хедър на Робин отново със сценичен шепот. – И с нея само ядове.

– Сигурно се обажда за мача – каза Грант и подаде телефона си на Страйк. – Ще ѝ позвъня по-късно.

– Казахте, че сте имали проблеми с хора от актьорския състав, които били приятели на Джош – припомни Страйк на Йеоман. – За Уоли Кардю ли става дума?

– О, вече знаете за Уоли, така ли? – каза Йеоман. – Да, той беше едно от ранните ни главоболия. С Джош бяха съученици. Уоли нямаше актьорски опит, но изпълнявал комичен глас, когато били тийнейджъри, писклив и злокобен, за да имитира техен преподавател. Когато Еди и Джош направили първия епизод на анимацията, помолили Уоли да озвучи Дрек. Той изпълнил своя фалцет и на феновете много им харесало. Само че на Уоли прекалено му порасна самочувствието. Започна да прави програми за Ютюб, използваше гласа на Дрек и знакови фрази на героя, като ги придружаваше с твърде спорни шеги. На някои от феновете им харесваше, на други не. И тогава Уоли и приятелят му Ем Джей направиха прословутото предаване с „бисквитките“.

– Бисквитки? – вдигна вежди Страйк.

– Уж сатирична програма с подигравка към Холокоста – обясни Йеоман без усмивка. – Имаше силен ропот срещу нея. Джош си мислеше, че всичко ще отшуми, но Еди беше бясна. Джош прие уволнението, макар и с неохота, а Уоли го посрещна извънредно зле. Оттогава насам прави кариера в Ютюб. Питали сме се дали е възможно Уоли да е Аномия – каза Йеоман, правилно предусетил следващия въпрос на Страйк. – Хитър е, но според мен няма мозъка да създаде подобна игра, а и егото му е твърде голямо, та да се удържи да остане анонимен.

– А други приятели на Джош, с които е редно да поговорим? – попита Страйк.

– Ами да, например Себастиан Монтгомъри, който им помогна да направят първите два епизода на анимацията. Беше състудент на Джош в института по изкуство и бе доста жлъчен относно Мастиленочерно сърце в социалните медии, тъй като е бил отстранен, но не съм сигурен, че някога е познавал Еди толкова добре, та да са му известни личните подробности, използвани от Аномия.

– Освен ако не са дошли през Джош – припомни Страйк.

– Е, да, възможно е – призна Йеоман.

– Някой друг?

– Нека помисля... Имаше един младеж на име Тимъти Ашкрофт, макар че, като се замисля, той май първоначално беше приятел на Еди, не на Джош. Той озвучи Червея и мисля, че имаше амбиции за актьор, затова надали му е харесало да отпадне. Така или иначе, с Еди си останаха приятели, доколкото знам. За съжаление, нямам данни за контакт с Тим.

– Защо го освободиха? – попита Робин.

– Откровено казано, той не беше много добър – отвърна Йеоман. – Червея е чудесен комичен образ, но Тим не го правеше както трябва. Когато подготвяха договора за телевизията, условието беше Нетфликс да има думата при подбора на актьорския състав. Струва ми се, на Еди ѝ дойде като облекчение друг да взема тези решения. Самият Джош беше озвучавал Харти в началото, а Катриона, сестрата на Еди от приемното семейство – Хартиенобяла, но на помена на Еди ми призна, че нямала търпение да се махне. Не ѝ харесвало да озвучава и се радвала да я смени истинска актриса. Аз обаче не бях ангажиран с работата им тогава, така че е възможно да е имало и други отпаднали, за които да не съм чул. Както казах, Катя е тази, с която трябва да разговаряте за ранните години. Тя е била с тях от самото начало... Не, почакайте – каза Йеоман. – Еди спомена още една приятелка. Живееше в артколектива. Как се казваше? Нещо като Мириъм.

– Става дума за артколектива Норт Гроув, нали? – уточни Страйк с химикалка над страницата.

– Да, точно така – потвърди Йеоман. – Ръководи я холандец, който май е твърде ексцентричен. И Еди, и Джош живееха известно време под наем там, всъщност така и са се запознали. Знам, че Джош запази приятелски отношения с холандеца и се отбиваше там дори след като анимацията постигна успех. Норт Гроув е точно до гробището Хайгейт, именно така Еди и Джош са се озовали един ден между гробовете и им е хрумнала идеята за анимацията.

– Е, преди да продължим нататък – каза Страйк и посегна към папката, която бе донесъл със себе си, – може би трябва да видите стандартния ни договор и цени. Имам няколко разпечатани тук, ако желаете, да им хвърлите поглед.

Той подаде договори през масата на Елгар и Йеоман и настана тишина, в която се чуваше само шумът от приборите на Страйк, Робин и семейството, както и дъвченето на Грант, което бе необичайно звучно. Накрая агентът и изпълнителният директор на филмовата студия извадиха писалки и подписаха договорите заедно с трето копие за агенцията.

– Благодаря ви – каза Страйк, след като подписите бяха положени и той прибра своя екземпляр.

– Редно е да ви предам това – каза Йеоман и бръкна под стола си.

Беше картонената папка, която Еди бе донесла в агенцията и бе оставила в тоалетната върху казанчето.

– Ще започнем веднага – каза Страйк. – Дайте ми данни за контакт и ще ви предоставям сведения за напредъка ни всяка седмица, но очевидно, ако получа важна информация, ще ви я съобщавам без отлагане.

Елгар и Йеоман подадоха визитки през масата.

– Питам от интерес – каза Страйк, като прибра картичките в портфейла си. – Какво смятате да правите, щом веднъж разберете кой е Аномия?

Настана нова пауза и тишината бе по-пълна отпреди, защото Грант не дъвчеше вече. Ричард Елгар бе този, който заговори:

– Буквално никой не е неуязвим пред тълпата. Сигурен съм, че ако откриете кой е Аномия, все ще намерим доказателство за лицемерие, расова нечувствителност, сексуален тормоз... Онези, които живеят благодарение на тълпата, трябва да бъдат готови и да бъдат унищожени от нея. Узнаем ли веднъж с кого си имаме работа, надали ще е трудно да превърнем Аномия от ловец в плячка.

19

Да, уморена бях, но не и в своето сърце –

там сладко удовлетворение цари,

сега държа съдбата си в ръце,

живея интересно и с приключения дори.

С теб поех в света широк на поход смел

и пропиляваната ми преди енергия

е вече с висша цел.

Шарлот Бронте, Гората

– Настроена ли си за бира и обсъждане? – попита Страйк половин час по-късно, когато с Робин отново се озоваха на студената улица и Страйк помаха да спре такси.

– Определено – отвърна Робин.

– Пъб „Тотнъм“ на Чаринг Крос Роуд – поръча Страйк на шофьора и отвори вратата пред Робин да се качи първа.

Ентусиазираният тон, с който тя даде съгласието си за пъба, зарадва Страйк. Започваше да му просветва, макар и бавно, че Робин не избягваше срещи насаме с него, както със сигурност би правила, ако наистина бе почувствала антипатия заради случката пред „Риц“. Очаквал бе и у нея да забележи повишена резервираност, съответстваща на неговата, но тя, напротив, се опитваше да възстанови дружеския им тон от времето, преди той да предприеме глупавия си ход.

– Някакви новини за апартамента? – попита я, когато таксито им пое към Уест Енд.

– Вчера повиших офертата си – отвърна Робин. – Чакам реакция. Чудесно би било да го взема. Омръзна ми да оглеждам ужасни жилища и да се чувствам като натрапница в дома на Макс.

Улицата пред „Тотнъм“, любимия пъб на Страйк в близост до офиса им, продължаваше да бъде строителна площадка и им се наложи да минат по греда над пълна с отпадъци канавка, за да стигнат до входа. Щом влязоха вътре, въпреки шума навън попаднаха сред познатата уютна обстановка с огледала от гравирано стъкло и ламперия, изрисувана от вече отдавна мъртъв художник на театрален декор.

Робин поиска кафе, седна в едно от тапицираните в червена кожа сепарета и извади телефона си, за да издири артколектива Норт Гроув. Страйк се върна при нея, взел халба бира за себе си и каза:

– Редно е като жест на любезност да уведомим полицията, че ни е възложено издирването на Аномия. Ще позвъня на детектив Мърфи.

– Чудесно – отвърна Робин. После подаде на Страйк телефона си. – Ето, погледни, тук е започнало всичко.

Страйк погледна към снимката на голяма жълта тухлена къща, под която бе написано:

АРТКОЛЕКТИВ НОРТ ГРОУВ

Предлагаме курсове по живопис, грънчарство,

гравюри и фотография.

Начинаещите са добре дошли!

Даваме под наем ателиета за творческа работа.

– Ако Джош още е имал връзка с колектива до момента на раняването си, редно е да проверим това място – каза Робин. – Възможно е да е посещавано от Аномия.

– Съгласен – обяви Страйк, като обхождаше сайта, за да разгледа снимки от провежданите курсове. На някои от тях сериозни на вид възрастни хора седяха зад грънчарски колела, на други деца с полиетиленови престилки изработваха гравюри, имаше много приложени примери от маслени картини на курсисти, снимки и графики.

Той ѝ върна телефона и попита:

– Настроена ли си да обсъдим профила на евентуален заподозрян?

– Давай – подкани го Робин и извади бележника си.

– Ако Аномия действително е какъвто се представя, фен, обсебен от играта, със сигурност е млад.

– Съгласна съм – каза Робин. – Не си представям човек над трийсет да се заплесне толкова силно по анимация в Ютюб.

– Но ако не е просто гневен фен, а таи огромна лична вражда към Еди и е видял това като начин да ѝ навреди...

– Е, тогава, предполагам, може да е на всякаква възраст – допълни Робин.

– Търсим човек с опит в програмиране или кодиране – каза Страйк, извади бележника си и започна да пише.

– Освен ако... – изрече Робин и Страйк вдигна поглед. – Еди ми каза, че играта била като красиво анимиран чатрум. Ако наистина е дело на двама души, може единият да е художник или дизайнер, а другият програмист, нали?

– Трябва да влезем в играта – каза Страйк, остави химикалката и извади телефона си. – Това е първа база, да разгледаме отвътре и да видим кое може да ни е от полза.

Докато Страйк търсеше играта онлайн, Робин пиеше кафе и оглеждаше със задоволство познатите изрисувани ламперии. Известната неловкост, белязала отношенията им със Страйк след онази вечер в „Риц“, сякаш напълно се бе разсеяла пред лицето на този нов случай. Докато той се мръщеше към телефона си и изписваше с дебелите си пръсти в търсачката различни думи, за да му помогнат в издирването, Робин си позволи да спре очи върху него и мигом изпита неподправената симпатия и привързаност, които често смущаваха покоя ѝ.

– По дяволите – изруга Страйк след цели пет минути мълчание.

– Какво? – попита Робин.

– Не мога да вляза. Направих вече три опита.

Той показа на Робин екрана на телефона си. Там тя видя малка анимация на Харти, катраненочерното сърце с висящите му артерии и вени, усмихнат и повдигащ рамене. Под Харти бяха изписани думите:

Опа! Нещо не е наред. Опитайте пак по-късно бе!

– Аз ще се пробвам – каза Робин.

Тя се задейства със своя телефон, но след като вкара имейл адреса, ползван при такива обстоятелства, без връзка нито с името ѝ, нито с агенцията, и набра паролата, отново се оказа пред вдигащия рамене Харти, който я подканваше да опита по-късно.

– Може би имат технически проблеми – предположи тя.

– Да се надяваме, че е така, защото един сигурен начин да изключваме заподозрени ще е да ги наблюдаваме как си вършат всекидневната работа, без да прибягват към телефон или лаптоп, докато Аномия пуска постове в социалните мрежи или е активен в играта. И така – върна се отново Страйк към бележника си, – дотук профилът на нашия заподозрян е следният:  – той погледна към Робин: – най-вероятно под трийсетгодишен, умел в програмирането или с артистични способности, или и двете... Мъж или жена, ти как мислиш?

– Може да е и двете – отвърна Робин, – макар сякаш всички да допускат, че Аномия е мъж.

– Мисля, че трябва да се гмурнем дълбоко в акаунта на Аномия в Туитър и да видим какво ще излезе оттам... Всъщност я ми обясни Туитър – каза Страйк.

– Какво имаш предвид? – разсмя се Робин.

– Ами виждал съм го, но не съм го използвал. А ти?

– Някога имах акаунт в Туитър, но не бях особено активна.

– И как точно действа?

– Пишеш кратки съобщения – постове – и можеш да комуникираш с всеки друг в Туитър, освен ако човекът не те е блокирал.

– И всички в Туитър могат да си гледат постовете взаимно, така ли?

– Да, освен ако не си направил акаунта си личен. Тогава само последователите ти могат да четат написаното от теб. Ако двама души се следват един друг, могат да си пращат директни съобщения, които никой друг не може да вижда.

– Ясно – кимна Страйк. – И какъв е смисълът?

– Не знам – отново се засмя Робин. – Може да е забавно, там се пускат разни шеги, информация. Може да си комуникираш с прочути хора, да си побъбриш с този-онзи.

– Едно време хората отиваха в пъба да правят това. Е, вярно, не комуникираха с прочути хора. Най-добре ти прегледай писанията на Аномия, след като разбираш Туитър.

– А какво ще кажеш да се запиша на вечерен курс в Норт Гроув? Ако не успея да изкопча нещо полезно, ти ще идеш там като самия себе си да ги разпиташ.

– Добре си го измислила – похвали я Страйк. – И е по-добре да си ти, отколкото аз, защото умееш да рисуваш.

Робин си го записа в бележника.

– Стои и въпросът за мотива – каза Страйк и почука с върха на химикалката върху страницата.

– Мислех си... – подхвана Робин усмихната, но Страйк правилно отгатна завършека на изречението и каза:

– Това не е нормален случай. Средствата все така си остават ключови, но „защо?“ тук е повече в сила от обикновено, тъй като е налице непоследователност, нали? Няма как играта да е създадена като средство Ледуел да бъде подтикната към самоубийство, защото... ами откъде накъде? Играта със сигурност е създадена от обич към анимацията, нали?

– Особено при положение че не са печелели от нея.

– Правилно... Но после Аномия превключва и се държи оскърбително в Туитър.

– Еди мислеше, че е, защото е критикувала играта в интервю.

– Не смяташ ли, че това е твърде маловажна причина, за да доведе до четири години преследване?

– Ако объркана личност е открила нещо, което ѝ говори на неизживявано до този момент ниво, всяка критика от страна на автора, както и всяка промяна в творбата може да бъде приета като лична атака – изтъкна Робин.

– Да – кимна бавно Страйк. – Добър аргумент.

– Гледах видеозапис на Еди и Джош, в който те обсъждат анимацията – каза Робин. – Отговаряха на въпроси на фенове и коментираха Харти, който е героят, онова черно сърце, което видя преди малко. Не бяха на едно мнение дали е зъл, или не, дали е направен зъл и е жертва, или той е бил в корена на лошите постъпки на собственика му приживе. В първия епизод на анимацията Харти много весело се представя като проклетник. Възможно ли е някой, който не се вмества в обществото, да вижда нещо от себе си у Харти? Не е ли това причината, поради която е бил толкова обсебен от анимацията?

– Смяташ, че трябва да прибавим към профила „зъл и си го знае“?

– Ти се шегуваш – каза Робин, – но може би трябва... Все се чудя защо се е нарекъл Аномия. Не се ли очаква суперфен да вземе името на някой от героите? „Липса на морални ценности и отговорност към обществото.“ Някак странно е да бъде толкова неприкрит по този въпрос. Освен ако не е някой сърдит тийнейджър – добави тя с нова догадка. – Такова име би се харесало на тийнейджър, който е ядосан на света.

– Аргументите ти клонят към обсебен фен, не към личен приятел.

– Но не е обичайният фен, нали? Знае твърде много лични неща за нея, има достъп до вътрешна информация, което пък води към приятел... макар да подозирам, че Аномия не е бил задължително в пряк контакт с Джош и Еди – посочи Робин. Не може да има дълга верига от посредници все пак. Аномия научава нещата твърде бързо. Няма как да е приятел на приятел на приятел.

– И аз не мисля, че случаят е такъв – съгласи се Страйк.

И двамата седяха замислени, докато Страйк не наруши краткото мълчание.

– Тук определено се долавя и нотка на нарцисизъм. Аномия смята, че те трябва да ръководят анимацията. – Отново взе телефона си. – И това ни връща пак към Уоли Кардю. Бих казал, че той е тъкмо такъв надут егоист, който не би приел играта му да бъде критикувана, та макар и меко.

– Откъде знаеш толкова много за Кардю?

– Гледах една от програмите му по Ютюб – отвърна Страйк и я извика на мобилния си телефон. – Няколко часа след като бяха оповестени имената на Ледуел и Блей като жертвите на нападението с нож, Уоли и помощникът му Ем Джей пуснаха лайвстрийм, по време на който Уоли измъкна окървавен нож изпод бюрото си ей така, на шега. Беше просто доматен сос.

– Много духовито – коментира студено Робин.

– „Бисквитки“ – съобщи Страйк, като намери каквото търсеше. – Това е програмата, заради която е уволнен. Нея не съм я гледал.

Страйк се огледа, за да се увери, че няма никой наблизо, който да ги чуе, после обърна телефона на една страна, подпря го на чашата си с бира, тъй че Робин също да може да гледа, и натисна на начало.

Уоли и Ем Джей стояха един до друг край маса с продукти за приготвяне на сладкиши и голяма купа за смесването им. Русият Уоли беше дългокос, а Ем Джей бе кръглолик и малко по-неспретнат, отколкото в програмата, гледана от Страйк в деня след нападението с нож. И двамата бяха препасани с готварски престилки и носеха съответни шапки.

– Здравейте бе! – изрече Уоли с писклив глас. – Днес си имахме работа със смуглики и мукфлуки, дето твърдят, че сме пускали гадни расистки шеги и че сме фашистки мукфлуки! – Той се върна към нормалния си глас. – Така че този път ще правим печива, ще сме кротки. – Вдигна към Ем Джей пакет брашно. – Това кашер ли е?

– Халал е – отвърна Ем Джей.

– Ами то е едно и също, нали?

– Не, мой човек – засмя се Ем Джей, – това е...

– Не бъди смуглик бе – възкликна Уоли с фалцет. – Играй играта бе!

Ем Джей се разсмя, а Уоли обърна пакета с брашно и енергично го изсипа в купата, като разсипваше наоколо и вдигаше облаци във въздуха.

– Добавяме и хубаво масло кашер – каза Уоли и вдигна високо пакетче с нарисувана на него с черен маркер звезда на Давид. Пусна го неотворено в купата, после взе кутия с мляко.

– Слагаме и... това кашер ли е? Кравите кашер ли са бе?

– Кравите да... май в индуизма бяха свещени, а? – попита Ем Джей.

– Кои са тия, дето смятат кравите за свещени? Тези хора са мукфлуки до един – отсече Уоли, изля млякото в купата, като се погрижи да опръска Ем Джей, а той се дръпна назад със смях.

– Яйцата също са кашер, вижте, добри са. – Уоли ги показа пред камерата. Също като върху пакетчето с масло и на тях бе изрисувал звездата на Давид. Метна ги със засилка в купата с явното намерение да оклепа възможно най-много Ем Джей със сместа.

– Ето на, сега стана хубаво бяло момче, Ем Джей – изрече Уоли с гласа си на Дрек, а Ем Джей, който едновременно се смееше и кашляше, бършеше брашното от лицето си.

– И така, смесваме ли, смесваме. – Уоли грабна лъжица и запрати още от лепкавата маса към Ем Джей. – Пеем си „Абанос и слонова кост, между тях хвърлен е мост“[3].

– Стига, човеко, престани! – продължаваше да се смее Ем Джей, но и се мъчеше да се опази от сместа, която Уоли мяташе по него.

– Вижте каква хубава смес забъркахме бе! – викна Уоли.

Видеото премина на кадър с Уоли и Ем Джей, пред които на масата имаше топка сурово тесто за бисквити. Ем Джей бе изцяло покрит с брашно, а Уоли – съвсем чист.

– Сега го сплескваме този мукфлук – каза Уоли, взе точилка и стовари единия ѝ край върху тестото. – После изрязваме мукфлука на парченца смуглик. – Взе формичка за сладки във форма на човече и я притисна към тестото.

Видеото отново прескочи на кадър с няколко редици човечета от тесто, всяко с изрисувана на него звезда на Давид, някои с ярмулки и пейси.

– О, не – изпъшка Робин, досетила се накъде отива всичко това. Лицето на Страйк беше безизразно.

– Сега пъхваме смугликите във фурната и я засилваме, засилваме, засилваме – нареждаше Уоли с фалцета си.

Кадърът се смени с нов, където Уоли пъхаше тавата във фурната, а после с анимирана ръка, завъртаща копчето за градусите на „адски горещо“, след това пак с Уоли и Ем Джей, застанали пред масата със скръстени ръце. Уоли се обърна към Ем Джей и попита с нормалния си глас:

– Гледа ли мача в събота?

– Да, Дрогба заби хубав гол – също тъй сериозно отвърна Ем Джей.

– Видя ли какво направи Фулър?

– Да – кимна Ем Джей. – Хич не беше гот да му стъпи на топките.

Настъпи пауза, през която двамата младежи барабаняха с пръсти по ръцете си.

– Според теб бисквитките дали са готови? – обърна се Уоли към Ем Джей.

– Може би да – отвърна Ем Джей.

Уоли погледна часовника си.

– Да им дадем още малко време.

Видеото премина в черен екран с надпис „1 час по-късно“, после пак се появиха Уоли и Ем Джей, застанали пред фурната, от която се извиваше черен пушек. Те продължаваха да си бъбрят, сякаш не го забелязваха.

– ...изведох баба си на разходка – казваше Уоли.

– Много красива постъпка, мой човек.

След кратко мълчание Уоли заяви:

– Трябва да са готови вече.

Отвори фурната и се разкашля.

Видеото премина към кадър в близък план на обгорелите до неузнаваемост бисквити, после към едър план на Уоли и Ем Джей, държащи почтително готварските си шапки със запалени зад гърба им свещи в менора. Страйк натисна на пауза и погледна към Робин.

– Не ти е смешно, а?

– На коя планета това минава за сатира?

– Очевидно сме твърде тъпи да схванем деликатната ирония. Между другото, забелязах, когато гледах лайвстрийма му вечерта след нападението с нож, че някои от феновете на Уоли носят числото осемдесет и осем след имената си. Като се съберат на едно място шегичките, свързани с Холокост, крайнодесните последователи и връзката с Мастиленочерно сърце...

– Става пределно ясно защо MI5 имат въпроси по случая – довърши Робин.

– На теб ти става ясно. От друга страна, Кардю може и да не знае, че е привлякъл фенове неонацисти. Има вероятност да си мисли, че след като най-добрият му приятел е кафяв, няма как да е расист – добави Страйк и взе халбата си.

– Знаеш ли, ако Уоли е Аномия и е бил рекрутиран в Разполовяване, след като е направил играта...

– Преминаването от фен към преследвач се обяснява, да – каза Страйк. – Когато преглеждаш акаунта на Аномия в Туитър, обърни внимание на индикации какви може да са политическите му пристрастия. От MI5 сигурно са проверили, но се съмнявам, че ще споделят изводите си с нас.

Робин си нанесе нова бележка.

– Ако не става дума за член на Разполовяване обаче – отбеляза Страйк, – оставаме си с въпроса защо тези двама създатели толкова държат да запазят анонимността си. Човек би помислил, че са горди с играта си, ако действително са двама хлапаци, които го правят за развлечение. Ричард Елгар каза, че според него, ако на Аномия му падне маската, това ще му навреди и аз съм склонен да го допусна, но защо именно ще му навреди? Защо не иска да обере лаврите?

– Аномия един вид обира лаврите – посочи Робин. – Има петдесет хиляди последователи в Туитър и интересът към действителната му личност е голям. Това вероятно подхранва егото му.

– Така е, но ти чу какво каза Елгар: ако са се разкрили в началото, това би им осигурило действителен принос във франчайза, тъй че защо не са го направили? А и тази липса на парични печалби от играта ме озадачава.

– Е, причината я знаем – възрази Робин. – Би било нарушение на авторското право да печелят от героите на други автори.

– Вярно, но аз го разглеждам от друг ъгъл. Аномия и Морхаус са прекарали години да работят върху играта, без да печелят нищо от нея. Това предполага хора с много свободно време и без особена нужда от пари. Някой друг ли ги издържа? Родители? Данъкоплатци?

– Може да имат собствен бизнес или да са на почасова работа – предположи Робин. – Така имат осигурени приходи, а това е само хоби.

– Но ако Аномия работи, то в работата си трябва да има достъп до интернет и до използване на телефона когато си поиска. При това положение приятелят на Еди, онзи... – Страйк погледна в бележките си за името – ...онзи учител Филип Ормънд някак не се вписва.

– Той всъщност никога не е бил сред вероятните кандидати, нали? – каза Робин. – Откъде накъде приятелят ѝ ще иска да я преследва онлайн? Бездруго още не са били заедно, когато Аномия е стартирал играта. Тогава е ходела с Джош.

– Не е чудо невидяно хора да играят номера онлайн на най-близките и скъпите си хора, дори някой да се среща в реалния живот с човек, без да осъзнава, че са общували онлайн – изтъкна Страйк. – Но съм съгласен, че Ормънд е слаба вероятност. От друга страна, той би могъл да ни каже с кого е била близка Еди, с кого би могло да е споделяла освен хората, за които вече имаме сведения. И така – Страйк отново хвана химикалката си, – аз ще се свържа с Ормънд, Катя Ъпкот и онази сестра от приемното семейство Катриона. В краткосрочен план – продължи той – ще поставим под наблюдение Себ Монтгомъри и Уоли Кардю...

Телефонът на Робин иззвъня.

– Боже мой, това е брокерът – възкликна Робин, внезапно изпаднала в паника и отговори:  – Здравей, Анди?

Страйк наблюдаваше как изражението на Робин се промени от напрегнато във въодушевено.

– Сериозно ли? О, това е фантастично! Благодаря ти!... Да!... Да, без съмнение!... Кога? Не, устройва ме... Добре... Непременно... Много ти благодаря!

– Лоши новини ли? – попита Страйк, когато Робин остави телефона си сияеща.

– Получих апартамента! Олеле... Знаеш ли какво, ще взема да обърна едно питие. Тази вечер не съм на работа.

– Аз ще ти донеса – каза Страйк, но Робин беше станала вече. Докато се измъкваше покрай масата, импулсивно се наведе и прегърна Страйк, а косата ѝ се разсипа върху лицето му и той помириса парфюма, който ѝ бе взел за трийсетия ѝ рожден ден.

– Прощавай, ама толкова съм радостна. Това напълно ще промени живота ми!

– Няма защо да се извиняваш – каза Страйк и я потупа по ръката, когато тя го пусна. Робин отиде на бара, а Страйк, като осъзна, че се е ухилил глуповато, съзнателно потисна усмивката си. Още усещаше топлото тяло на Робин, притиснало се за кратко към неговото.

20

Подсилих се със защита седморна,

с доспехи срещу любовници и врагове,

та да не може ни една душа злосторна

сърцето ми зад бронята да прободе.

Мери Елизабет Колридж, Бронята

Чатове между петима от осемте модератори

на Играта на Дрек

<Модераторски канал>

<19 март 2015 г. 18: 25 ч.>

<Присъстващи: Аномия, Хартела>

>

Аномия: Все така огромен брой хора се опитват да влязат в играта.

Хартела: Наистина ли?

>

<Червей28 се присъединява към канала>

>

Червей28: Имах адски гаден ден.

>

<Вайлпекора се присъединява към канала>

>

Вайлпекора: Някой от вас да е в Туитър в момента?

Хартела: Не, защо?

>

Вайлпекора:

#ТечениеЕксхумирайтеЛедуел

Аномия: Да, видях го. Не е забавно.

Вайлпекора: Аз пък мислех, че ще се спукаш от смях.

Аномия: Не я искам ексхумирана.

Вайлпекора: Да не си развил съвест, братле?

Аномия: Искам я да си седи където е и да гние. Сега трябва да се концентрираме върху чичо Грант.

>

<Духче1 се присъединява към канала>

>

Духче1: Някой от вас да е в Туитър в момента?

Вайлпекора: Тъкмо за това си говорехме. Аз го намирам адски смешно, но Аномия – не.

Духче1: Как ще е смешно, ужасно е. Ами ако близките ѝ го видят?

Аномия: Тя винаги ни е казвала, че няма семейство.

Хартела: Съгласна съм с Духче1. Ужасно е.

Аномия: Не приемам нови молби, докато бройката не спадне. Нека на ченгетата им омръзне.

Духче1: За какво говориш?

Аномия: Получаваме по сто нови молби на ден. Вероятно от полицията. Тъй че не приемам нови хора.

Вайлпекора: Браво на теб, приятел.

Духче1: Ако са от полицията, могат да ни хакнат.

>

<Отворен е нов частен канал>

<19 март 2015 г. 18: 30 ч.>

<Хартела кани Аномия>

>

Хартела: Нали не говориш сериозно, че полицията се опитва да влезе тук?

>

>

>

Вайлпекора: Не. Очаква се Морхаус да ни е направил непробиваеми.

Духче1: Той къде е всъщност? Мислех, че модерира тази вечер.

Вайлпекора: Вероятно е зает да опложда Хартиенобяла някъде.

Червей28: Хартела му пое смяната, защото имал някаква работа.

Вайлпекора: Така де, работи я. Не го обвинявам. Тя е разкошна.

Духче1: Ти откъде знаеш?

Вайлпекора: Това е секретна информация.

Духче1: Трябва да вървя.

>

<Духче1 напуска канала>

>

Вайлпекора: Ама че педалче е тоя.

Червей28: Не говори така.

Вайлпекора: Може ли да те попитам нещо, Червей?

Червей28: Какво?

Вайлпекора: Защо поставяш интервал пред всеки препинателен знак?

Червей28: Какво?

Вайлпекора: Къде си ходил на училище?

>

<Червей28 напуска канала>

>

Вайлпекора: Много ти здраве.

Хартела: О, Вайл, трябваше ли да го правиш?

>

<Аномия се присъединява към канала>

>

Аномия: Логиката го подсказва.

Хартела: Защо?

>

>

Аномия: Вероятно за да разберат дали някой от нас е убил Ледуел. Уплаши ли се?

Хартела: Че защо да се плаша?

Аномия: Заради досието, което си отнесла на Блей, доказващо, че аз съм Ледуел.

>

Хартела: Кой ти каза?

Аномия: Хартиенобяла казала на Морхаус, а той каза на мен. Не е проблем. Разбрах се с ЛордДрек и Вайл. Разбираема грешка.

Хартела: Очаквах да побеснееш.

Аномия: Не, забавно е дори. И не забравяй хубавата част.

Хартела: Коя е тя?

Аномия: Лакомата Ледуел е мъртва.

Хартела: Боже мой, Аномия, не си прави такива шеги.

Аномия: Все пак мисля, че трябва да увеличиш процента на хонорара ми като извинение. Защото, да си го кажем направо, без мен сте заникъде.

Хартела: Трябва да говоря с П.

Аномия: Ами направи го.

<Хартела напуска канала>

21

Не могат нощем духовете да склопят очи и се надигат.

Каквито са си веселяци, променят образа си както щат

и на безвредни приключения поемат през света.

Джоана Бейли, Обръщение към нощта – Весел ум

– Бас на десетачка, че са решили да не допускат нови участници в Играта на Дрек, защото смятат, че са наблюдавани от полицията – каза Страйк на Робин, когато пътищата им се пресякоха в офиса един четвъртък по обед, три седмици след като бяха поели случая с Аномия.

– Да, няма да се хващам на този бас – отвърна Робин, която дояждаше сандвича си до партньорското бюро с отворен пред нея на екрана акаунта на Аномия в Туитър.

Въпреки многобройните опити на Страйк и Робин да влязат в играта все така се срещаха с анимирания Харти, който вдигаше рамене и ги съветваше: „Опитайте пак по-късно бе!“. За момента единствената им надежда да изключат било Себ Монтгомъри, или Уоли Кардю беше Аномия да пусне пост в Туитър в момент, когато някой от двата обекта бе под наблюдение и не използваше дигитално устройство. Това беше, меко казано, неудовлетворителна ситуация.

– Накъде си тръгнал? – попита Робин, тъй като Страйк, току-що струпал разписки и касови бележки пред Пат, не свали палтото си.

– След петнайсет минути трябва да сменя Дев – отвърна той и погледна часовника си. – Най-вероятно ще проследя Монтгомъри до поредния нашумял сред хипстърите бар. Впрочем снощи изгледах два епизода от анимацията. Реших, че така е редно, та да разбера какво, по дяволите, разследваме.

– И как ти се стори?

– Пълно безумие – отвърна Страйк. – Какво всъщност представлява този Дрек?

– Надали дори Джош и Еди са знаели – промърмори Робин.

– Как върви при теб? – попита Страйк и посочи към приноса на Аномия в Туитър.

– Има някои интересни моменти – отговори Робин, – но нищо съществено дотук.

– Скоро ще трябва да направим подробно сверяване на наученото – каза Страйк. – Между другото, Филип Ормънд може да се срещне с нас следващия четвъртък. Бил е в Ирландия за училищната ваканция.

– Чудесно. Катя Ъпкот върна ли ти обаждането?

– Не – отговори Страйк. – Говорих с мъжа ѝ, който ми каза, че посетила Блей в болницата, и звучеше доста вкиснат от това. Не ми се е обаждала. Мисля днес следобед да я подканя отново. Е, забавлявай се с Туитър.

Априлският ден беше слънчев и кратката разходка до Нюман Стрийт даде време на Страйк да изпуши цигара. Като видя шефа си, Шах тръгна надолу по улицата, без да му проговори, от което Страйк отсъди, че обектът им все така оставаше в сградата с пищен графичен дизайн в основни цветове на двойните стъклени врати.

Страйк тъкмо се чудеше дали да не се настани в удобно разположеното насреща заведение и да си поръча кафе, когато стъклените врати на офис сградата се отвориха и отвътре излезе Себ Монтгомъри.

Изглеждаше точно като още сто млади мъже по улиците на Фицровия в този обеден час: среден на ръст, кльощав, със спретнато подстригана брада, тъмна коса, дълга на темето и обрана с машинка над слепоочията, досущ като прическата на Уоли Кардю. Облечен бе изцяло в черно с фланелка, яке бомбър, джинси и маратонки. Себ носеше чанта на дълга каишка, преметната през рамото, държеше телефон в ръка и в момента пишеше на него. Страйк автоматично провери акаунта на Аномия в Туитър и той не бе активен.

Стори му се, че долавя релаксираност у Монтгомъри, сякаш работният му ден бе приключил, макар да бе още едва два часът. Подозрението се потвърди, когато, вместо да се отбие в някое от заведенията за хранене наоколо, Монтгомъри влезе в метростанцията на Гудж Стрийт. Страйк го последва, като спазваше дистанция.

Детективът скоро разбра, че Монтгомъри не си отиваше у дома, защото се качи на Северната линия. Страйк се качи в същия вагон, нарочно остана прав в ъгъла и се загледа в отражението на Монгомъри в тъмното стъкло. Младият мъж седеше с раздалечени колене и по този начин блокираше местата за сядане от двете си страни. Очевидно играеше някаква игра на телефона си и от време на време вдигаше поглед. Когато наближиха станция Хайгейт, Монтгомъри пъхна телефона в джоба си, отново преметна през рамо чантата си и се отправи към вратите.

Страйк пусна група от четири млади жени да мине пред него на ескалатора, тъй че да не е прекалено близо до обекта си. Когато стигна до нивото на улицата, телефонът завибрира в джоба му. Баркли беше пратил съобщение.

Кардю се отправи на север. Вероятно към Хайгейт.

Монтгомъри беше излязъл от метростанцията, но бе стигнал само до висок, преждевременно оплешивял млад мъж, застанал точно отпред. Облеклото на непознатия беше безлично, също тъй подходящо за мъж над петдесет, както и за такъв, наближаващ трийсетте, какъвто бе той според Страйк. С Монтгомъри си стиснаха ръцете, като и двамата се чувстваха някак неловко, макар явно да се познаваха, защото Страйк дочу фрази като „Как я караш?“ и „Отдавна не сме се виждали“. Детективът остана вътре в метростанцията, тъй като беше очевидно, че Монтгомъри и непознатият младеж чакат трети човек да се присъедини към тях. Не се искаше нечувана прозорливост, за да се досети кой беше той.

Вече сме на метростанцията – прати той съобщение на Баркли. –СМ е тук и чака УК. Предлагам да се срещнем и да ги проследим в тандем.

Изминаха двайсет минути и Монтгомъри и неизвестният му събеседник бяха изчерпали всичко, което можеха да си кажат, когато се появи Уоли Кардю, облечен в джинси и фланелка с надпис „Зарежи спокойствието, умри в битка и попадни във Валхала“. Като видя Монгомъри и другия мъж, изрече високо с фалцета си на Дрек:

– Ей ги двамата мукфлуки! – при което те се засмяха, но Страйк забеляза сянка на напрежение у по-високия. Монтгомъри отвърна на сложното хип-хоп здрависване на Уоли, но другият човек не успя и това предизвика още разчупващ леда смях. Тримата поеха по улицата, а Баркли се показа от прикритието си.

– Шерлок Холмс, предполагам – измърмори Баркли на Страйк.

– А ти трябва да си надареният шотландец – не му остана длъжен Страйк. – Да вървим, а?

Тръгнаха след обектите си, които се бяха отдалечили вече на двеста метра и вървяха в явно предварително уговорена посока.

– С какво се занимаваше Кардю? – попита Страйк.

– Знам ли? Цял ден не си беше показвал носа – отговори Баркли. – Може би отиват да посетят местопрестъплението. Гробището наблизо ли е?

– Не е далеч – отговори Страйк, като провери телефона си. – И вървят в точната посока.

– Кой е плешивецът?

– Нямам представа – отвърна Страйк.

Докато следваха тримата по-млади мъже, Страйк отново извика на екрана акаунта на Аномия. Нямаше нова активност: Аномия бе пуснал последния си пост малко преди единайсет този предобед, за да коментира терориста, поставил бомбата на Бостънския маратон.

Аномия @АномияГейммастър

Ха-ха. Майката на Джохар Царнаев твърди, че той

бил „най-добрият сред най-добрите“.

Да бе, сигурно си много горда с него, тъпа кучко.

10: 58 ч. 9 април 2015 г.

Тримата младежи, следени от Страйк и Баркли, тръгнаха по улица, застроена от двете страни с къщи в стил крал Джордж и накрая свиха към предния двор на голям, боядисан в бяло и със сводести прозорци пъб, носещ името „Червеният лъв и слънцето“, където бяха разположени дървени маси сред кашпи с храсти в тях. Сред кратка консултация решиха да седнат отвън. Високият плешив мъж влезе вътре да купи първите питиета. Страйк се настани на маса недалеч от обектите, а Баркли отиде в пъба за питиета. Единствените други, седящи в градината на бирарията, бяха възрастна двойка – мълчаха и всеки бе разтворил вестника си, а в краката им дремеше шпаньолът им Кавалер Кинг Чарлс.

– Вече почти съвсем е кубе, нещастникът – достигнаха до Страйк думите на Кардю, който не се стараеше да снижи тона си. – Последния път, като го видях, имаше поне малко останало за заресване.

Монтгомъри се засмя.

– Още ли си в това студио... за анимации ли беше?

– За дигитални ефекти – уточни Монтгомъри, чийто изговор издаваше принадлежност към средната класа. – Да.

– Да си изчукал нещо готино напоследък?

Възрастните собственици на шпаньола Кавалер Кинг Чарлс стрелнаха погледи към тях при този въпрос, после бързо ги върнаха обратно към вестниците си. Страйк намери поведението им за разумно.

Монтгомъри отново се засмя, макар и по-сдържано този път.

– Имам приятелка. Живеем заедно.

– Това пък защо ти е притрябвало? – с престорено възмущение възкликна Уоли. – Та ти си ми връстник!

– Ами... добре се разбираме с нея – отвърна Монтгомъри. – Аха, ето го Нилс.

Страйк погледна над телефона си, от който се преструваше на погълнат. Едър мъж с жълтеникава кожа, дълга руса коса и неспретната брадичка пресичаше пътя, насочил се към пъба. Новодошлият изглеждаше прехвърлил четиресетте години, носеше широка тъмнорозова риза, шорти с големи джобове и мръсни кубинки. Трябва да беше над два метра висок. До него вървеше момче, без съмнение негов син: и двамата имаха широки уста с извити нагоре ъгълчета и очи с надвиснали клепачи, които уподобяваха лицата им на маски. Макар и вече високо колкото Себ Монтгомъри, момчето имаше някак скоклива детинска походка, която подсказа на Страйк, че е по-малко, отколкото подсказваше ръстът му – вероятно на единайсет или дванайсет години.

– По дяволите – промърмори Уоли, – води проклетия Брам със себе си. Добре че поне Пез го няма.

– Нилс! – възкликна Монгтомъри, когато гигантът дойде до масата им. – Как е?

– Радвам се да те видя, Себ – усмихна се Нилс и се здрависа с Монтгомъри. Имаше много слаб акцент и като си припомни, че собственикът на артколектива Норт Гроув е холандец, Страйк разбра, че вижда тъкмо него в момента. – И теб, Уоли. Здравей, Тим! – изрече, когато високият плешив мъж дойде с три халби бира.

– Здрасти, Нилс – каза Тим, като остави бирата и се ръкува с него. – Здрасти, Брам.

Момчето игнорира Тим.

– Уоли? – възкликна развълнувано. – Уоли?

– Какво? – изгледа го въпросително Уоли.

– „Играй играта бе!“

– Браво, много добре – похвали го Уоли с неискрен смях.

– Гледам те в Ютюб!

– Тъй ли? – отзова се без ентусиазъм Уоли. Обърна се съм Нилс. – Пез няма ли да дойде?

– Не, имаше да работи нещо – отговори Нилс. – Или някого – добави, а Уоли и Себ се засмяха, докато Тим запази сериозно изражение.

Баркли се върна с безалкохолна бира за себе си и Страйк. Двамата детективи поведоха приглушено разговор с откъслечни реплики, докато продължаваха да слушат много по-шумните приказки на съседната маса сред групата, наблюдавана от тях. Мобилният телефон на Себ лежеше на масата до бирата му, докато тези на другите не се виждаха. Страйк държеше под око акаунта на Аномия в Туитър, който все така беше неактивен. Нилс отиде да си вземе питие, а Брам остана на масата и постоянно подвикваше знакови фрази на Дрек, без да забелязва растящото раздразнение на Уоли.

– „Дрек е самотнелик и отегченец! Всички сте смуглики! Играй играта бе!“

– Обожава Дрек – ненужно поясни Нилс при връщането си на масата, като подаде на Брам кока-кола, преди да завре гигантските си крака под масата. – И така, мисля, че трябва да вдигнем тост, а? За Еди... и за оздравяването на Джош.

Явно никой от тримата по-млади мъже не бе очаквал тост. Нещо повече, плешивият Тим се изчерви, сякаш някой бе изрекъл тежко сквернословие. Така или иначе всички пиха, след което Монтгомъри попита:

– Как е Джош, Нилс, чул ли си нещо?

– Да, снощи говорих с Катя. Праща много поздрави на всички ви. Плачеше. Парализирана е цялата му лява страна. – Нилс го демонстрира на собственото си тяло. – В дясната пък няма усещания. Това състояние си има име. Някакъв синдром.

– По дяволите – промърмори Монтгомъри.

– Направо ужасно – смотолеви Тим.

– Но има шанс да се подобри, Катя така каза – добави Нилс.

Синът на Нилс, който остана седнал само колкото да си изгълта кока-колата на един дъх, отново се изправи и се огледа за някакво занимание. Видя гълъб да кълве трохи от чипс на свободна маса и хукна към него с размахани ръце. След като птицата отлетя, Брам зърна заспалия шпаньол Кавалер Кинг Чарлс под масата и дръзко приближи до собствениците му.

– Може ли да погаля кучето ви? – попита с висок глас.

Когато най-сетне възрастната двойка си отиде, Брам се върна широко ухилен до масата и заяви на Уоли:

– Смугликът е разкаран!

Уоли го игнорира. Себ говореше тихо, вниманието на останалите трима бе приковано към него, а Страйк едва чуваше думите му.

– ...докато бях на работа – каза той. – Така че, естествено, им върнах обаждането и ги уверих, че естествено, съм готов да помогна, но предпочитам да не го правя от службата. Те се съгласиха, така че дойдоха у дома в събота сутринта.

– Колко време разговаряха с теб? – попита Тим.

– Около час.

– Може ли да ми вземеш нещо за ядене? Нилс?... Нилс?... Нилс, искам да ям нещо...

Ако Себ не беше замълчал заради прекъсването от страна на Брам, Страйк имаше чувството, че баща му можеше безкрайно дълго да се прави на глух. Нилс извади смачкана банкнота от джоба си и я подаде на сина си, който изтича вътре в пъба.

– И така – обобщи Себ, – в общи линии ме уведомиха, че Еди... Това е адски нелепо, но... Казаха, че според Еди аз съм бил Аномия.

– Мислела те е за Аномия? – повтори Нилс и изглеждаше изненадан.

– Да, онзи фен, който създаде онлайн играта с многото участници. Сигурно я помниш. Джош и Еди я мразеха.

– Не знаех, че се е кръстил Аномия – каза Нилс. – Това е странно.

– И на кого е казала, че ти си Аномия? – попита Тим.

– Не го споделиха. После ме разпитваха надълго и нашироко за акаунтите ми в социалните мрежи...

– Тя не беше намушкана в шибаните социални медии – намеси се Уоли. – Не знам защо така са се фиксирали върху това.

– Сигурно е заради онази неонацистка група – каза Себ. – Вероятно смятат, че Аномия е един от тях.

– А взеха ли ти нещо? – разтревожено се осведоми Тим. – Телефона или харддиска, или...?

– Не, слава богу – отвърна Себ. – Сещате се, че никой не иска да му ровят в харддрайва, нали?

Тримата мъже поклатиха глави, а Тим се засмя.

– Не, зададоха куп въпроси, показах им акаунта си в Туитър и се логнах пред тях, та да докажа, че е моят. Показах им и Инстаграм страницата си и им заявих, че това е цялото ми участие в социалните мрежи.

– А не те ли питаха къде си се намирал, когато са били... – подхвана Уоли.

– Да, питаха ме – отговори Себ.

– Боже, наистина ли? – възкликна Тим.

Брам се появи, придружен от барман, който държеше в ръка пакетче чипс.

– Нилс, обясних ти, не можем да продаваме на лица под осемнайсетгодишна възраст в пъба – каза мъжът.

– Ама той иска само чипс – изтъкна Нилс.

– Трябва да му го купи някой възрастен – заяви барманът, остави на масата пакетчето чипс и рестото и се прибра вътре, а раздразнението му подсказваше, че такъв разговор се е провеждал неведнъж. Брам се настани на пейката, отвори пакетчето и известно време яде мълчаливо.

– Е, ти представи ли им, така да се каже, алиби?

– Алиби – прихна леко Себ, сякаш можеше да омаловажи смисъла на думата с присмех. – Да, казах им, че имах среща с приятели, само дето бях объркал пъба.

– Еха, съмнително бе – подхвърли Уоли и Брам гръмко се разсмя.

– Усетих се, че съм на погрешното място, и после ги намерих. Не беше кой знае какво.

– А те проверили ли са го с приятелите ти? – попита Уоли.

– Да.

– Дявол го взел, не се шегуват – изпъшка Тим.

– За полицията ли говорите? – викна силно Брам.

Никой не го и погледна.

– А с теб как мина, Уоли? – попита Себ.

– Горе-долу по същия начин. Само че продължи доста повече от час.

– Питаха ли дали ти не си Аномия?

– Не, но ме попитаха знам ли кой е Аномия и все обръщаха темата към някакво Братство на нещо си.

– Мислех, че групировката се нарича Разполовяване.

– Не споменаха Разполовяване, говореха все за това шибано Братство – отвърна Уоли. – Обясних им, че никакъв брат не съм. „Да ви приличам на монах?“, попитах ги. После искаха да чуят за отстраняването ми от дублажа на Дрек и какво мисля за политиката на Еди.

– Ти какво им отговори? – попита Тим.

– Че за мен политиката е куп лайна. Те си го знаеха де – добави Уоли, в чийто глас вече се долавяше нотка на агресия. – Гледали бяха предаванията ми. Пратих ги да проверяват бойците за социална справедливост, защото те я искаха мъртва, не аз. Намерете копелето...

Усети се твърде късно, но Брам само се засмя.

– О, той е чувал какво ли не – изрече безгрижно Нилс.

– Ти си мукфлук грубиян – обърна се Брам към Уоли с фалцета на Дрек.

– Така де – продължи Уоли, – казах им: вървете намерете автора на Перо на правдата. Това виждали ли сте го? – попита той другите, които до един поклатиха глави. – На теб би ти харесало Перо на правдата – подхвърли Уоли към Тим с известна злоба. – Очевидно Червея е символ на трансфобия.

Усмивката на Тим изглеждаше принудена.

– Нима?

– Да.

– Хермафродити са, нали? Така че това побърква хлапетата с неопределен пол.

– А теб питаха ли те къде си бил в онзи следобед – поинтересува се Себ.

– Да. Отговорих им, че си бях у дома с баба ми и сестра ми. Те говориха с тях, потвърди се и дотам беше.

– Не искаха ли да знаят кога за последен път си видял Еди?

– Да – отвърна Уоли. – Казах им, че не съм я виждал, откакто бях уволнен, но ги осведомих, че с Джош се срещахме понякога.

– Наистина ли? – изненада се Тим.

– Да. Бяхме приятели преди онази шибана анимация все пак. А и Джош не искаше аз да си тръгна. Всичко беше нейно дело. Попитаха ме кога за последно съм видял Джош и аз им казах, че беше на Нова година. Бяхме на едно и също парти.

– О, така ли? – отново се учуди Тим.

– Да. Беше пиян-залян – изсмя се грубо Уоли. – Дърдореше за договор за филм и такива разни тъпотии.

– Катя спомена за филма снощи – обади се Нилс.

– Вече няма как да стане, нали? – подхвърли Себ. – След като Джош е...

– Не, мисля, че все пак ще стане – каза Нилс.

Тим погледна мобилния си телефон, явно не му хареса каквото видя и го прибра обратно в джоба си. В същото време Себ взе своя телефон, написа нещо набързо и пак го остави. Страйк провери профила на Аномия в Туитър. Все още нямаше нови постове. Двамата детективи продължаваха да имитират разговор, макар че четиримата мъже и момчето не проявяваха никакъв интерес към тях, нито се притесняваха, че някой може да чуе разговора им.

– Теб какво те питаха, Нилс? – поиска да узнае Тим. – Защо изобщо те потърсиха?

– Научили, че Джош бе отседнал за месец в Норт Гроув преди нападението.

– Сериозно ли? – ахна Уоли, също тъй изненадан като останалите.

– Да. Беше наводнил новия си апартамент и онзи под него. Бяха нанесени сериозни щети на конструкцията.

– Този глупчо – поклати глава Себ, но без злоба.

– Затова го пуснахме в някогашната му стая за известно време. Полицията се интересуваше за посещението на Ясмин и...

– Коя? – попита Себ.

– А, това сигурно е било след напускането ти – каза Нилс. – Тя им помагаше известно време, беше на почасова работа. Занимаваше се с пощата от фенове, водеше графика за интервюта, такива неща.

– Помня я – каза Уоли. – Една дебелана, нали? Еди и нея разкара.

– Да. Та така, Ясмин отишла в новия апартамент на Джош и като не го заварила там, накрая го откри при нас. Разговаряха, а после на Джош му влезе тази муха в главата, че Еди е...

В този момент отегченият Брам отново се изправи и започна да изстрелва фрази на Дрек колкото му глас държеше. Докато се оглеждаше за някакво развлечение, погледът му падна върху Страйк и Баркли.

– Дрек е самотнелик и отегченец! Дрек е самотнелик и отегченец! Дрек е самотнелик и отегченец!

Безмилостното крякане удави всичко, което Нилс говореше на тримата по-млади мъже. Трая около две минути, докато Нилс не млъкна на средата на приказката си, при което извади от джоба телефона си и го подаде на Брам. Той го грабна, седна отново и мълчаливо се залови да се забавлява с игра.

– И така – обобщи Нилс, – Катя каза, че Джош взел досието със себе си.

– Не са ли го намерили в гробището? – попита Себ.

– Не – отвърна Нилс. – Според тях нападателят го е взел. Както и телефона на Джош.

– По дяволите – изруга Себ.

– От полицията разпитваха ли Пез? – поинтересува се Уоли.

Нилс поклати глава. Тим отново извади телефона от джоба си и написа нещо на него. Страйк провери акаунта на Аномия в Туитър. Продължаваше да не е активен.

– Аз ще трябва да тръгвам – съобщи Тим.

– Изобщо не стигнахме до теб – протестира Уоли.

– Казах ви, не са ме търсили. – Тим вече се бе изправил. – Помислих си, че след като са дошли при вас, обикалят всички, свързани с Мастиленочерно сърце, но започвам да си мисля, че са имали други причини да говорят с вас тримата.

Идеята явно бе поуспокоила Тим.

– Беше ми приятно, че се видяхме – каза той и като зърна такси, добави:  – Ще се опитам да го хвана. – С размахана ръка излезе бързо от бирарията.

Уоли, Себ и Нилс го гледаха как се отдалечава. Брам не вдигна очи от играта си. След като таксито потегли, Уоли каза:

– Винаги съм го смятал за малко сбъркан.

Себ се позасмя. Уоли погледна своя телефон и обяви:

– И аз трябва да тръгвам. Поздрави Мариам от мен, Нилс. Поне ѝ кажи, че никога нищо не съм подпалвал.

Думите му очевидно значеха нещо за Нилс, защото той се усмихна, после стисна ръката на Уоли.

– Себ, с метрото ли си?

– Не, мисля и аз да си хвана такси.

– Ами добре, довиждане тогава.

Уоли забърза по посока на метростанцията. Баркли го изчака да се скрие от поглед и едва тогава подаде ръка на Страйк, който я стисна.

– Радвам се, че се видяхме – изрече тихо Баркли. – Само че изобщо не изглеждаш като на снимката.

– Честно казано, тя беше на задника ми – отвърна Страйк, а ухиленият шотландец си тръгна и го остави сам на масата.

Себ отново пишеше нещо на телефона си. Страйк провери своя. Аномия още не беше пускал пост.

– Е, аз също ще тръгвам – каза Себ, като допи остатъка от бирата си и явно нямаше търпение да се махне. – Радвам се, че се видяхме, Нилс.

– Ще повървим с теб – каза Нилс, от което младият човек определено не се зарадва.

Страйк им даде кратка преднина, после тръгна след тях, решен да наблюдава Себ само докато се качи в таксито.

Себ спря едно на малкото кръгово кръстовище недалеч от пъба, като остави Нилс и Брам да продължат по Хампстед Лейн. Брам вървеше, вперил поглед в играта на телефона на баща си, и често се блъскаше в стълбове на уличното осветление, стени и хора. Страйк спря на тротоара и запали цигара. Все още бе средата на следобеда, имаше много време за убиване преди срещата си с Мадлин по-късно, може би достатъчно дори да отскочи до апартамента си, за да се изкъпе и преоблече – лукс, на какъвто не се радваше често. Канеше се само да допуши цигарата си и после да спре такси, когато погледът му попадна върху слаба млада жена, цялата облечена в черно. Вървеше забързано по отсрещния тротоар с притиснат към ухото си телефон, оглеждаше се наоколо, а в погледа ѝ се четеше отчаяние.

22

...потиснато дете

с очи, тревожни не според възрастта му.

Кристина Росети, Виж как стоя пред вратата и чукам

Момичето бе обзето от тъй очевиден смут, че мигом привлече вниманието на Страйк. Беше дребна, някъде около метър и петдесет висока и болезнено слаба, с изпъкнали ключици, видими дори през улицата. Косата ѝ, дълга почти до кръста, беше боядисана в синьо-черен цвят, а очите бяха очертани с черен молив, който изпъкваше на много бледата ѝ кожа. Въпреки че гърдите ѝ бяха съвсем плоски и бе толкова ниска на ръст, Страйк я прецени като около осемнайсетгодишна, защото на лявата ѝ ръка бе оформен половин ръкав от черни татуировки. Тънката ѝ черна блуза, дълга пола и кубинки изглеждаха евтини и износени.

Беше ясно, че човекът, на когото се опитваше да се обади, не отговаря. През минута тя почукваше с пръст телефона си и отново го вдигаше до ухото си, като продължаваше да оглежда улицата с безумен поглед. Накрая пое с бърза крачка в посоката, от която Страйк беше дошъл.

Страйк се обърна и последва момичето по срещуположния тротоар, като продължаваше да пуши. Почти бе стигнал до „Червеният лъв и слънцето“, когато тя претича през улицата с все така с долепен до ухото си телефон. Страйк забави ход, като я наблюдаваше как оглежда масите, по които имаше неколцина посетители, а после изтича вътре в пъба. Когато мина покрай Страйк, той можа да я види отблизо. Зъбите ѝ изглеждаха твърде големи за изпитото лице и той изненадан разпозна една от татуировките под лакътя ѝ: Харти, героя от Мастиленочерно сърце.

Вече определено заинтригуван, Страйк остана да чака на тротоара, защото имаше чувството, че онзи, когото момичето се опитваше да открие, не беше в пъба. И то се знае, тя излезе след по-малко от минута още с телефон до ухото, но без да говори. Постоя в нерешителност на тротоара няколко секунди, а Страйк се преструваше, че разглежда нещо на своя телефон. После момичето тръгна да се отдалечава от пъба, но вече по-бавно и създаваше впечатление, че не я вълнува в каква посока се движи, макар да не спираше да се опитва да се свърже с някого по телефона. Страйк подозираше, че насреща ѝ отговаря гласова поща, след което тя натискаше бутон явно за повторно избиране и пак долепяше телефона до ухото си.

Страйк продължи да я следва на разстояние от около двайсет метра. На китките ѝ подрънкваха евтини сребърни гривни. Лопатките на гърба ѝ бяха също тъй издадени като ключиците. Толкова беше слаба, че Страйк спокойно би могъл да обхване с длан ръката под рамото ѝ. Запита се дали не е анорексичка.

Докато Страйк вървеше след момичето по Хайгейт Хай Стрийт, собственият му мобилен телефон започна да вибрира в джоба и той го извади.

– Страйк.

– О, да, здравейте – прозвуча притеснен глас на жена от средната класа. – Обажда се Катя Ъпкот.

– Благодаря, че ми връщате обаждането, госпожо Ъпкот – каза Страйк, като продължаваше да следва облеченото в черно момиче. Толкова беше дребна, че той с неговия ръст от сто деветдесет и два сантиметра се чувстваше като неуместно агресивен преследвач, затова поизостана.

– Ужасно съжалявам, Иниго записал номера ви на бележника, но сбъркал една от цифрите, та все попадах на някаква нещастна жена, дето накрая толкова ми се ядоса, че реших да позвъня в агенцията ви и много приятен мъж на име Пат ми даде точния номер.

Страйк се подсмихна леко и отговори:

– Благодаря, че сте си направили труда. Доколкото схващам, знаете защо ви търся.

– За Аномия, да – каза тя. – Много се радвам, че Алън и Ричард ви привлякоха. Силно се надявам да откриете кой е той. Джош – гласът ѝ се повиши, когато изрече името му – е толкова разстроен... Знам, че са ви говорили за състоянието му... просто ужасно недоразумение. – На Страйк му се стори, че тя е напът да се разплаче. – И двамата толкова се радваме, че тъкмо вие се заемате. Четох на Джош статия за вас.

– Е, ние, разбира се, ще дадем всичко от себе си – каза Страйк. – Как е Джош?

– Той... – Гласът ѝ пресекна. – Много съжалявам... просто кошмарът е пълен. Той се държи много... много храбро. Парализиран е. Наричат го Синдром на Браун-Секард. Едната си страна изобщо не може да движи, а в другата няма усещания. Казват, че този вид парализа може да се подобри, и аз се опитвам... всички се опитваме да бъдем позитивни. Той иска да се срещне с вас. Успя да ми го каже днес следобед, но лекарите предпочитат да не бъде силно вълнуван все още, защото говори с голяма мъка, а темата за Еди просто го довежда до пълен стрес...

Тя изхлипа приглушено и Страйк предположи, че е закрила слушалката с длан.

Пред него младата жена в черно сви в парк. Страйк я последва.

– Простете... – изплака Катя Ъпкот в ухото му.

– Моля ви, не се извинявайте – каза Страйк. – Ситуацията е ужасна.

– Така е – разпалено потвърди тя, сякаш това бе най-дълбокото прозрение, изречено от някого в обкръжението ѝ. – Самата истина. Той... чувства се толкова ужасно заради Еди и задето я е обвинил, че е Аномия. Той ми продиктува писмо, което да поставя в нейния... в нейния... ковчег. Казва колко силно съжалява, колко много е означавала тя за него... Той е на двайсет и пет! – изхлипа Катя без обяснение, но Страйк знаеше какво има предвид. Мъжът, чието тяло бе разкъсано на две при експлозията, отнесла половината от десния крак на Страйк, бе на същата възраст като Джош Блей.

– Простете, простете – избъбри Катя, като очевидно се мъчеше да се овладее. – Посещавам го всеки ден. Той си няма никого друг. Баща му е буйстващ алкохолик, а приятелите му... Ами нормално за възрастта им, до един са изплашени от случилото се. И без това лекарите държат засега да има спокойствие.

– Е, аз, разбира се, не искам да го притеснявам, докато лекарите не преценят, че той е в състояние да говорим – каза Страйк, – но много ми се иска да обсъдим нещата с вас, предвид че сте познавали Джош и Еди от самото начало на Мастиленочерно сърце. Интересува ме кой е бил близко до тях, защото, както знаете, Аномия явно разполага с изобилие от лична информация за Еди.

Момичето продължаваше да върви по павираната алея през средата на парка с долепен до ухото ѝ телефон.

– То се знае, да, ще помогна с каквото мога – каза Катя. – Еди постоянно се местеше, преди да се нанесе в Норт Гроув. Имаше много бивши съквартиранти и хора, с които е работила. Ще ви съдействам с всичко, което ми е по силите. Обещах на Джош да го направя.

– Дали ви устройва другата седмица? – попита Страйк.

– Другата седмица става, да, но... Алън сигурно ви е казал, че работя от дома си – каза Катя. – Дали ще ви е удобно да се видим в кафе, а не у нас? Защото мъжът ми е болен и предпочитам да не го безпокоя.

– Няма проблем – отвърна Страйк. – Къде ще е добре за вас?

– Ами ние сме в Хампстед. Да не ви е твърде далеч?

– Съвсем не – каза Страйк. – В четвъртък ще бъда във вашия район, за да говоря с Филип Ормънд. Сещате се кой е, нали?

– Да, знам кой е Филип.

– Имам среща с него в шест часа в пъб близо до училището, където преподава. Може ли да разговаряме с вас същия следобед, преди да се видя с Филип?

– Четвъртък... четвъртък – промърмори тя и Страйк чу разлистването на страници. Предположи, че Катя е от онази рядка порода хора, които още водеха дневници на хартия. – Да, в четвъртък мога. Обикновено следобед посещавам Джош, но знам, че той ще предпочете да разговарям с вас.

Споразумяха се за час и конкретно кафе в Хампстед, после Катя отново му благодари, че е поел случая, с вече малко пресипнал глас и разговорът приключи.

Момичето пред Страйк все така вървеше и се мъчеше да се свърже с някого по телефона. Страйк отново влезе в Туитър. Нямаше нови постове от Аномия.

Вече усещаше парене в ампутирания си крак въпреки подложката между него и протезата. Този следобед му се бе отворило твърде много непредвидено ходене. Страйк не отделяше поглед от лявата ръка на момичето и любопитните татуировки. Трябва да ѝ бяха стрували сериозна сума, помисли си, но ако разполагаше със стотици лири, които да пръсне за татуировки, защо тогава дрехите ѝ бяха тъй вехти и евтини?

Внезапно момичето спря. Най-после говореше по телефона и изглеждаше силно развълнувана. Отклони се от средата на алеята и седна на празна пейка с приведена глава и длан, заслоняваща очите ѝ. Страйк премина на тревата, където му бе трудно да се движи с протезата си, и се престори на погълнат от собствения си телефон. Уж безцелно се приближи до мястото, където седеше тя, така че да може да я чува.

– ...но толкова ли не можа просто да ми кажеш? – говореше тя с подчертан йоркшърски изговор, което му дойде като изненада. – Как мислиш, че се почувствах, когато научих от нея, че ще се виждаш с Нилс?

Последва дълго мълчание, през което очевидно човекът насреща говореше нещо.

– Но защо все пак? – настоя момичето от Йоркшър. Гласът ѝ пресекна, но за разлика от Катя, тя не направи усилие да прикрие пред събеседника си, че плаче. – Защо?

По време на новото продължително мълчание раменете на момичето се тресяха и тя издаваше задавени звуци. Мина младеж с нахлупена качулка на суитшърта и изгледа плачещото момиче без следа от съчувствие.

– Добре, но тогава защо да не можеше и аз да присъствам?... Но те нямаше защо да знаят... Защо...?

Нова пауза, после тя избухна.

– Ама когато ти потрябва, искаш да казвам, че съм била с теб, нали?

Тя скочи от пейката и отново закрачи, този път по-бързо отпреди. Страйк я последва, но изостана, защото трябваше да премине от тревата отново върху павираната алея. Тя говореше възбудено и жестикулираше с татуираната си лява ръка и той се досети, че вероятно още плаче, по любопитните погледи, които привличаше от разминаващите се с нея.

Вече наближаваше изхода на парка и Страйк за пръв път осъзна колко близо бяха до гробището Хайгейт. Паркът граничеше с него и той успяваше да зърне през дърветата отделни гробове вляво. Обектът му излезе от парка и свърна по улицата вляво. Когато я настигна, вече успяваше да чуе откъслечни фрази – тя явно бе толкова разстроена, че не я беше грижа кой я чува.

– Нямах предвид това... Не съм те заплашвала... Но защо все пак?... вечните извинения... ще работиш довечера... Не, ама защо?

Човекът, с когото тя говореше, явно затвори. Момичето спря пред самата внушителна неоготическа постройка, оформяща входа към гробището, и Страйк също забави крачка, като пак се правеше на силно заинтересован от телефона си. Тя изтри очите си по детински с ръката си над китката, после се поколеба с поглед към входа на гробището вдясно и той отново я видя в профил. С това бяло хлътнало лице, големи зъби и обрамчени в черно очи имаше образ на самата смърт. Дългата боядисана черна коса, татуираната ръка и евтиното черно облекло бяха в странна хармония с мястото: тя беше съвременно момиче, но в същото време и от готическо-викторианския период, опечалено дете с нейната развяна черна пола, взиращо се към гробовете. Като се преструваше, че пише съобщение, Страйк ѝ направи няколко снимки, докато стоеше неподвижна с очи към гробището, преди отново да закрачи.

Следва я още около двайсет и пет минути, докато тя стигна до Джънкшън Роуд, дълга и оживена улица. Младата жена вървеше покрай магазини и офиси, докато най-после зави по Бруксайд Роуд и изчезна през странична врата, водеща към горния етаж на ъглов магазин с неправилна форма. Прозорците изглеждаха мръсни. Помежду тях имаше табела, рекламираща брокер за жилища под наем.

Страйк снима с телефона си сградата, после се обърна към улицата и се огледа за такси. Мястото, където отрязаният му крак се опираше в протезата, беше болезнено и той реши, че предпочита да хапне бургер пред това да се върне до къщи, за да се изкъпе и преоблече, тъй като в избрания от Мадлин бар надали предлагаха нещо повече от ядки.

Минаха десет минути, преди да открие закусвалня. Седна и изръмжа от облекчение, когато отне тежестта от протезата си, лапна голям залък от чийзбургера си и се опита за стотен път да влезе в Играта на Дрек. Също както и преди се появи малкото анимирано черно сърце, усмихна се, вдигна рамене и го посъветва да опита пак по-късно.

Страйк отхапа отново от бургера и влезе в Туитър, за да провери дали Аномия е имал да каже нещо.

Постът се появи, докато Страйк ядеше от картофките си.

Аномия @АномияГейммастър

Ако бог е имал предвид да сме жалостиви,

защо е направил плачещите хора да изглеждат

толкова грозни?

17: 14 ч. 9 април 2015 г.

23

И нищо не е фалшиво или истинско –

всичко танцува смесено

в отблъскващ маскарад.

Ейми Леви, Магдалин

<Модераторски канал>

<9 април 2015 г. 19: 32 ч.>

<Присъстват: Хартела, Духче1, Червей28>

>

Хартела: ЛордДрек появявал ли се е?

Духче1: Не съм го мяркал. Защо?

Хартела: Просто се чудех.

Духче1: Аномия още ли не пуска нови хора?

Хартела: Не пуска.

<Морхаус се присъединява към канала>

Морхаус: Няма ли го Аномия?

Хартела: Беше тук преди половин час, после изчезна.

Морхаус: Да, обадих му се по телефона и говорихме.

Духче1: Леле, това е като да имаш телефонния номер на Господ.

Червей28: Стига бе.

Морхаус: ЛордДрек и Вайлпекора влизали ли са?

Хартела: Не съм виждала нито един от двамата днес. Защо?

Морхаус: Защото ми писна да чакам Аномия да ги изрита.

Хартела: Морхаус, те не са от Разполовяване, колко пъти да ти го казвам?

Червей28: Може и да са.

Хартела: Не ставай глупава.

>

<Червей28 напуска канала>

Духче1: Хартела, престани да я наричаш глупава! Без друго е комплексирана на тема правописа си и какво ли не още.

>

<Хартиенобяла се присъединява към канала>

>

Духче1: Крайно време беше. Не можех да си тръгна, докато ти не се появиш. Нареждания на Аномия. Това, че си любимка на Морхаус, не означава, че можеш да се включваш и изключваш когато ти скимне.

<Духче1 напуска канала>

Хартиенобяла: Какво му става?

Хартела: Не обръщай внимание, ревнува.

Хартиенобяла: Защо?

Хартела: Защото с Морхаус се сближихте. Не му харесва това. Почти сигурна съм, че е гей.

<Отворен е нов частен канал>

<9 април 2015 г. 19: 35 ч.>

<Аномия кани Морхаус>

<Морхаус се присъединява към канала>

>

>

Аномия: Казах ти след последния път, мамка му. Никога вече не ми звъни у дома.

Морхаус: Не искаш да говориш тук за това с мен, затова ти се обадих. Ако отново не искаш да го обсъждаме тук, пак ще ти се обадя.

Аномия: Не можеш да ми звъниш по стационарен телефон. Дума да не става.

Морхаус: Направих го от телефонна кабина. Изпадаш в параноя.

>

>

Аномия: Да бе, от телефонна кабина в К*******

>

Хартиенобяла: О, това не го знаех.

Хартела: Червей28 също така изфуча и се махна преди малко. Много е чувствителна.

Хартиенобяла: Всички си имаме своите комплекси.

Хартела: Знам, но тя е просто нелепа. По-добре да се върне, че до 9 трябва да изляза оттук.

>

Хартела: Всъщност не е зле да вразумиш малко Морхаус.

>

Хартиенобяла: За какво?

Хартела: По повод ЛордДрек и Вайлпекора. Смята, че те са нацистки терористи.

Хартиенобяла: А ти сигурна ли си, че не са?

Хартела: По случайност знам, че няма как да са.

>

Хартиенобяла: Откъде?

Хартела: Просто от разговори, които съм водила с тях.

>

>

Хартиенобяла: Чакай, да не би да знаеш кои са?

Хартела: Не, разбира се.

>

<Червей28 се присъединява към канала>

>

Хартиенобяла: Здрасти, Червей х

Червей28: Здрасти, Хартиенобяла.

Морхаус: Може ли да зарежем тая детинска тъпотия *******?

Аномия: Какво искаш от мен? Казах ти, че ще проверя ЛордДрек и Вайлпекора. Още ги проучвам.

Морхаус: Минаха седмици.

>

Аномия: Толкова беше нужно, дотук са чисти. Ако открия нещо, ще ги разкарам.

Морхаус: Какво очакваш да откриеш? Качулка на Куклуксклан?

Аномия: Слушай, не мога да ги изхвърля без доказателство.

>

Морхаус: По дяволите доказателството. Знаеш как винаги съм намирал нещо смущаващо у Вайлпекора.

>

Аномия: Не са я убили те, ясно?

Морхаус: И как можеш да си толкова сигурен?

>

Аномия: Сигурен съм и толкова. Случайно знам, че изобщо не са били в близост до Хайгейт онази вечер.

Морхаус: Да му се не види, нима ги познаваш в истинския живот?

>

>

Аномия: Не, това би било нарушение на правило 14.

Морхаус: По дяволите, забрави правило 14, тук става дума за убийство. Начинът, по който убедиха останалите, че ти си

Хартела: Червей, не исках да те разстроя преди малко.

Червей28: Не си, но ми писна да ме наричат глупава и простачка.

Хартела: Кога съм те наричала простачка?

Червей28: Не ти, Вайлпекро. Не мога да го изпиша. Вечно ме заяжда и за пунктуацията ми.

Хартела: Не го прави насериозно. Това е просто шега.

Хартиенобяла: Само че не е смешна.

Червей28: Наистина не е.

Хартела: Добре, аз трябва да вървя. Ще се видим утре.

<Хартела напуска канала>

>

Хартиенобяла: Добре ли си, Червей?

Червей28: Да. Благодаря, че попита.

>

>

Хартиенобяла: Ако е някаква утеха за теб, не само ти имаш проблеми с другите модератори. Духче1 ме мрази.

Червей28: Не те мрази. Не точно. Той и Морхаус бяха много добри приятели, но се скараха.

Хартиенобяла: Кога е било това?

Червей28: Точно преди ти да станеш модератор. Нямам представа за какво е било.

>

Ледуел, напълно съвпада с метода на действие на Разполовяване.

Аномия: Чуй, ако разбера, че са от Разполовяване, отиват си.

Морхаус: Това обещание ли е?

Аномия: Какво искаш, да си преплета кутрето с твоето за гаранция? Казах, че ще ги проверя.

>

Аномия: Но са добри модератори, ако ще и да са нацисти.

Морхаус: Това шега ли беше?

>

Аномия: Нещо такова, да.

Морхаус: Оставам с впечатлението, че имаш причина да искаш да ги задържиш и не ми я казваш.

Аномия: Каква причина?

Морхаус: Може би и ти си в Разполовяване?

>

>

Аномия: Я бягай оттук бе. Не вдигам тост за бог Один с рог.

Морхаус: А кой вдига тост за Один с рог?

>

Аномия: Предполага се, че тия от Разполовяване. Падат си по нордически руни и такива тъпотии.

Морхаус: Много добре си информиран.

Аномия: Дявол да го вземе, това го прочетох в „Таймс“ като всички останали. Така или иначе, не си в позиция да ме назидаваш за морал.

>

Хартиенобяла: Не мога да си представя Морхаус да се кара с някого.

Червей28: Когато се наложи, умее да е суров. Много е ядосан, че ЛордДрек и Вайлпекорея още са тук.

>

>

Хартиенобяла: Да, знам, че е ядосан.

>

<Аномия се присъединява към канала>

>

Аномия: Да не клюкарствате зад гърба на шефа, а?

Хартиенобяла: Не клюкарстваме, просто си приказваме.

Морхаус: Хартиенобяла, може ли да поговорим?

Хартиенобяла: Да, разбира се.

Аномия: Хаха.

Червей28: Какво става?

Аномия: Любовни разправии.

<Хартела се присъединява към канала>

Аномия: Чудех се къде си.

Хартела:Извинявай, аз съм идиотка. Видях погрешно времето на часовника, помислих, че е по-късно, отколкото е. Все още имам един час тук, преди да се оттегля.

>

>

>

Морхаус: Как да го разбирам това?

>

>

Аномия: Че съвсем оглупя покрай голите снимки на Хартиенобяла. Когато се заловихме с това, се споразумяхме да ги нямаме такива.

Морхаус: Откъде знаеш, по дяволите, че ми е пращала снимки? Нима шпионираш в частните канали?

>

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Не. Тя по погрешка ми прати снимка, предназначена за теб.

Морхаус: Не ти вярвам.

>

Аномия: Питай я.

Морхаус: Ще го направя.

>

>

<Морхаус напуска канала>

>

>

>

><Аномия напуска канала>

<Частният канал е затворен>

Аномия: Мислех, че Червея е единственият модератор със специални нужди.

>

<Червей28 напуска канала>

>

Хартела: О, боже, Аномия, едва се беше върнала, след като неволно я засегнах!

>

>

>

Аномия: Е, дано не остава дълго изключена. Предполага се да работи като модератор. Връщам се след 10 минути да проверя и ако я няма, ще бере ядове.

>

>

>

>

>

Хартела: Хартиенобяла?

>

Хартела: Не мога да модераторствам сама, отново имаме задръстване в логванията в Умуъл.

>

>

>

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: След минута съм на линия.

<Отворен е нов частен канал>

<9 април 2015 г. 20: 04 ч.>

<Морхаус кани Хартиенобяла>

Морхаус: Трябва да те питам нещо.

>

<Хартиенобяла се присъединява към канала>

>

Хартиенобяла: Плашиш ме. Какво е станало?

Морхаус: Аномия твърди, че си му изпратила по погрешка снимка, предназначена за мен.

>

>

>

>

Хартиенобяла: О, господи.

Морхаус: Значи си го направила?

Хартиенобяла: Да.

>

>

>

>

Хартиенобяла: Не ти казах, защото помислих, че много ще се ядосаш.

Морхаус: По дяволите.

>

Хартиенобяла: Морхаус, ужасно съжалявам, но не беше някаква мръснишка снимка. Наложи се да кажа, че не е предназначена за него. Знам, че трябваше да съм по-внимателна. Страшно много съжалявам.

Морхаус: Няма нищо.

Хартела: Хартиенобяла, имам нужда да помогнеш!

>

Хартиенобяла: Казах ти, след минута съм там!

Хартиенобяла: Къде е Червея?

Хартела: Пак се изключи. Сега пък Аномия я обиди.

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Добре, къде ме искаш?

Хартела: Задръстване на логванията в Умуъл.

Хартиенобяла: Виждам го.

>

<Червей28 се присъединява към канала>

Хартела: Слава богу, че Аномия се връща скоро да провери дали си тук, Червей.

Червей28: Писна ми всички да си изкарват лошото настроение на мен.

Хартела: Няма такова нещо. Ела и помагай в Умуъл или всички ще загазим.

Морхаус: Спокойно, и аз мога да помогна.

>

<Аномия се присъединява към канала>

>

>

>

Хартиенобяла: Не е така. Сега той знае, че нарушаваме правило 14.

>

>

>

Хартиенобяла: Мислиш ли, че ще ми спре достъпа?

Морхаус: Не може да го направи еднолично. Нали помниш, че съм съавтор на играта? Просто не исках Аномия да знае за нашите отношения, защото има навика да обърква главите на хората. Той е маниак на тема контрол, не иска никой да поддържа връзка, невключваща него. Ако не си подмазвач като Хартела, биваш изритан. Задържах се толкова дълго само защото той има нужда от мен.

Хартиенобяла: Страшно много съжалявам, Морхаус.

Морхаус: Не, не се притеснявай. Коя снимка беше?

Хартиенобяла: Онази с розовата риза.

Морхаус: По дяволите! А каза, че не била мръснишка?!

Хартиенобяла: Не се виждат зърната на гърдите.

>

>

Морхаус: Господи, това ли е дефиницията?

Хартиенобяла: Ами да. Това и срамните части.

Морхаус: Небеса!

Аномия: Чудесно, всички са налице и в действие. Иначе някой щеше да пати.

Морхаус: Винаги се радваме на мотивационните ти речи.

Аномия: Oderint dum mentuant.[4]

>

>

>

>

Аномия: Хартела, забрани достъп на тоя тъпак Инки501.

Хартела: Защо?

Аномия: Постоянно разпитва хората какво знаят за мен.

Хартела: А, добре.

>

>

>

Хартела: Няма го вече.

>

>

>

Аномия: Хубаво.

Хартела: Аномия, има ли някакви новини за „Мавърик“ и за филма?

Аномия: Кое те кара да мислиш, че знам?

Хартела: Просто винаги пръв научаваш всичко.

Аномия: Хаха. Да, вярно е.

Хартела: Е, още ли възнамеряват да го правят, или какво?

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Миличък, отивам да модераторствам, че иначе Аномия ще ме погне.

Морхаус: Да, добре ххх

Хартиенобяла: Въздушни целувки.

>

<Морхаус напуска канала>

<Хартиенобяла напуска канала>

<Частният канал е затворен.>

<Отворен е нов частен канал>

<9 април 2015 г. 20: 08 ч.>

<Аномия кани Морхаус>

>

Аномия: Е?

>

<Морхаус се присъединява към канала>

>

Морхаус: Какво „Е?“?

>

>

>

Аномия: Попита ли Хартиенобяла дали лъжа за снимката?

Морхаус: Да. Хубаво, не си ме излъгал.

Аномия: Хубави цици, признавам го.

Морхаус: Я се разкарай.

Аномия: Сигурен ли си, че наистина е тя на снимката?

Морхаус: Да.

>

>

Аномия: Като му дойде времето, ще разкрия каквото знам в Туитър. Така че, боя се, няма да имаш възможност да съобщиш новината преди мен.

Хартела: Изобщо не питам с такава цел!

>

>

>

>

Аномия: Ще ми простиш, че не ти се доверявам докрай след последните събития, Хартела. Обикновено не вярвам на хора, които крият разни неща от мен. И преди някой да е изтъкнал, че крия собствената си самоличност, това е съвсем друго. Моят девиз е Splendid mendax.

>

Червей28: Какво означава това?

>

>

>

Аномия: Благородно неискрен. И най-забавното е, че се отнася и за съавтора ми.

>

>

>

<Морхаус напуска канала>

>

>

>

Аномия: Откъде? Видеочатове ли си правите?

Морхаус: Не е твоя работа.

>

>

>

Аномия: Значи не.

Морхаус: Теб какво те засяга?

>

Аномия: Въобще не ми пука. Просто съм загрижен за теб. Вярваш ли ѝ?

Морхаус: А защо да не ѝ вярвам?

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Защото такава е играта. В играта никой не казва кой е в действителност.

Морхаус: Говори за себе си.

>

>

>

Аномия: Говоря и заради двама ни. Или тя е видяла и твои снимки?

Морхаус: Разкарай се.

>

>

>

<Морхаус напуска канала>

>

<Аномия напуска канала>

<Частният канал е затворен>

24

Безмълвна завист, спотаявана в душата,

себично и горчиво недоволство,

плод на гордост, греха на сатаната.

Кристина Росети, Най-долната стая

Робин прекара следващия предобед да наблюдава апартамента на Шавливи пръсти, благодарна за топлия слънчев ден, защото носеше синята рокля, обличана последно за „Риц“. Тази вечер щеше да вечеря в луксозен ресторант на десет минути от офиса на Денмарк Стрийт с адвокатката Илза Хърбърт.

Илза, съученичка на Страйк от началното училище, се бе омъжила за Ник, друг съученик на детектива от училище в Лондон. Робин също се бе сближила с тях, защото живя цял месец в стаята им за гости, след като напусна бившия си съпруг. Не беше се виждала с Илза дълго време и целта на вечерята бе да отпразнуват едновременно новия апартамент на Робин, за който тя се надяваше скоро да получи договор (искало ѝ се бе да го отбележат след подписването му и се надяваше вечерята да не го урочаса), и спечелването на сложно дело от Илза, след като бе очаквала да го изгуби. Илза бе избрала мястото на срещата им – „Боб Боб Рикар“, – защото не беше ходила там, а винаги ѝ се бе искало да го посети. Беше британско-руски ресторант с бутони във всяко сепаре, които клиентът можеше да натисне за шампанско и то се изливаше по-щедро, отколкото във всяко друго заведение в Англия.

Шавливи пръсти най-сетне излезе от апартамента си около пладне, облечен от глава до пети в „Армани“, и извървя пеша краткото разстояние до „Ботаникът“, където се отбиваше също тъй често и спонтанно, както Робин и Страйк го правеха за обяд в местната закусвалня за кебап. За щастие, синята рокля не изглеждаше не намясто край заведението, посещавано от тъй елегантно облечени жени. Робин се помота навън до два часа следобед, когато Мидж дойде да я смени както винаги навреме, облечена в джинси и кожено яке и с очила „Рейбан“.

– Той още обядва – осведоми я Робин.

– Малък лентяй – подхвърли Мидж и се разделиха, като Робин тръгна към офиса с намерение да продължи да се рови в акаунта на Аномия в Туитър за лична информация.

Изкачи познатите метални стълби, виещи се около асансьора с телена мрежа, който си беше повреден още като постъпи на работа в агенцията, и завари само Пат в офиса.

– Той току-що звъня – информира я Пат, докато пишеше на клавиатурата, стиснала както обикновено в уста електронната си цигара.

Робин се досети, че Пат имаше предвид Страйк, чието име тя рядко използваше. С времето този навик стана почти равнозначен на нежно чувство.

– Какво искаше? – попита Робин, докато окачаше шлифера си.

– Каза, че ти пратил имейл със снимки и ако имаш време, искал да ги обсъдите, като дойде тук в четири и половина. Също така имаш съобщение от Хю Джакс.

– Какво? – обърна се Робин да погледне Пат.

– Да, поиска да го свържа с теб – отвърна Пат. – Не знаех кой е, затова казах, че си заета. Помоли да му върнеш обаждането.

– Ами да знаеш, че винаги ще съм заета, ако Хю звъни в офиса.

Пат изглеждаше заинтригувана.

– Едни приятели се опитаха да ме съберат с него – обясни Робин и отиде при чайника. – Но аз не проявявам интерес и той трябваше вече да го е разбрал.

– Колкото е по-вонящо лайното, толкова по-трудно го остъргваш от подметката си – заяви лаконично Пат.

След като приготви кафе за себе си и за Пат, Робин влезе във вътрешния кабинет, за да прочете имейла на Страйк.

Няколко неща излязоха наяве след вчерашното следене.

Монтгомъри, Кардю и Тим Ашкрофт се срещнаха в пъб в Хайгейт, за да обсъдят нападението с нож. Към тях се присъедини мъж на име Нилс, очакван бе и някой си Пез, но той не се появи.

Идентифицирах Нилс онлайн. Той е Нилс де Йонг, холандец, собственик на артколектива Норт Гроув. Тим Ашкрофт някога е имал буйна червена коса, но сега е почти напълно плешив. Той е приятелят на Еди, дублирал Червея в анимацията, и в момента е член на театрална трупа, изнасяща представления и семинари по училищата. Трупата се нарича „Скитащи училищни актьори“.

Нямам идея кой е Пез, още го издирвам.

Пунктове, представляващи итерес:

• Де Йонг, Кардю и Монтгомъри са разпитвани от полицията. Кардю и Монтгомъри са представили алиби за времето на убийството. Монтгомъри бил в пъб с приятели, а Кардю – у дома със сестра си и баба си.

• Според онлайн сведенията Ашкрофт, който не е разпитван от полицията, не е женен и живее с родителите си в Колчестър, когато не е на турне с трупата. Няма сведения за специални умения в компютрите и дизайна.

• Кардю е питан от полицията дали принадлежи към някакъв вид „братство“. Това усъмни Монтгомъри, който каза, че според него крайнодясната групировка се нарича Разполовяване. Имам усещането, че неотдавна видях или чух нещо за братство, но не си спомням къде. Да си срещала нещо такова онлайн, свързано с Кардю или анимацията?

• Блей се е върнал да живее в Норт Гроув около месец преди нападението над него, защото наводнил апартамента си (местонахождението му е неизвестно).

• Блей бил посетен през този месец в Норт Гроув от жена на име Ясмин (не се спомена фамилия), която е работила за Блей и Ледуел, занимавала се е с пощата от фенове. Според Кардю тя е дебела и Ледуел я е уволнила.

• Очевидно Ясмин е подхвърлила на Блей идеята, че Ледуел е Аномия, и изглежда вероятно тя да е източникът на досието с „доказателства“.

• Блей е тръгнал за гробището, като е носел въпросното досие, което така и не е открито. Предполага се, че убиецът го е взел.

• Убиецът също така е взел телефона на Блей (за този на Ледуел не се споменава).

• Кардю подхвърли за блог с название „Перо на правдата“, който явно е бил настроен враждебно срещу Ледуел/Мастиленочерно сърце. Не е зле да се провери, може да се окаже, че е странично занимание на Аномия.

• Малко след като Монтгомъри, Кардю, Ашкрофт и Де Йонг напуснаха пъба, се появи момиче с куп татуировки на тема Мастиленочерно сърце и очевидно търсеше един от тях. Телефонира на неизвестен човек и попита защо не ѝ е казал, че ще се среща с Нилс и защо не го е виждала от месец. Тя е от Йоркшър. Прилагам нейна снимка и снимка на мястото, където живее. Трябва да установим коя е и ако живее с някого, с кого.

Може да обсъдим тези следи, като се видим, просто исках да те поставя в курса на случилото се вчера.

Уредих срещи с Катя Ъпкот и Филип Ормънд в четвъртък. Трябва да отидем заедно. –С

Робин отвори първото приложение и видя снимката на кльощаво, облечено в черно момиче, загледано към входа на гробището. Като даде увеличение върху татуировките на ръката ѝ, Робин видя не само Харти, но и Дрек, призрака Хартиенобяла и тъжен на вид червей. Подозираше, че всички татуировки, дори тези, които не разпознаваше, като свраката и двата ухилени скелета с викториански цилиндри, са от анимацията, и също като Страйк тя се зачуди колко ли бе струвало на момичето да бележи завинаги тези образи върху кожата си.

Тя отвори втората снимка. Дори най-лошият от апартаментите, оглеждани от Робин, не бе имал толкова окаян екстериор като клиновидната сграда на Джънкшън Роуд с напуканата дограма на прозореца и мърлява мазилка.

Робин се върна към имейла на Страйк и установи, че вече е в положение да му предостави информация по една от точките. Докато бе преглеждала постовете и контактите на Аномия в Туитър, обхващащи три години, вече бе попадала на блога Перо на правдата. Сега отвори документа, който бе възнамерявала да сподели със Страйк по-късно, и го прати на принтера на бюрото на Пат.

После Робин провери новия акаунт в Туитър, който бе създала за себе си, @мастиленочеренфен: ). Последвала бе Аномия и Морхаус и добави толкова акаунти на фенове на Мастиленочерно сърце, колкото успя да намери, така че да е в крак със слуховете и новостите. Вместо собствената си снимка използва една на млада и хубава брюнетка. Получила бе вече три директни съобщения.

@джбалдуин

Ако това е истинската ти снимка, сигурно ти е писнало разни типове да ти пращат директни съобщения, така че се омитам.

@Дрек,бе9

Бий ми дузпата.

@мреджър5

Това не е тъп похват за свалка, само исках да кажа, че онзи Джулиъс сериозно не е наред и го докладвах.

Заинтересована от третото съобщение, Робин се разрови да провери кое го беше провокирало.

Два дни по-рано Робин беше пуснала пост, че се надява филмът Мастиленочерно сърце да остане верен на оригинала, мнение, което бе смятала за неоспоримо. Тонът на отговорите обаче беше разгорещен. Изреждаха се фенове да ѝ кажат, че самото създаване на филма без значение от качеството му би унищожило всичко, което обичат в Мастиленочерно сърце. Никой обаче не бе реагирал така грубо на невинния пост на Робин, колкото @аз_съм_евола.

Джулиъс @аз_съм_евола

Отговор на @мастиленочеренфен: )

плиткоумна кучка

Джулиъс @аз_съм_евола

Отговор на @мастиленочеренфен: )

Ако те изнасилваха при всяка изтърсена от теб тъпотия, вечно щеше да имаш у себе си чеп

Робин се взира в тези съобщения секунда или две, после се зае да разгледа акаунта на @аз_съм_евола. Аватарът показваше тийнейджър, на когото тя даваше най-много шестнайсет години. Основните му интереси явно бяха филми със супергерои и писане на съобщения до жени от типа на полученото от Робин. Като реши, че нищо добро няма да излезе от влизане в разговор с него, Робин се върна на акаунта на Аномия, после отвори папката с извадените на хартия постове, която Алан Йеоман ѝ беше върнал. Вече ги бе подредила в хронологичен ред, та да може да ги съпоставя с постовете на Аномия в Туитър. Последният пост, който бе прегледала, датираше от 2012 година. Когато Джими Савил, покойният дисководещ и рицар на короната, бе изобличен през октомври същата година като най-активния педофил на Великобритания, Еди Ледуел беше пуснала пост: „Как е възможно всички, оплакали се от посегателствата на Савил, да са били игнорирани? Защо никой не ги е чул?“.

Аномия бе препечатал коментара на Еди заедно със свой собствен: „Сега ще почнеш да твърдиш, че тъкмо той ти е посегнал ли? #тролванезасъчувствие.“

Под изпринтирания му пост Еди беше написала: „Намеква, че знае как съм била подложена на сексуален тормоз в едно от приемните семейства, в които живях. Никога не съм го обсъждала публично“.

Робин отново започна да се връща назад във времето на публикуваното от Аномия в Туитър.

Някои от изказванията на Аномия бяха безвредни: през юли 2012 година бе споделил факта, че харесал „Черният рицар: Възраждане“. През юни 2012 година уведомяваше последователите си, че на оградата на градината му седяла котка и го гледала през прозореца. „Ето по тази причина притежавам прашка.“

Дали беше шега, или истина, запита се Робин. Имало ли я бе там котката и дори градинската ограда? Трябваше ли да прибави „евентуална омраза/фобия към котки“ в профила, който се опитваха да му съставят със Страйк?

Продължи с преглеждането.

„Хората твърдят, че е редно да ми се плаща за услугите към базата фенове. Бих приел кутия сладолед „Магнум инфинити“, много е добър.“

Надали е отличителна характеристика, каза си Робин и върна още назад. Че кой не обича сладолед?

Но ето че на 8 юни 2012 година Аномия бе поднесъл по-интересно откровение.

Аномия @АномияГейммастър

Лакомата Ледуел заряза Катя Ъпкот, приятелка, която помогна за успеха на #МастиленочерноСърце. Сега е при @AYCA.

@истинскиятДжошБлей остава при Ъпкот.

23: 53 8 юни 2012 г.

Този пост бе изпринтиран от Еди и тя бе написала под него: „Аномия знаеше, че това се е случило, часове, след като казах на Катя, че искам да плащам за истински агент. Не исках да се откажа от Катя, за да не ѝ плащам. Никога не сме имали никакъв вид договор и тя неизменно е заявявала, че не иска заплащане. Просто сметнах, че ни дава лоши съвети, и исках да плащам за истински агент, защото цялото начинание все повече се разрастваше и вече го изпусках от контрол. На Джош не му хареса, че напуснах Катя. Обвини ме в нелоялност.“

Феновете също не бяха приели кротко съобщението на Аномия, както го доказваха отговорите им.

Анди Реди @идеридна

Отговор на @АномияГейммастър

О, боже мой, тъкмо когато е в състояние да плати на приятелката им за всичката работа, която е вършила безплатно, тя я зарязва?

Кейтлин Адамс @КейтАдамссс

Отговор на @АномияГейммастър

Това е ново падение, шокиращо дори за #ЛакоматаЛедуел.

Тези хора ѝ помогнаха, а тя ги изоставя.

Арлийн@куинарлийн

Отговор на @АномияГейммастър

Браво на @истинскиятДжошБлей, че остава верен на Катя, още повече го заобичвам. И на този етап, да си го кажа честно, #ЛакоматаЛедуелдагодуха.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @АномияГейммастър

Тя е войнстваща расистка и дискриминаторка срещу хора с увреждания. Ако чак сега сте шокирани от нея, не знам на кой свят сте живели.

Робин продължи да връща назад. Само два дни преди новината, че Еди е станала клиент на агенцията на Алан Йеоман, Аномия бе съобщил друга важна информация.

Аномия @АномияГейммастър

Чувам, че Нетфликс души около #МастиленочерноСърце.

#ЛакоматаЛедуел се готви да закрие Играта на Дрек и да разкара още от оригиналните озвучаващи актьори... ½

22: 06 ч. 6 юни 2012 г.

Аномия @АномияГейммастър

Отговор на @АномияГейммастър

...да бие дузпата и на Блей и т.н., та да гушне парите.

Дайте израз на чувствата си към @ЕдЛедРисунки и @истинскиятДжошБлей – кое не подлежи на преговори? 2/2

22: 07 ч. 6 юни 2012 г.

Това Еди също го бе принтирала и коментирала. Евентуалната сделка не бе публично оповестена и се очакваше от нас да не говорим за нея. Не възнамерявах да се залавям с тези глупости. Нито имах властта да уволня Джош, бяхме съдружници.

Робин прегледа очаквания взрив на негодувание, предизвикан от постовете на Аномия.

Г-жаХарти@карлиуистлър_*

Отговор на @АномияГейммастър

неее, това не може да бъде? откъде го знаеш?

Аномия @АномияГейммастър

Отговор на @карлиуистлър_*

Гейммастърът знае всичко

Тимъти Дж. Ашкрофт @Мърдащчервей

Отговор на @АномияГейммастър

Не мисля, че @ЕдЛедРисунки да иска да прави

такива неща, честно.

Аномия @АномияГейммастър

Отговор на @Мърдащчервей

Грешно мислиш. Чувам, че си начело в списъка за изхвърляне.

Робин направи пауза, за да си отбележи, че Аномия заявява как отрано знае, че Тим Ашкрофт вероятно ще бъде уволнен от ролята си на Червея, после продължи да чете.

ХартиМомиче@хартизавинаги7

Отговор на @АномияГейммастър

Ако тя разкара Джош и закрие Играта, ще

изгуби всички фенове и тогава може да умре

в запален контейнер за боклук #азподкрепямДжош

ДрекБе @гръмимълнии$

Отговор на @АномияГейммастър

#махниотхранилкатаЛакоматаЛедуел

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Отговор на @гръмимълнии$ @АномияГейммастър

адски готина идея, да задействаме

#махниотхранилкатаЛакоматаЛедуел

Зозо @мастиленосърце28

Отговор на @АномияГейммастър

тя не може да закрие играта, наша си е!!! #ненаНетфликс

@ЕдЛедРисунки, моля чуй феновете си!!!

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @АномияГейммастър

Е, браво, всичките ми идеи отиват при Нетфликс, та Еди Ледуел да се напълни с пари.

Лорън @лоригил

Отговор на @АномияГейммастър

Киа, ако отправиш призив, много сред нас ще ти помогнат да я съдиш #махниотхранилкатаЛакоматаЛедуел #ненаНетфликс

Робин препрочете последните два поста. Заинтригувана, че лицето, наречено Киа Нивън, има основание да съди Еди Ледуел, тя отвори акаунта на Киа в Туитър.

Маркировката в началото на страницата беше снимка на двойна дъга. Биографията на Киа бе изложена така: Съпътстващи заболявания – хронична умора – тахикардиален синдром – фибромиалгия – тя/те – Да, кръстена съм на папагал. И какво от това?

Дори предвид позволените филтри за снимката на притежателя на акаунта Робин можеше да прецени, че Киа Нивън е много хубаво момиче. Дългата ѝ тъмна коса се спускаше над раменете, огромните ѝ кафяви очи гледаха нагоре и встрани от обектива, алените ѝ устни бяха леко нацупени.

Пост от октомври 2011 година бе прикрепен към началото на страницата ѝ в Туитър. Той гласеше:

По дяволите, това е истината. Ако щеш, вярвай, ако щеш, недей. Не ми пука.

Робин кликна на линка към Ютюб под тези думи.

Клипът започваше с Киа Нивън, седнала на единично легло. Наистина бе поразително хубава, със сърцевидно лице, уста, извита като лъка на Купидон, бистрокафяви очи. Носеше срязани джинси и черна фланелка с мотив в жълто, розово и синьо, който Робин разпозна като обложката на албум на групата Строукс.

Обстановката напомняше на първия запис, направен от Джош и Еди, в който те също седяха на единично легло, обърнати към камерата. Стената зад Киа бе покрита със скици, но като че нямаше никой, който да управлява камерата, беше стационарна. На рамото на момичето бе кацнало папагалче със синя окраска и обрамчените му в бяло черни очи мигаха срещу обектива.

Киа заговори с точно същата срамежлива усмивка и махване на ръката, с които Джош бе направил увода на вече гледания от Робин клип.

– И така... здравейте! Аз съм Киа Нивън, второкурсничка съм в „Сейнт Мартинс“. Ето студентската ми карта...

Тя я извади от задния джоб на джинсите си и я задържа пред камерата.

– Това на снимката съм аз, не обръщайте внимание на косата, беше неподатлива в този ден. Зад гърба ми са някои мои работи просто за да покажа, че не съм някой от улицата, дето се прави, че може да рисува.

– А това е Йоко... нали така ти е името? – заговори пискливо тя на папагалчето върху рамото си. – Да. Имаме си Джон и Йоко и това е Йоко. И така, защо правя този видеоблог? Ами... – Киа плесна с ръце и издаде тих, задъхан смях. – Ами нека първо кажа, че съм суперпритеснена, задето предприех това, много се колебах дали е разумно, но тъй или иначе целта ми не е да печеля... Не става дума за пари, а за справедливост, искам поне да получа признание. И така... Мастиленочерно сърце, ако сте го гледали, беше създаден от бившия ми приятел Джош Блей и жена на име Еди Ледуел. С Джош бяхме гаджета в „Сейнт Мартинс“ и естествено, като си гадже с някого, споделяте си разни истории и всякакви неща... Разказах на Джош за Маргарет Рийд, обвинена в магьосничество някъде около 1590 година. Било е в моето родно място, а то е Кингс Лин. Когато я изгаряли на кладата... тук следва нещо суперкърваво, предупреждавам... сърцето ѝ буквално изскочило от нея, блъснало се в стената... оставило е белег при удара, чакайте, имам снимка на телефона си...

Тя взе телефона си и затърси снимката на него. Робин заподозря, че нищо от това не е тъй спонтанно, както се мъчеше да го изкара Киа.

– Ето, виждате ли това? – каза Киа, като държеше снимка на отпечатък на сърце, вдълбан в тухления перваз на прозорец. – Ето къде сърцето на Маргарет Рийд се ударило в стената. Тъй че, разказах на Джош историята, имах идея за нечие сърце, напуснало гърдите на собственика си, нещо такова. И ето че след година видях Еди Ледуел да говори за „нейната“ идея за Харти. Бях шашната, че чувам нещо толкова познато. Нека кажа, не стигаш автоматично до мисълта, че си бил ограбен или както щете го наречете – изрече Киа умолително към камерата. – Но като гледах анимацията, бях силно стъписана. Буквално моята история за сърцето. Беше някак объркващо, защото не той каза, че му е дошла идеята, тя го заяви. Та естествено, си помислих как той ѝ е разказал историята и сега тя твърди, че хрумката е нейна. Изгледах всичко докрай и... няма да лъжа, подейства ми някак... смущаващо. Има я и свраката, дето може да говори. Аз казах на Джош, като бяхме гаджета, че сврака може да бъде научена да говори, той не го знаеше, но Еди Ледуел и за това твърди, че било нейна идея... Другият момент е героинята призрак в анимацията. На пръв поглед е налудничаво, само че няколко души ми казаха „Прилича досущ на теб“, та ми стана някак... Джош все ми повтаряше колко съм бяла, искам да кажа с бледа кожа, и като видях призрака в анимацията, помислих си: някой внушава, че да си блед е плашещо... нещо такова. Той, разбира се, имаше мои снимки, тъй че тя е изрисувала призрака с цел да ми натрие носа... знам ли? Доста гадно ми подейства. Но ето го върха на всичко... виждате ли тази рисунка?

Киа се обърна, коленичи върху леглото, а папагалчето остана като заковано на рамото ѝ. Посочи към рисунка с молив на стената зад себе си. На нея бе създание с птича глава и човешко тяло, което хвърляше издължена сянка.

– Направих тази скица за изпитите за матурата си. Извадена е буквално от един мой кошмар, така че е суперличен образ. Оох, Йоко...

Папагалчето беше литнало от рамото ѝ извън кадър и пътьом беше закачило кичур от косата ѝ.

– Иии... така – заговори Киа, като се върна да седне на леглото. – Показах на Джош рисунката, като бяхме гаджета. Просто скица е, но е като сянка, дебнеща встрани. И ако сте гледали анимацията, фигурата на Дрек е буквално като тази сянка – тялото без врат, голямата заострена човка... о, това не ви го казах... Отраснала съм сред птици, майка ми развъжда папагали. Така че сънувах чудовище с птича глава и като видях фигурата на Дрек, просто бях... стъписана. Изглеждаше ми суперпознато. Нямаше как да си въобразявам, нали? И тогава се запитах дали са просто четири съвпадения, или... Знам какво ще си кажат някои, че съм озлобената бивша приятелка или нещо от този сорт. Но ме тормози фактът, че Джош не казва да, получих вдъхновението от приятелка или от бившата ми, или от както щете, ами тя се тупа в гърдите, че го е измислила съвсем независимо. Знам, че се случват съвпадения и всякакви ми ти такива, само че ме побърка да я гледам как се мъдри там и разправя, че нямала спомен откъде ѝ дошла идеята за сърцето, просто ѝ изникнала в главата. Ама как няма да помниш такова нещо? Идея, дето изглежда оригинална на толкова много хора? Е, така или иначе, общо взето това имах да кажа, държах да го направя заради самоуважението си. Да си кажа нещата както са от моята страна. Амии... да.

Киа отново се изкиска задъхано, наведе се напред и изключи камерата.

Под видеото имаше коментари:

Харти Хартерсън преди 3 седмици

Чух, че Ледуел окрала куп хора и явно ти просто си

била първата.

Ники преди 4 седмици

Приемам, че идеята за сърцето май са я взели от теб.

Харесва ми птичето ти.

Манекен за краш тест преди 1 година

„Взеха идеята от мен, защото съм бяло момиче.“

Ще пукна от смях.

Робин дълго време седя напълно неподвижна, замислена за онова, което беше видяла току-що, после вдигна слушалката на служебния телефон и се обади на Алан Йеоман. Беше оставена за кратко на изчакване на фона на инструментална версия на „Сърцето ми ще продължи така“, след което чу гласа на агента.

– Да, здравей, Робин.

– Здравей, Алан. Имам бърз въпрос и се чудя дали ще можеш да ми помогнеш. Случайно да знаеш нещо за момиче на име Киа Нивън?

– Киа Нивън – повтори бавно Йеоман. – Звучи ми познато отнякъде... Прощавай, би ли ми припомнила?

– Бивша приятелка на Джош Блей, която...

– О, да, Киа Нивън, разбира се! – възкликна Йеоман. – Онази, дето заявява, че всички идеи за Мастиленочерно сърце били нейни и Еди ѝ ги откраднала?

– Точно същата – потвърди Робин.

– Трябваше да ви кажа за нея на обяда – каза Йеоман. – Тя не може да е Аномия.

– Кое те кара да го вярваш?

– Еди категорично я изключи. Мисля, че е защото Аномия е присъствал в играта по време, когато Еди е знаела, че Киа няма как да е там. Нали знаеш, че Еди успя в един момент да се включи в играта?

– Знам го, да. Каза, че ѝ забранили достъп, задето задавала твърде много въпроси за Аномия.

– Точно така.

– И какво за онова момиче Киа?

– Джош я оставил заради Еди. Знам, че Аномия се върза да приглася на Киа за известно време.

– Така ли? Това не съм го открила още.

– Да, раздуваше претенциите ѝ за плагиатство преди няколко години, но ако не ме лъже паметта, омръзна му и си потърси по-добри начини да трови Еди.

– Според теб Киа искрено ли вярва, че Джош и Еди са откраднали идеите ѝ?

– Възможно е – въздъхна Йеоман. – Подобни явления са широко разпространени, когато излезе хит. Обикновено става дума за пожелателно мислене или за искрена неспособност да повярваш как сходни идеи могат да възникнат у различни хора. Удивително е как по едно и също време излизат два филма на еднаква тема. Никой нищо не е откраднал. Идеите витаят в ефира. Сирил Скот би казал, че божествата шепнат в ушите на хората, настроени да ги чуват.

След като благодари на Йеоман и затвори, Робин се върна към страницата на Киа Нивън в Туитър и започна да я преглежда, като търсеше кореспонденция между Киа и Аномия. Най-после я откри през 2011 година с дата само няколко дни, след като Киа беше пуснала пост с видеото си.

Аномия @АномияГейммастър

Я виж ти. Това би могло да обясни защо Лакомата Ледуел е толкова мъглява относно хрумването ѝ за Харти.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Историята на Маргарет Рийд, която

разказах на @истинскияДжошБлей ,

и странните ѝ прилики

с един анимационен герой

https: //www.youtube.com/watch?v=8qxGhc4oaBQ

23: 16 ч. 11 октомври 2011 г.

След няколко отговора по-долу Робин откри директна комуникация между двамата.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @АномияГейммастър

Благодаря за споделянето 

Аномия @АномияГейммастър

Отговор на @истинскатаХартиенобяла

Няма проблем. Чудесна коса впрочем.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @АномияГейммастър

О, благодаря! ♥

Все по-заинтригувана, Робин върна назад. Това бе пръв знак за флиртуване от страна на Аномия. Всъщност при внимателния си оглед на предишни постове на Аномия бе започнала да го възприема като безполов в пълния смисъл на думата. Нямаше намек за любовен интерес или за сексуално желание. Единствената телесна потребност, която споменаваше, беше глад.

Няколко дни след първото общуване на Аномия и Киа Аномия отново насочваше последователите си към видеото на Киа и Киа бе изразила благодарност.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @АномияГейммастър

Благодаря за споделянето и за подкрепата на истината. ♥

Аномия @АномияГейммастър

Отговор на @истинскатаХартиенобяла

Пратих ти DMed.

DMed, както Робин знаеше, означаваше, че Аномия е пратил на Киа директно съобщение. Робин не откри повече открита комуникация между двамата.

Като се върна към по-неотдавнашните постове на Киа в Туитър, видя, че през петте дни след нападението с нож Киа изобщо не беше пускала постове, но на шестия ден беше публикувала линк към микроблогърски сайт tumblr, на който

Робин кликна.

След катастрофално влошаване на здравето ми бях принудена да напусна Лондон и да се върна да живея при майка ми. В момента съм прикована на легло. Тъй като страдам от различни увреждания, това не е необичайна ситуация, но е може би най-тежкият пристъп от години насам. Честно казано, в този момент смъртта би дошла като облекчение.

Бяха публикувани сто и петнайсет поста под това кратко съобщение. Започваха в съчувствен тон.

Мисля за теб, Киа ххх

Съжалявам да го чуя, К. Помни, да обичаш себе си не е себичност.

Ала постепенно и не съвсем изненадващо за Робин започна да изплува друга тема.

Прощавай, но нима нямаш нищо да кажеш за бившия си приятел, който буквално бере душа?

Нямаш ли коментар за това, че Еди Ледуел е убита?

Да, и аз на твое място нямаше да стана от леглото.

Да му се не види, НИТО ДУМА за Ледуел и Блей?

Кучка такава, не спираше да дрънкаш за Ледуел и Блей четири години поред, а сега нямаш какво да кажеш?

„Смъртта би дошла като облекчение.“ Хаха, значи всички да те жалим повече от Ледуел, това ли казваш?

Стационарният телефон на бюрото пред Робин зазвъня. С очи още на страницата на Киа в tumblr тя вдигна слушалката.

– Ало?

– Съобщение от господин Страйк – прозвуча грапавият глас на Пат в ухото ѝ. – Според него трябва да идеш в Гейтсхед в понеделник.

– Шегуваш се – промърмори Робин и с лявата си ръка затвори tumblr. – Още един?

– Ами той не уточни, но май че каза Гейтсхед – каза Пат.

– Мъж?

– Не, другото.

– Добре – въздъхна Робин. – Сега идвам.

– Благодаря, ще му предам – отвърна Пат и затвори.

Робин се изправи, отиде до вратата към външния офис и я отвори.

Там на канапето от изкуствена кожа, красива и овладяна, седеше Шарлот Камбъл.

25

...признайте откровено, нима сте виждали такава красота,

такава елегантност и изисканост, такова фино поведение?

Тя може да царува в Ада, но е кралица без никакво съмнение.

Кристина Росети, Виж този портрет и после този

Страйк, който в момента вървеше по Чаринг Крос Роуд към офиса, беше уморен и схванат и горчиво се каеше за агнешкото къри, което бе изял предишната вечер с Мадлин. Много обичаше силно пикантна храна и се чудеше защо стомахът му се бунтуваше почти през целия ден, освен ако не се дължеше на комбинацията между лютия сос и подобния на киселина коктейл, който Мадлин настоя да изпият преди това, защото бил специалитет на заведението. Последва нощ с много малко сън, защото го измъчваха газове. И после, вместо да си седи кротко в някое кафе и да наблюдава оттам офиса на Покваряващия (клиентката им вече се бе съгласила, че е добра идея да открият нещо за Покваряващия, което да отблъсне дъщеря ѝ от него), беше принуден да го следва пеша, докато онзи първо отиде да пазарува на Бонд Стрийт, а после да обядва в ресторант с предварителни резервации, след което реши да върви чак до Британския музей, както Страйк предположи за делова среща, защото на вратата бе посрещнат от няколко души с баджове.

– Нямам представа къде точно отиде – каза подразнено Страйк на Баркли в Големия двор на музея, пространство от два акра със забележителен стъклен покрив, който хвърляше мрежа от триъгълни сенки върху стените и пода. – Качи се в асансьор, а аз не можах да стигна навреме.

Не искаше да си признае, че сухожилието на ампутирания му дополовина крак, което неотдавна бе скъсал, отново му играеше номера. Изпуснал беше асансьора, тъй като започна да куца и не успя да заобиколи достатъчно бързо група туристи.

– О, нямаш грижа – махна с ръка коренякът от Глазгоу, – рано или късно все ще трябва да слезе долу. Във всеки случай се съмнявам да си има работа с дрога или проститутки точно тук.

Така че Страйк си тръгна, като мазохистично се качи на метрото, вместо да вземе такси, и докато сега куцукаше по Денмарк Стрийт, крепеше го единствено мисълта, че скоро ще се отпусне да седне за около час с чаша чай в близост до собствената си тоалетна, където, ако се наложеше, можеше да си пуска газове с всичка сила.

Може би за хиляден път, докато се качваше по стълбите, се зачуди защо никога не бе поискал от хазаина да се погрижи за поправката на асансьора. Най-сетне успя да се добере до втората площадка с помощта на парапета и когато бутна стъклената врата, три жени впериха погледи в него: Пат, Робин и Шарлот.

За момент можа само да се взира в Шарлот, която седеше на канапето от изкуствена кожа с кръстосани дълги крака и с прибрана в раздърпан кок тъмна коса, затова пък с безукорна кожа без никакъв грим по нея. Носеше кремава кашмирена рокля, дълго кафяво велурено палто и ботуши и макар да беше много слаба, изглеждаше по-прекрасна отвсякога.

– Здравей, Корм – каза тя с усмивка.

Той не отвърна на усмивката ѝ, а отправи почти обвинителен поглед към Робин, която се почувства уязвена. Не тя бе поканила Шарлот в офиса и не беше нейна вината, че при отговора как Страйк не е тук, посетителката беше заявила просто, че ще го чака.

– Робин няма вина – заяви Шарлот, сякаш прочела мислите и на двама им. – Просто влязох от улицата. Може ли да поговорим?

Страйк мълчаливо закуцука към вратата, разделяща външния офис от вътрешния, отвори я и рязко посочи на Шарлот да влезе вътре. Тя се изправи, без да бърза, взе си чантата, усмихна се на Робин и Пат, благодари им, въпреки че никоя не бе сторила нещо, достойно за благодарност, и мина покрай Страйк, като остави след себе си бегла диря от парфюм „Шалимар“.

Когато Страйк затвори вратата пред съдружничката и секретарката си, Шарлот попита:

– Нима имате тук код за жени, дето идват да се метнат на врата на прочутия детектив? Това ли означава „Гейтсхед“?

– Какво искаш? – попита Страйк.

– Няма ли да ме поканиш да седна? Или предпочиташ клиентите да стоят прави в твое присъствие?

– Както искаш, само да е бързо. Имам неща за вършене.

– Не се съмнявам. Как върви връзката с Мадлин впрочем? – попита, когато седна и отново кръстоса крака.

– Какво искаш? – повтори Страйк.

Самият той предпочете да не сяда, та макар сухожилието му да пулсираше от болка. Остана прав със скръстени ръце, като я гледаше от горе надолу.

– Имам нужда от детектив – каза Шарлот. – Не се бой, не очаквам услуга гратис. Ще си платя.

– Няма да го направиш – заяви Страйк, – защото списъкът ни с клиенти е запълнен. Трябва да си намериш друг. Препоръчвам ти Маккейбс.

– Очаквах да ме пратиш другаде – каза Шарлот, като вече не се усмихваше, – но ако отнеса този конкретен проблем при Маккейбс, може да го оповестят с цел да те изтикат от бизнеса. Подозирам, че напоследък си трън в задниците на останалите детективски агенции. Без съмнение си начело в списъка на всеки клиент.

Страйк не отговори и Шарлот огледа офиса с напръсканите си с кафяво-зелени очи. После каза:

– По-голям е, отколкото го помня... Аз харесвам Мадлин впрочем – добави, като върна погледа си към каменното лице на Страйк. – Знаеш ли, че ѝ бях модел миналата седмица? Забавно беше. Колекцията се казва „Небезизвестните“ и...

– Да, знам всичко за колекцията.

– Обзалагам се, че дълго те е убеждавала да ѝ позволиш да ме задържи.

– Не беше нужно никакво убеждаване. Аз нямам нищо общо.

– Мадлин ми каза, че си дал зелена светлина.

Като наруга в себе си Мадлин, той отвърна:

– Ако такова определение даваш на фразата ми „прави каквото искаш, не ме засяга“.

– О, да спрем с игричките, Блуи – изрече със сериозен тон Шарлот.

– Не ме наричай така.

– Знам, че ти е ясно защо съм тук. Валънтайн ти го е казал на Нова година.

Страйк не отговори, а тя подхвърли:

– Признавам, изненадана съм, че си приел момиче, което е излязло с Валънтайн.

– Смяташ, че съм заприказвал Мадлин с единствената цел да се добера до теб, така ли? – процеди Страйк. – Да ти имам самочувствието. Единственият минус, който забелязах у нея, беше, че се познава с проклетия ти доведен брат.

– Нека е както казваш, любими – отвърна Шарлот.

Той долови нотка на удоволствие в гласа ѝ. Винаги бе обичала спаринга. Поне, като водя битка, знам, че съм жива.

– Добре, щом искаш да ти го кажа по букви – подхвърли лековато тя. – Джаго намерил на стария ми телефон голата снимка, която ти изпратих.

– Не думай.

– Не се преструвай, Блуи, знаеш го, Валънтайн ти е казал. Предполагам, не смяташ Валънтайн за мое подобие в качеството ми на... как ме беше нарекъл при последния ни скандал? Нарцистична митоманиачка?

– Според мен си се погрижила Джаго да открие голата снимка, за която отлично знаеш, че не съм молил, нито съм имал желание да я виждам.

– Хмм – повдигна вежди Шарлот (и наистина колко хетеросексуални мъже биха казали с ръка на сърце, че не биха искали нейна снимка гола?). – На Джаго не му минава това. Също така му е известно, че си се обаждал в Симъндс Хаус по време на престоя ми там, а между другото, аз никога не съм те молила да го правиш.

– Прати ми оттам предсмъртно съобщение, по дяволите.

– Ами можеше да ме игнорираш, мили, имаш богат опит в това – каза Шарлот. – Така или иначе, Джаго знаеше, че ти си им се обадил, той не е глупак. И така, като не вярва, че си действал от позицията на бойскаут, смята, че си имал личен интерес животът ми да бъде спасен.

– Не се съмнявам, че енергично си се опитала да коригираш това му впечатление.

– Когато Джаго си науми да вярва в нещо, и с динамит не можеш да го поместиш – отбеляза Шарлот.

Страйк направи половин крачка към нея. Кракът му пулсираше болезнено по-силно отвсякога.

– Ако бъда назован в развода ви, бизнесът ми ще пострада жестоко. Това би означавало папараци да ходят по петите ми, лицето ми да се появи по всички вестници...

– Именно – впери поглед в него Шарлот. – И точно по тази причина реших, че може би ще искаш да ми помогнеш да открия нещо срещу Джаго, преди да се е изгаврил и с двама ни. Той се опитва да ми отнеме близнаците. Иска да получи пълна опека срещу тях, така че ще ме затътри в съда, където ще се постарае да ме изкара негодна майка. Има си вече опитомен психиатър, готов за заяви, че съм луда и нестабилна, надява се да бъда официално обявена за наркоманка и развратница. Това, че ще съсипе теб, за него е допълнителен бонус.

– Ти ми каза, че нямаш търпение да напуснеш децата си още докато беше бременна с тях.

Стори му се, че самообладанието ѝ се пропука леко при тези думи, но тя бързо възстанови маската на предишното спокойствие.

– Те са толкова негови, колкото и мои. Не съм някакъв проклет инкубатор, каквото и да си мисли свекърва ми. Аз съм майката на бъдещия виконт Рос. Джеймс е наследник на титлата и е мой син, дявол го взел, няма да им го дам, няма да им дам никое от двете деца. Амилия ще свидетелства, че той ми нанесе побой. – Амилия беше сестра ѝ, не тъй впечатляваща, но и далеч не толкова неуравновесена жена, която никога не бе харесвала особено Страйк. – Видя ме с насинено око точно преди да постъпя в Симъндс Хаус.

– Ако се предполага това да събуди кавалерските ми инстинкти, ще ти припомня как много добре го знаеше какъв е, преди да се омъжиш за него. Помня как ми разказа, когато ме посети в Германия, че пребил бившата си приятелка. Беше го научила в момичешката клюкарска мрежа и добре се посмя за щастливото си избавление.

– И какво, значи заслужавам да бъда пердашена, така ли? – повиши глас Шарлот.

– Не пробвай игрички с мен – изръмжа Страйк. – Отлично знаеш как, ако приемах, че жена може да бъде удряна, сега нямаше да водим този разговор, защото отдавна да не си жива.

– Колко очарователно – промърмори Шарлот.

– Прие да се омъжиш за Джаго само защото очакваше да хукна да те спасявам, да нахълтам на венчавката и да попреча да се свържете в брак. Сама ми го каза:. „Не очаквах, че ще ме оставиш да го направя.“

– Е, и какво? – нетърпеливо изрече Шарлот. – Има ли полза от тези приказки? Ще ми помогнеш ли да открия нещо срещу Джаго? Да или не?

– Не – отсече Страйк.

Настана дълго мълчание. В продължение на цяла минута Шарлот го гледаше и той я усети смущаващо позната, фатално желана и напълно вбесяваща.

– Добре, мили – изрече тя отсечено и се наведе да вземе чантата си, след което се изправи. – Не забравяй този разговор, като се опиташ да припишеш на мен вината за онова, което предстои да се случи. Помолих те да ми помогнеш да го предотвратя. Ти отказа.

Тя приглади кашмирената си рокля. Той се почуди колко ли време бе обмисляла какво да облече за срещата с него. Небрежно-елегантният ѝ стил, често хвален от модни списания, бе, както Страйк добре знаеше, плод на грижлив размисъл. Сега с привичния си маниер тя го изчака да отвори вратата пред нея. След като безброй пъти бе оплаквала съдбата си да се роди в най-привилегированата среда, непременно държеше на старовремска вежливост от приятеля си, прекарал голяма част от детството и юношеството си в бордеи.

Страйк отвори вратата със замах. Когато тя мина покрай него, облъхна го с мирис на „Шалимар“ и той се ядоса, задето разпозна парфюма ѝ.

Робин, която четеше документа, принтиран по-рано от нея, вдигна поглед. Синята ѝ рокля, която си харесваше, приличаше на кухненска кърпа, сравнена с качеството на дрехите на Шарлот. Знаеше, че всички те се нуждаят от специализирано химическо чистене.

– Кратка, но мила среща – усмихна ѝ се Шарлот. – Радвам се най-после да се видим. Струва ми се, говорихме няколко пъти по телефона.

– Да – отвърна Робин и усещаше как Страйк стрелкаше гневни погледи отзад, но успя да докара любезна усмивка на лицето си.

– Интересно – подхвърли Шарлот, като огледа Робин с леко наклонена встрани глава. – Приличате малко на Мадлин.

– На кого, простете? – попита Робин.

– На приятелката на Корм – поясни Шарлот и отправи ангелска усмивка към Страйк. – Не я ли познавате? Мадлин Кърсън-Майлс. Прелестна е. Дизайнер на бижута. Неотдавна ѝ бях модел за новата ѝ кампания. Е, довиждане, Корм. Да се пазиш.

Шокът смрази Робин. Извърна се с гръб към Страйк, като се престори, че проверява нещо на принтера, макар всичко, което ѝ трябваше принтирано, вече да беше в ръката ѝ. Вратата зад Шарлот се затвори.

– Леле, какво самочувствие само – изсумтя Пат и отново се залови да пише на клавиатурата.

– Обаче не е психически неуравновесена, Пат – отбеляза Робин, като се опитваше да звучи безгрижно и дори развеселено. Чу как Страйк влезе във вътрешния кабинет. – Не е Гейтсхед.

– Тъкмо такава е – заяви секретарката с ниско грачене, което при нея минаваше за шепот. – Чета вестници все пак.

– Е, какво, ще сверяваме ли наученото за Аномия? – подвикна Страйк от партньорското бюро, зад което най-сетне се бе настанил.

– Само че ще се наложи да е набързо – предупреди Робин в опит да се държи напълно делово. – По-късно имам среща с Илза за по питие и вечеря.

Разполагаше с предостатъчно време да стигне до „Боб Боб Рикар“, но внезапно бе почувствала желание възможно най-скоро да се отдалечи от Страйк. Усещането за лепкав студ във вътрешностите ѝ не си отиваше и тя се боеше, че няма да успее дълго да се прави на безразлична към току-що научената новина.

– Принтирах това за теб – каза тя, като влезе в кабинета. – Искаше информация за блога Перо на правдата. Това е всичко, което открих дотук.

Страйк бе стиснал челюсти и изглеждаше силно ядосан. Робин почерпи кураж от факта, че той не се преструваше на незасегнат от посещението на Шарлот.

– Не си ми казвал, че имаш връзка – каза тя и сама чу колко изкуствено прозвуча уж небрежният ѝ тон. Но не се ли предполагаше да са приятели? При това най-добри приятели?

Страйк погледна за кратко Робин, после премести очи върху документа, който му бе подала.

– Ами... да, имам. Значи това е... онова нещо Перо на правдата?

– Да – отвърна Робин. – О, и също така открих онлайн момиче, което претендира, че Еди Ледуел е откраднала от нея всички идеи за Мастиленочерно сърце.

– Сериозно?

– Да – кимна Робин, застанала пред него в синята си рокля, която той помнеше от „Риц“. – Името ѝ е Киа Нивън. Обадих се да питам Алан Йеоман за нея, но той заяви, че тя няма как да е Аномия, защото Еди я била изключила като възможност.

– И как точно я е изключила? – попита Страйк, като все още предпочиташе да гледа в страниците с Перо на правдата вместо към Робин.

– Каза, че Аномия бил активен в играта по време, когато Киа не е имала достъп до компютър или телефон. Както споменах – додаде Робин, чието желание да се махне от Страйк ставаше все по-натрапчиво, – имам среща с Илза за по ранно питие. Нали няма да възразиш да тръгна сега?

– Не, ни най-малко – отговори Страйк, също тъй нетърпелив да остане сам с мислите си, колкото и Робин да си отиде.

– Ами до четвъртък тогава – каза Робин, тъй като графикът не им налагаше да се виждат преди това, и отнесе шока си обратно в предния офис, където свали от закачалката палтото и чантата си, сбогува се усмихнато с Пат и излезе.

Страйк остана на мястото си, а сърцето му блъскаше, сякаш току-що бе слязъл от боксовия ринг. Опита се да се насили да прочете документа, даден му от Робин.

Бележки за блога Перо на правдата

Анонимният блог Перо на правдата тръгва през януари 2012 г. Онзи, който стои зад него, фигурира в Туитър като @пероправда. Локацията му е скрита. Фокусът на блога...

Само че той не бе в състояние да се съсредоточи. Захвърли листовете на бюрото и даде пълна воля на гнева си срещу Шарлот, още по-силен от това, че бе вбесен на самия себе си. Беше игнорирал надвисналата опасност. Знаел бе, че Джаго е намерил проклетата гола снимка, и не беше предприел нищо, защото го устройваше да вярва как Валънтайн само го плаши. Сега имаше усещането, че е бил катастрофално небрежен към сериозна заплаха за бизнеса си, а също така – време беше да погледне фактите в очите – в убеждението си, че не е нужно Робин да знае за Мадлин.

Шарлот притежаваше невероятната способност да разчита емоционалното състояние на хората, умение, изострено от необходимостта да оцелява в семейство, където изобилстваха вредни пристрастия и душевни заболявания. Свръхестественият ѝ усет за спотаени надежди и комплекси, които околните смятаха, че прикриват добре, едновременно я улесняваше да очарова обектите си и да ги манипулира. Някои вероятно приемаха, че тя действа, водена от едното желание за деструктивност, което бе сред най-некрасивите ѝ черти, но на Страйк му бе ясно, че нещата не опират просто до това. Последното съобщение, което бе получил от Шарлот преди шест месеца, гласеше: „Към никого не съм изпитвала такава завист в живота си, както към това момиче Робин“. Той би се обзаложил на всичките си авоари в банката, че Шарлот е усетила как той се опитва да прехвърли привличането, изпитвано към Робин, върху Мадлин, защото Страйк бе за нея отворена книга, както и тя за него.

– Да знаеш, че си тръгвам – изграчи Пат от външния офис.

– Приятен уикенд – автоматично избъбри Страйк.

Като я чу да излиза, мигом извади цигара и пепелник, който държеше в чекмедже на бюрото си. Дръпна силно от току-що запалената „Бенсън и Хеджис“ и се запита как да реши проблема с Джаго Рос и проклетата гола снимка, само че непослушните му мисли го поведоха към Робин и накрая се улови, че прави тъкмо онова, което се мъчеше да избягва от месеци: възпроизвеждаше в съзнанието си онзи глупав и опасен момент пред „Риц“, като за пръв път се изправи лице в лице с някои неприятни истини.

Не бе искал Робин да узнае за Мадлин, защото част от него продължаваше да се надява, че е сбъркал за онова неизречено „не“ от страна на Робин. В миналото ѝ имаше травма, която може би я бе накарала да се дръпне автоматично от неочакван интимен жест. Ами ако въпросното „не“, което бе видял, се дължеше на чист рефлекс, или бе условно, или временно? Напоследък не бе забелязвал в поведението ѝ тревога, че непохватният му ход под въздействието на алкохола ще бъде повторен. Според неговия опит жените си имаха начини да дадат на мъжа да разбере, че не искат да бъдат закачани повече. Тя не бе станала хладна, не бе избягвала срещи насаме, не бе споменавала приятел, та да сигнализира, че е заета, зарадва я предложението да пийнат двамата, а в пъба спонтанно го бе прегърнала. Нищо от това не говореше за желание да го отблъсне.

Но ако не беше пропилял шанса си, какво следваше тогава? Не идваше лесен отговор. Оставаха си същите стари възражения срещу опит да изведе отношенията им отвъд границите на приятелството: те бяха делови съдружници, прекарваха твърде много време заедно и ако – когато – връзката с Робин тръгнеше в лоша посока, щеше да отнесе всичко със себе си, цялото начинание, съградено заедно, а то бе единственото стабилно нещо в живота на Страйк.

И все пак беше му много трудно да потиска чувството към Робин, на което така и не бе дал название. Истината беше, че искаше тя да си остане необвързана, докато той се ориентираше какво изпитва и какво иска. А сега благодарение на Шарлот Робин щеше да се почувства свободна да си намери нов Матю, който да ѝ предложи пръстен – тя беше от типа жени, с които мъжете искат брак, Страйк нямаше съмнения за това. И тогава всичко щеше да се разпадне със същата неизбежност, както, ако преспяха заедно и после съжаляха за стореното, защото тя в крайна сметка щеше да напусне агенцията, не веднага може би, но някой ден. Той беше живото доказателство колко трудно бе да вършиш тази работа и да поддържаш постоянна връзка.

А то се знае, налице имаше сериозна опасност и той да не е в състояние да изпълнява дейността си. Разводът и битката за попечителство между Шарлот и Джаго с техния наследствен замък в Шотландия, с фотогеничното и податливо на скандали семейство на Шарлот щяха дълго да запълват страниците на вестниците. Накрая щеше да се стигне дотам, че единственият му шанс да продължи да върши работата си, за която бе жертвал толкова много, щеше да е пластична операция на лицето. В противен случай щеше да се превърне в закотвен зад бюрото директор, да гледа как Робин и подизпълнителите вършат реалната детективска работа, а той да дебелее година след година, да ухажва клиенти в офиса и да следи сметките да бъдат в ред.

Страйк загаси недопушената си цигара, взе мобилния си телефон и се обади на Дев Шах, който отговори на второто позвъняване.

– Какво става?

– Къде се намираш в момента?

– На Нюман Стрийт, чакам Монтгомъри да си тръгне от работа – отговори Дев. – Гаджето му е тук с няколко приятели. Явно ще ходят да пийнат някъде наблизо.

– Чудесно – каза Страйк. – Имам нужда да поприказвам на спокойствие с теб. Уведоми ме, когато стигнат до заведението и ще дойда.

– Разбрано – отвърна Шах и Страйк прекъсна връзката.

26

Откъсната от себе си крачех,

по-точно с мъка се влачех.

Окайвах собственото си сърце,

тъй, сякаш го държах в ръце.

Елизабет Барет Браунинг, Бърта на улицата

Краката на Робин действаха съвсем както трябва, докато вървеше през Сохо, сякаш пренасяха нормално човешко създание, принадлежащо на материалната действителност, а не такова, което бе напълно вцепенено и не знаеше на кой свят се намира.

Познаваше това чувство. Изпитвала го бе веднъж преди, след като откри в спалнята си диамантената обица на любовницата на бившия си съпруг. Докато чакаше Матю да се прибере, бе имала същото усещане, че се е отделила от тялото си, че гледа стаята, в която седеше, от дистанцията на години с пълното съзнание, че никога вече няма да е там и че един ден ще тълкува този момент като повратна точка в живота си.

Влюбена съм в него.

Твърде дълго се бе самозалъгвала. Това не бе приятелство или обикновена привързаност. Не се чувстваш, сякаш вътрешностите ти са напълнени с лед, ако узнаеш, че приятелят ти спи с някоя нова. Ала колко брутален начин да бъде изправена пред истината. Колко по-лесно би било, ако осъзнаването бе настъпило у нея кротко сред златистата мъгла в „Риц“, когато коктейлите биха послужили за упойка срещу шока; или пред гледката на Матерхорн, подобен на зъб на хищник, с достатъчно време и пространство на разположение да осмисли реалността, пред която бе предпочитала да си затваря очите.

Кога бе започнала тази нова връзка на Страйк? Колко скоро след онзи момент на тротоара пред „Риц“? Защото тя не можеше да повярва, че тогава вече е ходел с друга. Колкото и ядосана да му беше сега, знаеше, че не би я прегърнал и понечил да я целуне, ако имаше приятелка в картинката, очакваща да го види по-късно.

Мобилният телефон зазвъня в чантата ѝ. Тя не искаше да е Страйк, не би понесла да говори с него в този момент. За нейно облекчение се бе изписал непознат номер.

– Робин Елакот.

– Здравейте – прозвуча мъжки глас. – Обажда се Райън Мърфи.

– Райън... – повтори Робин, без да се сеща кой е човекът.

– Детектив инспектор Мърфи, идвах в офиса ви по повод Еди Ледуел...

– О, да, разбира се, прощавайте – отвърна Робин.

– Дали е удобно да говорим?

– Да – каза Робин и се помъчи да се съсредоточи.

– Искам да сверя някои пунктове с вас, ако не възразявате.

– Не, моля, продължете – подкани го Робин, а краката ѝ продължаваха да я носят към ресторанта, където Илза щеше да пристигне чак след час и половина.

– Дали при посещението си Еди Ледуел ви е споменала жена на име Ясмин Уедърхед?

– Не – отвърна Робин и сякаш в ума си отново бе влязла в офиса, се чу да изрича съвършено спокойно:  – Това да не е асистентката, помагала на Еди и Джош с пощата от фенове?

– Същата – потвърди Мърфи.

– Именно тя е занесла на Джош досието с предполагаемите „доказателства“, че Еди е Аномия, нали така?

– Стигнали сте дотам значи – подхвърли донякъде впечатлен Мърфи. – Да, за нея става дума.

– Чухме, че досието го нямало в гробището, когато са били намерени Еди и Джош.

– Да нямате някой послушен полицай, който ви снася информация?

– Не – отговори Робин, – този факт излезе наяве по време на наблюдение.

– А, добре. Да, права сте, не го открихме в гробището. Простете, в момента сме доста чувствителни на тема изтичане на сведения. Предполагам, че сте видели статията в „Таймс“.

– За Разполовяване? Да.

– Никак не беше от полза да я лепнат на първа страница. Нямахме намерение да ги осведомяваме, че са под наблюдение.

– Не се съмнявам – каза Робин. – Как върви разследването?

Попита главно защото ѝ бе нужно разсейване от мислите за Страйк.

Мърфи издаде звук, нещо средно между въздишка и ръмжене.

– Може би хвърлихме мрежата върху твърде широк обхват, като помолихме обществеността да ни съдейства, ако някой е забелязал необичайна активност на гробището Хайгейт или около него. Узнахме за два откраднати велосипеда в близост до гробището и за безконтролна елзаска овчарка на Хампстед Хийт, но не се споменава за подозрителен човек, бягащ от местопрестъплението, нито за някой предрешен или със странно поведение в рамките на гробището по времето, когато са били нападнати. В момента преглеждаме телефонните обаждания на Ледуел и Блей.

– Но убиецът е прибрал телефона на Блей, нали?

– Сигурна ли сте, че не получавате сведения от отдела ми?

– Узнахме го при същото онова наблюдение.

– Липсваха и двата телефона. Знаете ли какво е станало с този на Ледуел?

– Не – отвърна Робин и въпреки шока и нещастието си усети как интересът ѝ се засилва.

– Може и това да излезе в пресата, тъй като полицаите са видени да претърсват езерата, но моля ви, не го оповестявайте с пълно гърло. Според сателитния сигнал телефонът на Ледуел се е преместил извън гробището на Хампстед Хийт след убийството ѝ. Доколкото можем да преценим, бил е изключен близо до Езеро номер едно в Хайгейт. Претърсихме дъното на езерото и на онова до него, но телефона го нямаше в нито едно от двете.

– Убиецът е изнесъл телефона от гробището и оттам на Хампстед Хийт?

– Така изглежда.

– Ами телефонът на Блей?

– Изключен е приблизитено по времето, когато смятаме, че е бил намушкан. Възможно е убиецът да не е осъзнал, че не е изключил този на Ледуел, докато не е стигнал до Хампстед Хийт. Вижте, аз...

– Да, разбира се – каза Робин, приела, че на Мърфи му се налага да затваря.

– Не, аз всъщност... ами... канех се да ви попитам дали сте свободна за по питие този уикенд.

– О, ще трябва да си проверя графика – отговори Робин. – Искате ли и Страйк да присъства?

– Дали искам... какво?

– И с двама ни ли държите да разговаряте, или...?

– Аз всъщност... питах дали сте свободна в смисъл... като за среща.

– О – промълви Робин и отново се почувства разтърсена. – Извинете, помислих... През целия уикенд ще работя.

– Ясно – избъбри Райън Мърфи със също толкова неудобство, колкото изпитваше и Робин. – Не се тревожете. Пожелавам ви приятно... Ами успешно следене. Дочуване.

– Дочуване – откликна Робин с по-висок глас от нормалното и прекъсна връзката.

Усещаше лицето си да гори. Продължаваше да върви, сега малко по-бързо, като единствените ѝ цели бяха да се отдалечи възможно повече от Корморан Страйк и да открие тъмен ъгъл, където да може да смели мисълта, че е най-неумелата в романтично отношение жена в Лондон.

27

Война той дири, в сърцето си готов е.

Горчиви мисли го измъчват и няма да се преклони.

Джийн Инджелоу, Отново ведно

Само половин час, след като бяха говорили, Шах се обади на Страйк да му каже, че Монтгомъри и приятелите му са в „Опиум“, китайски ресторант в Чайнатаун на кратко разстояние пеша от офиса. Гастритните симптоми на Страйк бяха утихнали след посещение в тоалетната, но кракът още го болеше при мястото на допира до протезата, когато отпуснеше тежестта си върху него. Той игнорира болката, отново облече палтото си, заключи офиса и тръгна за срещата с Шах, като пак пое сложното преминаване през изкопите по околните пътища.

Компанията на Монтгомъри беше на третия етаж (че как иначе, по дяволите, помисли си подразнен Страйк, докато кракът му протестираше по време на изкачването). Седяха на табуретки с метални крака около дървена маса, докато барманът смесваше коктейли пред тях. Всичките грижливо издокарани млади хора в групата изглеждаха на Страйк като варианти на Монтгомъри със спретнато подстриганите им бради и впити фланелки, а жените бяха със силен грим и с коси в цветове, които не се срещаха в природата: сиво-лилаво, пембе, небесносиньо. До един бяха извадили телефоните си, снимаха коктейлите, редиците с бутилки зад бармана и портрета на председателя Мао, изрисуван на един шкаф. Видимите тухли и голите дъски напомняха на Страйк баровете, които посещаваше с Мадлин, а те всички му се сливаха вече в едно.

Шах седеше на известно разстояние от компанията в странично помещение с добър поглед към Монтгомъри.

– Аномия току-що пусна пост – информира Страйк, когато той се настани насреща му. – А Монтгомъри през цялото време пишеше на телефона си.

– Добре, наглеждай го, докато аз говоря – поръча Страйк. – Имам нужда да се свърши една друга работа.

Докато излагаше проблема с Джаго Рос, Шах зяпаше наглед разсеяно шумната групичка на масата край бармана. Когато Страйк свърши да говори, Шах за пръв път го погледна директно.

– И така, искаш да изровя нещо срещу съпруга на бившата ти?

Шах имаше изражение, каквото Страйк не бе виждал до този момент у него – затворено, отчуждено.

– Да – потвърди Страйк. – Ще ме съсипе, ако ме назове в бракоразводното дело. Имам нужда от материал за сделка.

Шах отново хвърли поглед към масата на Монтгомъри, после попита:

– И защо аз получавам тази задача?

– Ами самият аз няма как да я изпълня, нали? Той ме познава. Гадняр е, но не е идиот. Не искам да рискувам да разпознае и Робин. Тя се появи по вестниците миналата година, а също и Баркли. Искам нови лица за тази работа, които той да не свърже с мен. Ще трябва да сте ти и Мидж.

Шах отпи от чашата си, отново погледна към Монтгомъри, но не каза нищо.

– Проблем ли има? – попита раздразнен Страйк.

– Това е редовна работа, която ще се отрази във ведомостта, нали? – поинтересува се Шах. – Или говорим за пари на ръка без документални следи?

– Защо питаш – повдигна вежди Страйк.

– Питам – отвърна Шах, като наблюдаваше групата и не поглеждаше Страйк, – защото Патерсън използваше ресурсите на агенцията при странични задачи, за да прецаква хора, с които имаше лична вражда. Всичките се плащаха с пари на ръка извън ведомостта, само дето понякога „забравяше“ да плати. И обикновено аз получавах тези задачи.

– Тук не става дума за лична вражда – обясни Страйк. – Отдавна се отървах от жена му по живо и по здраво. Той ще иска да ми провали бизнеса. Ако не се опитваше да ме набърка в тяхната каша, пет пари не бих давал. Ще го включа във ведомостта и ще плащам като всеки друг клиент.

Страйк не бе обмислял как ще съобщи на Робин какво е планувал, но сега вече не му оставаше голям избор.

– Наясно съм, че нямаме особен капацитет за друг случай в момента – добави Страйк. – Не бих се захванал с това, ако не бях принуден.

– Добре, прощавай. Просто искам да съм наясно какво става – каза Шах. – Имаш ли нужните данни за човека?

– Ще ти пратя всичко в имейл, като се върна в офиса. Това му е втори брак. Ще се опитам да взема данни и за първата му жена. Ще изпратя копие и на Мидж.

– Ами добре – кимна Шах. – Щом получа сведението, веднага се заемам.

Страйк благодари на подизпълнителя си и излезе от бара, а куцането му ставаше по-видимо с всяка следваща крачка.

28

Ами тогава значи сбогом на любовта,

на вярата за нещо хубаво, на светлите надежди.

Защото какво ли може да ме чака занапред

освен униние и скръб и пак униние?

Ан Еванс, Болезнен вик

Беше почти седем часът, тъй че Робин, която бе седяла в ъгъла на едно кафе в Сохо, мятаща се между чувства на унижение и пълна окаяност, най-сетне тръгна към „Боб Боб Рикар“ и тъкмо приближаваше към входа, когато от такси пред нея слезе русата и с очила Илза.

Прегърнаха се. Илза изглеждаше уморена, но радостна да види Робин, която копнееше и за питие, и за шанс да се разтовари. Въпросът беше колко бе готова да сподели с Илза, чиито опити да сватосва Робин и Страйк ѝ бяха причинили доста неудобство в миналото.

Насочени бяха към салон в сутерена, който комбинираше викториански лукс с атмосферата на нощен клуб: драматично осветен, с интериор в червено и златисто, под като дъска за игра на табла, тапицирани с кожа сепарета и както тя забеляза, когато седнаха в тяхното, бутон за поръчка на шампанско на стената до тях.

– Добре ли си? – попита загрижено Илза.

– Май ще ми трябва питие, преди да ти кажа – отвърна Робин.

– Ами тогава натисни бутона, нали затова сме тук?

– Разкажи ми за твоето дело – предложи Робин.

– Просто не мога да повярвам, че я отървахме – каза Илза и за краткото време, което отне на келнера в розово сако да им донесе шампанско, тя разказа на Робин за тийнейджърката, която бе дадена под съд, задето бе помагала при планирането на терористична атака.

– И така, другите четирима бяха признати за виновни – завърши Илза точно когато келнерът постави две чаши с шампанско пред тях, – както им се падаше, по дяволите, а аз си помислих „Свършено е с нея“. Чувах майка ѝ да хлипа зад нас. Но слава богу, съдията повярва на психолога. На петнайсет години, с тежък аутизъм, повярвала, че е намерила истински приятели онлайн... Естествено, че се бе хванала на въдицата. И тъкмо на нея се бяха канили да привържат експлозивите. Мръсници. Е, кажи ми сега какво става при теб.

– Всичко по реда си. Първо, поздравления за спечеленото дело – каза Робин и чукна чашата си в тази на Илза. – Току-що полицейски детектив ме покани да излезем, а аз го попитах дали може да заведа и Страйк на срещата.

– Какво направи?!

Когато Робин ѝ описа ситуацията, Илза се разсмя така силно, че хората се извръщаха да я погледнат.

– Недей – простена Робин, макар че усещането ѝ за унижение се поуталожи при това силно развеселяване на Илза. – Аз съм тъпачка.

– Не си тъпачка. Човекът ти се е обадил във връзка със случай, какво се очаква да си помислиш? Стига де, Робин, смешно е!

– Да, само че това не е всичко... Днес следобед в офиса цъфна Шарлот Камбъл.

– Какво? – промълви Илза и вече не се смееше.

– Не знам какво искаше. Всъщност знам, да види Страйк – каза Робин. – Той я отведе във вътрешния офис, прекараха там около пет минути, после излязоха и тя каза... каза, че много приличам на Мадлин, новата приятелка на Страйк. Изобщо не знаех, че той се вижда с някоя. Не ми е казвал. Била дизайнер на бижута.

– Нима той има връзка? – Илза възнегодува точно както беше очаквала Робин. Изпита едновременно болка и удоволствие да чуе ехото на собствения си шок в гласа на приятелката си.– Откога трае това? На нас не ни е казвал, че излиза с някоя!

– Е, това прави – вдигна рамене Робин. – Потвърди го, след като Шарлот си тръгна.

– Така. Преди да се върнем към онази Мадлин – каза Илза и изрече името, сякаш само по себе си то бе вече подозрително, – нека ти кажа какво точно е правила Шарлот там. – Илза пое дълбоко дъх, после заяви:  – Робин, тя надушва нещо между теб и Корм и иска да го развали.

Робин не знаеше дали думите на Илза, или шампанското прогониха донякъде унинието ѝ, но въпреки това възрази:

– До този ден Шарлот не ни беше виждала заедно, а и сега то продължи едва три минути.

– Това е без значение – изрече Илза с равен тон. – С Корм сте заедно в агенцията от... колко станаха... пет години вече? Той те направи свой съдружник, по дяволите. С Ник изобщо не си бяхме помисляли, че ще предприеме този ход. Доброволно се обвърза юридически с теб, а повярвай ми, за Корм това е нещо голямо. Не познавам човек, който да е толкова... Я по-добре да поръчаме – прекъсна се Илза, като улови погледа на келнера, – иначе постоянно ще ни прекъсват.

Когато си избраха храната и човекът се отдалечи, Илза подхвана:

– Та какво казвах? Да, не познавам човек с такава фобия към обвързване като Корм.

– Направил е предложение за брак на Шарлот.

– О, моля ти се – извъртя Илза очи в гримаса. – Това беше най-ниската точка в живота му, а той е имал предостатъчно такива. Току-що бе останал без половин крак, с кариерата му в армията бе приключено и тя реши да играе ролята на ангел-спасител, защото откриваше драматизъм в цялата история. То се знае, че той ѝ се върза, както би се случило с всеки. Робин, той споделя с теб най-важната част от живота си. Пет години е най-дългото обвързване от какъвто и да било характер, което Корм е имал с някоя жена. На Шарлот няма как да не ѝ е известно и е бясна по този повод. Имай ми доверие. Познавам я – изрече мрачно Илза. Взе пълната си чаша с шампанско, после пак я остави, без да пие. – Шарлот изобщо не искаше той да основава агенцията. Може да се е престорила за около пет минути, че го подкрепя, след като се сгодиха, но веднага щом осъзна как това означава той да е на ненормирано работно време във всякакви часове на денонощието и да не печели кой знае колко, стори всичко по силите си да го саботира. А виж го сега: пожъна голям успех и самият той твърди, че не би го постигнал без теб. Повярвай, ако Шарлот бе знаела, че агенцията ще тръгне, че Корм ще преуспее и ще бъде прочут, би се вкопчила в него и не би го пуснала за нищо на света. Не – отсече Илза, – Шарлот е наясно от каква голяма важност си за Корм и съвсем преднамерено е споменала онази жена пред теб.

Робин вече бе изпила своето шампанско. Преди сама да е посегнала към бутона, Илза го натисна вместо нея. Робин се засмя и каза:

– Има и друго. Само че не му придавай някакво преувеличено значение.

– Казвай – подкани я заинтригувана Илза.

– Нали знаеш, че Страйк ме заведе да пийнем в „Риц“ за моя рожден ден?

– Да – отвърна Илза и се наведе напред.

– Не е чак толкова вълнуващо. Не е като да сме се озовали в леглото заедно.

Но ентусиазмът на Илза не се охлади, напротив, изглеждаше още по-въодушевена.

– Ами и двамата се понапихме малко – каза Робин. – Коктейлите бяха направо смъртоносни, а не бяхме яли много... И така, той ме прегърна с една ръка, защото за малко не паднах, а после, когато вече бяхме навън пред „Риц“ и чакахме такси, мисля, че... ами не знам, но съм почти сигурна, че се канеше да ме целуне.

Илза ахна толкова силно, че минаващ сервитьор се обърна да я погледне.

– Недей – изпъшка Робин. – Ама, честно, Илза, недей. Беше... О, боже, не спирам да си припомням изражението му. Наведе се, а аз изпаднах в паника и мисля, че той... Останах с впечатлението, че... – Робин поклати глава. – Сигурно си е помислил, че съм отвратена от тази идея. Изглеждаше някак...

Робин затвори за кратко очи, припомнила си лицето на Страйк в онзи момент.

– ...оскърбен. Дръпна се и после... после се върнахме към нормалните си отношения. Е, относително нормални. След случая беше по-дистанциран от обичайното.

– А ти защо изпадна в паника? – попита Илза с напрегнато изражение.

Дойде келнерът да напълни отново чашата на Робин. Тя го изпи почти половината, преди да заговори.

– Не знам... защото съм на трийсет години, а съм била буквално само с един мъж. – Отново изпъшка, когато ѝ изскочи споменът за разговора с Райън Мърфи. – Защото съм такава тъпачка, та дори не се усещам, когато ме канят на среща.

Само че собствената ѝ неопитност не беше единствената причина и Робин го знаеше.

– Но главно защото... знаех, че Страйк ще съжалява после, ако се бяхме целунали. Убедена бях, че така ще стане, като се отрезви и... Нямаше да понеса да ми каже как е било огромна грешка. Знаеш какъв става, когато бъде нарушено личното му пространство, а ние и без това прекарваме повечето от живота си заедно. Не исках да го чуя да ми казва, че не е имал предвид това.

Илза се облегна назад и леко се смръщи. Отново посегна към шампанското и отново размисли.

– Да, права си. Той щеше да съжалява. Такъв си е Корм, нали? – промърмори адвокатката. – Би ти казал, че е грешка под въздействието на алкохола, а после би измислил начини да пъхне дебел клин помежду двама ви, та да може да си запази сбърканите идеи за интимните връзки... Готова съм да се обзаложа, че се е хванал с онази проклета жена...

– Не можеш да знаеш дали е проклета жена – изтъкна логично Робин. – Може да е прекрасна. Такава беше последната му приятелка. Лорелай. Всичко си ѝ беше наред.

– Ами да, тъкмо затова той я разкара – махна пренебрежително с ръка Илза. – Как иначе ще продължава да поддържа убеждението си открай време, че стабилната връзка е един вид затвор, ако ходи с жени, които няма да му съсипят живота? Не, готова съм да се обзаложа на едномесечна заплата, че причината да се хване с тази нова жена е разминалата се целувка помежду ви, която го е уплашила до смърт.

Илза седя замислена няколко секунди, после на лицето ѝ се появи широка усмивка.

– Защо се усмихваш?

– Прощавай, не успях да се сдържа – отвърна Илза. – Просто си мислех колко добре ще му дойде да си мисли, че си била отвратена от мисълта да го целунеш.

– Илза!

– О, Робин, стига, виждала си как въздейства той на жените. Първо го приемат за едър и небръснат грубиян, а след половин час са убедени, че е най-сексапилното създание на два крака. Аз притежавам имунитет – заяви тя и отново повдигна рамене. – Не е по моята част да си блъскам главата как да обвържа мъж, който не иска обвързване. Това са пълни глупости, но много жени са мотивирани именно от това и там се крие тайната за големия му успех сред тях.

– Никога не съм го възприемала като сексапилен – каза Робин, но духът на правдата, стимулиран от шампанското, я подтикна да добави:  – Не и от цяла вечност.

– Но при него нещата изобщо не стоят така. И не ми казвай, че не знам какво говоря, Робин, защото видях как те гледаше на вечерята за рождения ти ден. Защо според теб не ти е казал, че се среща с онази Мадлин?

– Не знам.

– Аз пък знам – заяви Илза. – Защото не иска да се чувстваш свободна да идеш да се чукаш с някой полицейски детектив. Целта му е да си начеше крастата надалеч, а ти да си налична, когато реши, че може да понесе последиците от ново влюбване. Познавам Корм, откакто и двамата бяхме петгодишни, а проклетият Дейв Полуърт ми дърпаше косата на игралната площадка. Ти никога не си виждала леля му Джоун. Много я обичах, всички я обичаха, но тя бе полярна противоположност на майка му. Джоун беше взискателна по отношение на обноски и добро поведение, много държеше семейството да не бъде посрамвано. А после Леда се появяваше и го потътряше обратно със себе си, позволяваше му да върши каквото си поиска, докато тя се напиваше и дрогираше в Лондон. Прекарваше живота си тласкан между две крайности: мъжът в къщата, натоварен с твърде голяма отговорност, когато беше с Леда, и малко момче, което трябваше да бъде изрядно под грижите на Джоун. Нищо чудно, че има шантави идеи за интимните връзки. Но ти... – Илза погледна изпитателно Робин през очилата си. – Ти си нещо съвършено ново за Корм. Нямаш нужда от приземяване, сама си се приземила. И също така го харесваш какъвто е.

– Не съм чак толкова сигурна в това – промърмори Робин. – Не и тази вечер.

– Искаш ли от него да си остави работата? Убедена ли си, че трябва да се задоми, да има две деца, да кара рейнджроувър, да ходи по родителски срещи?

– Не – поклати глава Робин, – защото агенцията няма да е същата без него.

– Агенцията – повтори Илза и смаяно поклати глава. – Честна дума, не падаш по-долу от него.

– Какво искаш да кажеш?

– Работата идва на първо място. Чуй се само. „Агенцията няма да е същата без него.“ Боже мой, той е такъв щастливец да те има. Надали е срещал друга жена, която да иска той да е свободен да върши онова, което най-добре умее.

– Ами всички онези жени, които го намират суперсекси, след като са прекарали само час в компанията му?

– Когато мине този един час или една седмица, вече започва да ги нервира – каза Илза. – Мен би ме нервирал. Колкото и да е странно, не мисля, че теб би те нервирал, ако се съберете двамата. Какво друго знаеш за тази жена, с която се среща?

– Само, че името ѝ е Мадлин Кърсън-Майлс и че е дизайнер на бижута. Изглежда, има успешен бизнес. Шарлот е била модел за новата ѝ колекция.

Илза извади телефона от чантата си и затърси името. Робин, която не беше сигурна, че иска да види резултатите, пресуши втората си чаша.

– Открих я – каза Илза и се взря в телефона си. – О, за бога, погледни я само!

Тя подаде телефона през масата. Робин се втренчи в красивата, сияеща и с разбъркана коса Мадлин, застанала между два супермодела. И трите държаха чаши с шампанско.

– Забеляза ли го?

– Кое?

– Робин, та тя изглежда досущ като теб!

Робин понечи да се засмее.

– Илза...

– Така е! – настоя Илза и измъкна телефона от ръката на Робин, за да огледа отново снимката на Мадлин. – Същият цвят на косата, същата...

– Кога си ме видяла с кожени панталони и блуза от сребристо ламе, отворена до пъпа?

– Е, очевидно, няма как да носиш такава блуза. Бюстът ти е твърде голям. И така, за начало два на нула за Елакот срещу Кърсън-Майлс.

Робин се засмя по-силно.

– Илза, би ли си изпила шампанското? Не искам само аз да натискам бутона.

Илза промълви тихо:

– Не мога, бременна съм.

– Какво?!

Робин знаеше, че Илза и Ник от години правят опити за бебе и че последната процедура инвитро беше пропаднала.

– Илза, това е прекрасно! А беше казала, че вече няма да опитвате...

– Случи се по естествен път – каза Илза и вече изглеждаше напрегната. – Но няма да се задържи. Никога не се задържа. Три процедури инвитро, три спонтанни аборта. Всичко ще се обърка както винаги.

– Колко си напреднала?

– В дванайсетата седмица съм.

– А Ник какво казва?

– Той не знае – отвърна Илза. – На никого не съм казала освен на теб.

– Какво?!

– Няма да понеса пак да мина през това – каза Илза. – Толкова надежди и после... край. Не е нужно Ник да страда.

– Но след като си почти на три месеца...

– Недей – решително изрече Илза. – Не мога... Робин, аз съм на четиресет. Дори да го задържа, може нещо да не му е наред.

– Значи не си била на видеозон или на преглед?

– Няма да се взирам в някакво гърчещо се мехурче, дето надали ще оживее. Какъв е смисълът? Правила съм го преди и едва не ме уби... Стига толкова.

– Колко беше напреднала, когато изгуби другите?

– Осем седмици при първото и десет при другите две. Не ме гледай така. Само защото това се е закрепило с две седмици повече...

– Ами ако още си бременна след още две седмици? След месец?

– Ами тогава... май ще трябва да съобщя на Ник – отвърна Илза. – Не казвай на...

– Естествено, че няма да кажа на Страйк. За каква ме имаш?

– Ти го изпий – каза Илза и бутна пълната чаша през масата.

Пристигнаха ордьоврите. Докато Робин лапваше първата си хапка пастет, Илза попита:

– Какво представлява онзи полицейски детектив?

– Висок и май доста хубав, само че говорехме за убийство, така че, сещаш се... външността му не ми беше приоритет.

– Позвъни му и кажи, че ще пийнеш с него на драго сърце.

– Не – отсече Робин. – След разговора, който проведохме преди малко, сигурно вече ме мисли за бавноразвиваща се.

– А как ще го преодолееш това „Била съм само с един мъж“, ако не ходиш с други? Става дума само за питие. Не рискуваш кой знае колко. А и знае ли човек какво може да излезе?

Робин погледна приятелката си с присвити очи.

– И сигурно мисълта как ще накарам Страйк да ревнува е на последно място в ума ти?

– Е, не бих казала чак на последно място – намигна ѝ Илза.

29

Вещица ме гони да ме хване в плен

и по петите ми е всеки божи ден.

„Какво, боиш ли се?“ шепти ми злобно

и с наближаването на нощта

заплашва ме злокобно.

Джийн Инджелоу, „Отново ведно“

В десет вечерта Страйк, току-що вечерял с пържено месо, което му беше спасителното ястие, когато не можеше да измисли какво друго да си сготви, лежеше на леглото в мансардата си все още напълно облечен, с разхлабен колан и откопчано копче на панталона. В устата му имаше запалена цигара, на нощното шкафче стоеше чаша с тройна доза от любимото му уиски единичен малц, а до него в леглото бяха принтираните бележки на Робин за блога Перо на правдата.

Нахълтването на Шарлот в офиса бе занимавало мислите му часове наред, но вече си възвръщаше равновесието до известна степен: първо, защото вече бе пуснал в ход действие, с което се надяваше да контрира намерението на Джаго Рос да съсипе и Страйк заедно с жена си; също, защото това бе второто му тройно уиски; и на последно място, защото не бе изгубил навика да дисциплинира ума си, служил му добре през военната му кариера. Работата винаги му бе била най-доброто убежище и ако собствените му емоции не бяха податливи на пълно заглушаване, то поне можеше да вкара някакъв ред в забъркания проблем с Аномия. Така че извади телефона си и за кой ли път се помъчи да се включи в Играта на Дрек, но както при всички предишни опити се появи Харти, вдигна рамене и го прикани да опита по-късно.

Страйк остави телефона си на леглото, пийна от скоча, после взе бележките на Робин върху блога Перо на правдата и започна да чете.

Бележки върху блога Перо на правдата

Анонимният блог Перо на правдата тръгва през януари 2012 година. Онзи, който стои зад него, присъства в Туитър като @пероправда. Локацията му не се разкрива. Фокусът на блога е критика на поп културата. Само че Перо на правдата представя поне три блога, посветени на Мастиленочерно сърце, срещу един на друга тема, било за филм или книга. Аномия само веднъж е споделил блог на Перо на правдата (виж приложението).

Аномия и Перо на правдата от време на време влизат във взаимодействие. Ако зад акаунта на Аномия и блога Перо на правдата стои един и същ човек, то той е много предпазлив да поддържа две различни личности онлайн. В широк смисъл Аномия споделя всичко, което би могло да постави Еди Ледуел в лоша светлина, докато Перо на правдата най-вече критикува недостатъци на анимацията и на други творби от социополитическа гледна точка.

След като Еди прави опит за самоубийство през май 2014 г., Аномия и Перо на правдата са обвинени, че са я подтикнали към тази крачка. Аномия твърди, че опитът за самоубийство на Ледуел е фалшив. Перо на правдата мълчи шест седмици, после се връща с блог пост, озаглавен „Защо културата на отмяната може да бъде мощно оръжие за социални промени“ и завършващ по следния начин:

„Обвиняван съм, че „очерням“ и „тормозя“ хора съобразно собствените си възгледи. Е, не се извинявам за това. С цел да се промени обществото към по-добро, за да обхваща пълноценно всички раси, полове и хора в неравнопоставено положение, да бъдат сплашени фанатиците и предубедените не е лошо начало. Така наречената „култура на отмяната“ просто държи хората отговорни за възгледи, които те преднамерено изнасят в публичната сфера.

Искам ли смъртта на Еди Ледуел? Не, разбира се.

Прави ли Еди Ледуел света по-небезопасно място за маргинализирани групи с всичките си нетактични стереотипи, които изкарва на екран? Да, прави го.

Радвам се, че тя се чувства по-добре. Сега искам да я видя да се държи по-добре“.

Макар Морхаус (съавторът на играта заедно с Аномия) да го отрича, носи се настойчив слух сред феновете на Мастиленочерно сърце, че той пише блога Перо на правдата. Теорията възниква за пръв път през януари 2013 г. (виж приложените постове).

Страйк обърна страницата и видя няколко изпринтирани поста.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

@Морхаус, знам, че ти си написал това.

www.ThePenOfJustice

Морхаус @Морхаус

Отговор на @рейчълдбадли

Не.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @Морхаус

Принципът за несигурността на Хайзеберг.

Морхаус @Морхаус

Отговор на @рейчълдбадли

Също толкова грешиш, че аз съм Перо на правдата, колкото

и за принципа на несигурността.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @Морхаус

Как ли не греша.

Маги Пай @сврака25

Отговор на @сузи_макмилан @рейчълдбадли @Морхаус

Я почакайте! Морхаус е Перо на правдата?????

Карол С @КС_мастиленосърце

Блогът е право в десетката, а Мастиленочерно сърце е расистки и обижда хората с увреждания.

Дан Спинкман @спинкидан

Отговор на @КС_мастиленосърце @сврака25 @сузи_макмилан

@рейчълдбадли @Морхаус

Това е анимация за трупове. Би било странно да са в перфектно здраве.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @спинкидан @КС_мастиленосърце @сврака25

@сузи_макмилан @рейчълдбадли @Морхаус

Моля, обяснете защо хора с увреждания като мен трябва да търпят подобен „хумор“.

Лепинс Дисайпъл@ЛепинсДисайпъл

Отговор на @истинскатаХартиенобяла @спинкидан

@КС_мастиленосърце @сврака25 @сузи_макмилан @рейчълдбадли

@Морхаус

Да си твърде грозен за чукане не е същото като да си с увреждания.

Страйк имаше усещането, че тъкмо е видял име, което би трябвало да означава нещо за него, но тъй като бе изпил към една трета бутилка уиски, не можеше да го нацели. Обърна на следващата страница, в началото на която Робин беше написала: „Това е статията от Перо на правдата, споделена в пост на Аномия“.

ЗАЩО МАСТИЛЕНОЧЕРНО СЪРЦЕ Е ТЕЖКО РЕАКЦИОННО

И ЗАЩО ТОВА БИ ТРЯБВАЛО ДА ВИ РАЗТРЕВОЖИ

Предупреждение за съдържанието: В тази статия се използват термини и думи, отнасящи се до физически и психически увреждания, които може да намерите за оскърбителни. И макар да ги използвам с образователни цели, настоятелно ви съветвам да подходите предпазливо и да отложите четенето, ако в момента изпитвате болка или сте в уязвимо състояние, или се чувствате нестабилни в настоящата обстановка. Проблемите, с които се занимава статията, неизбежно ще са отключваща тема за много хора с увреждания.

Страйк спря, за да почеше крака си, където отрязаното се допираше до протезата – безпредметно занимание, тъй като сърбежът произтичаше от нервни окончания, които отказваха да повярват, че долната част на крака му я няма.

Навред се сблъскваме с нехайно нарушаване на правата на хората с увреждания. Кога за последно цял ден не ви се е случвало да чуете някой да използва думите идиот, кретен, тъпак, глупак, малоумен, откачен, побъркан, сакат, смотан, умопобъркан, ненормален, истерик, социопат, наркоман?

Хората с увреждания са представени крайно незадоволително в популярната култура по отношение и на качество, и на количество. В редките случаи, когато виждаме някого с увреждания на екрана, обикновено ролята му се изпълнява от здрав и пълноценен актьор. Нещо повече, героите с увреждания са дефинирани с физическия си или умствен проблем по повърхностен и стереотипен начин.

Предвид че един от създателите твърди как има проблеми с душевното здраве, човек би очаквал Мастиленочерно сърце да се противопостави на въпросната тенденция. Уви, тази анимация е едно от най-оскърбителните явления на екрана.

Почти всички герои имат „комични“ недостатъци от физическо или психическо естество. От честите сърцебиения на Харти до току изпадащите кости от скелетите сме приканвани да се смеем на разните странни несъвършени тела. Към душевноболните не е подходено по-милостиво: депресията и анорексията на Хартиенобяла и безспорно маниакално-депресивните пристъпи на Дрек са също така безпощадно осмивани. Червеят и Свраката, единствените герои с произход от работническата класа, са показани като самопричинили заболяванията си: Червея чрез прегряване, а Свраката, като е задигала твърде тежки за носене предмети. Това, естествено, затвърждава стереотипа, че бедните (престъпници) могат да винят единствено себе си, задето са се докарали до затлъстяване и хронични болки.

Езикът, използван в анимацията, е неизменно проблематичен. Няма епизод, в който някой герой да не нарече друг „хахо“ или „зурла“, като се има предвид душевно нестабилен/грозен. Небрежната жестокост е ендемична: Дрек непрекъснато изтъква липсата на крака на Харти и го рита като футболна топка; Свраката подиграва Хартиенобяла, че не е в състояние да се стегне и да вземе най-доброто от нещастния си живот; всички други герои се присмиват на заблудата на скелетите, че са си останали здрави и красиви, въпреки че са сведени до купчини кокали.

Няма да е преувеличено да се каже, че също както през осемнайсети век здрави посетители са били допускани в лудниците, за да вземат на подбив и да тормозят пациентите, така сега и ние сме приканвани да се присмиваме на нещастните образи в Мастиленочерно сърце.

Страйк се пресегна встрани за уискито си, пийна още малко, обърна страницата и зачете със закрепена върху гърдите си чаша.

Най-отгоре Робин беше написала „Скандал между Аномия и Еди, след като Аномия препечатва блога за хората с увреждания. Обърни внимание, че се присъединява Киа Нивън“.

С усилие Страйк успя да си спомни как Робин му бе разправяла вече за младата жена, убедена, че Еди Ледуел е откраднала идеите ѝ за Мастиленочерно сърце.

Аномия @АномияГейммастър

Много приличен анализ на странната обсебеност на Лакомата Ледуел от недъзите и грозотата.

www.ThePenOfJustice

Аномия @АномияГейммастър

Отговор на @АномияГейммастър

Един допълнителен забавен факт: Лакомата Ледуел има брат от приемното си семейство, който е инвалид. Явно странната походка на Лорд Скелет е вдъхновена от него.

Еди Ледуел @ЕдЛедРисунки

Отговор на @АномияГейммастър

Това е гадна лъжа.

Аномия @АномияГейммастър

Отговор на @ЕдЛедРисунки

А откъде ти хрумна идеята за походката му?

Еди Ледуел @ЕдЛедРисунки

Отговор на @АномияГейммастър

Не аз анимирам Лорд Скелет, а Джош.

Аномия @АномияГейммастър

Отговор на @ЕдЛедРисунки

Да бе, как не. Някога не си ли си поставяла за цел да не лъжеш?

Еди Ледуел @ЕдЛедРисунки

Отговор на @АномияГейммастър

Не лъжа и искам да оставиш семейството и приятелите

ми на мира.

Аномия @АномияГейммастър

Отговор на @ЕдЛедРисунки

Казва го жената, която твърди, че няма семейство и че буквално не са ѝ останали приятели, защото всичките ги е прекарала.

Еди Ледуел @ЕдЛедРисунки

Отговор на @АномияГейммастър

От теб идат само простотии.

Аномия @АномияГейммастър

Отговор на @ЕдЛедРисунки

О, да, продължавай да обиждаш фенове онлайн. Страхотен имидж си създаваш.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @АномияГейммастър и @ЕдЛедРисунки

Нея изобщо не я вълнуват феновете, интересува се единствено от £££, от личните си планове и тормоз над хората с увреждания.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @АномияГейммастър и @ЕдЛедРисунки

Противната ѝ анимация промотира идеята, че хората с увреждания са „различни“/смехотворни/странни.

Ясмин Уедърхед @ЯзиУедърс

Отговор на @истинскатаХартиенобяла @АномияГейммастър и

@ЕдЛедРисунки

И все още не се е срещнала с група на хора с увреждания, за да обсъдят основателните тревоги на феновете относно малтретирането им.

Лепинс Дисайпъл@ЛепинсДисайпъл

Отговор на @ЯзиУедърс @истинскатаХартиенобяла @АномияГейммастър и @ЕдЛедРисунки

А твоят недъг какъв е? Че си кит, живеещ на сушата?

Тук записките на Робин относно Перо на правдата приключваха. Страйк остави листовете, пресуши чашата си с уиски, загаси цигарата си и отново взе телефона си, за да прегледа страницата на Киа Нивън в Туитър.

След като отбеляза колко хубаво момиче е тя, без да иска натисна с палец линка към нейната тъмблр страница.

Страйк, който никога не беше чувал за тъмблр, за момент не можа да се ориентира какво гледа. Страницата на Киа беше изпълнена с образи, кратки текстове, някои препечатани от други акаунти, други написани или нарисувани от самата нея. Най отгоре имаше снимка на много сребърни лъжички и легендата:

Художник с увреждания – любителка на модата, музиката и птиците – в момента животът се изчерпва предимно с боледуване – хронична умора – тахикардиален синдром – фибромиалгия

Трябват ми още лъжички...

Страйк нямаше представа какво символизира нуждата от лъжички и предположи, че е някаква шантава заемка от непозната му книга или филм. Изчете поста на Киа как била принудена да се върне да живее при майка си, после заразглежда рисунките ѝ, които бяха силно повлияни от японския стил анимация. Имаше много препечатани изказвания на тема хронични заболявания („най-мъчното за преглъщане хапче е, че някои неща не се оправят с тържеството на ума над материята“, „не е лесно да се откажеш от онзи, който ти е било писано да бъдеш“), куп цитати обикновено върху пастелни фонове:

Пронижи тялото и то оздравява, но нараниш ли сърцето, раната остава за цял живот. – Минеко Ивасаки

Когато дадеш на някого цялото си сърце, а той не го иска, не можеш да си го вземеш обратно. Заминало си е завинаги. – Силвия Плат

Промените ме отминават като сън,

аз вече не се моля, нито пея

А ти си онзи пълен с отрова трън,

който напълно ме отказа да живея. – Елизабет Сидал

Страйк продължи да чете, докато не откри няколко кратки пасажа, написани от самата Киа.

Майка ми, жена, която отглежда папагали и е алергична към перушина, мърмори за погрешните ми житейски решения. Добре, Карън.

Малко под това беше написано:

Няма нищо лошо в това да не „работиш“ и да не „постигаш“. Чувството за вина, че не си в състояние да правиш нито едно от двете се дължи на попит в душата капитализъм.

Нормално е да си искаш своето. Не е нужно оценката ти за потребностите на собственото ти тяло да зависи от това за колко „болен“ те мислят околните.

Нормално е да използваш устройство за придвижване, ако то улеснява живота ти, та дори да не е препоръчано от лекар.

Погледът на Страйк неволно се премести към чекмеджето, където държеше сгъваемия бастун, който Робин му беше купила някога, когато ампутираният му крак му създаваше толкова ядове, че едва бе в състояние да ходи. Отначало той не обичаше да го използва, тъй като бастунът не само добавяше още една отлика за недъга му, който бездруго бе видим, тъй че възникваше опасност да бъде лесно разпознаваем, а и защото извикваше въпроси и съчувствие, каквито той не приемаше на драго сърце.

Затвори тъмблр страницата на Киа, която му се видя противно сладникава, и остана да лежи неподвижно още минута загледан в тавана, преди да стане и да докуцука до банята. Докато пикаеше, се сети, че и Шарлот някога му бе дала бастун: античен, изработен от ратанова палма, със сребърна дръжка. Твърдеше, че принадлежал на прадядо ѝ, но кой знае дали беше истина. Като нищо можеше да е купен от антикварен магазин. Във всеки случай не вършеше никаква работа, беше твърде къс за Страйк и когато се разделиха за последно, Шарлот го задържа.

Като се взираше в стената на банята и чакаше мехурът му да се опразни, Страйк се усети на ръба да сътвори афоризъм за това, което притегля човек в момент на беда, спрямо онова, което действително му е нужно, за истински стойностното спрямо скъпоструващото, само че умореният му мозък бе станал още по-ленив от уискито и отказваше да произведе спретнати фрази. Затова се зае с по-практически задачи, като да свали протезата си, да намаже с мехлем крака си на отрязаното място и да се стовари в леглото.

30

Но ако мога да мамя сърцето си със старата утеха,

че любовта податлива е на забрава,

нима това не е за предпочитане?

Ейда Айзъкс Менкен, Аз самата

Шампанското и разговорът с Илза временно приповдигнаха духа на Робин, но тя се усети, че отново пада духом, докато пътуваше с такси към дома си. Вторични шокове от разкритието, че Страйк има интимна връзка, продължаваха да я удрят в слънчевия сплит. Илза бе искала да ѝ даде надежда: надежда, че Страйк по чудо ще се промени и ще пожелае истинска връзка с жената, която наричаше своя най-добра приятелка, само че това щеше да застраши агенцията и спартанския му бит в мансардния апартамент, за който той не бе дал признаци, че иска да замени с не тъй самотно съществуване. Илза може и да беше познавала Страйк дълго време, но Робин подозираше как тя е способна да тълкува сегашния Страйк по-успешно от Илза. Дали Илза бе права, или не относно причините, подтикнали го да крие връзката си с Мадлин, това произтичаше от стремежа на Страйк към самозащита, като държи отделени различните сфери в живота си, и Робин не вярваше той някога да се откаже да го прави.

Докато гледаше през прозореца на таксито още светещите неонови названия над магазини с вече тъмни витрини, тя си нареди: Трябва да обърнеш гръб на тази любов. Това е простото решение.

Но нямаше никаква идея как точно да го направи. С бившия ѝ съпруг не се бе изисквало никакво усилие: любовта постепенно бе подкопавана от несъвместимостта им, прикривана от обстоятелствата, докато накрая тя не осъзна, че е напълно изчезнала, когато изневярата му ѝ даде свобода.

Сякаш призована от нея, по радиото зазвуча „Където и да идеш“ на групата „Колинг“. Беше песента им с Матю, първият танц на сватбата им и макар тя да се опита да открие хумор в съвпадението, очите ѝ се напълниха със сълзи. Песента още бе звучала, когато тя прекъсна първия си брачен танц, за да изтича след Страйк, който бе напуснал приема, и това даде тона (или така ѝ изглеждаше на Робин в ретроспекция) на краткия ѝ обречен брак.

Избягай с моето сърце,

избягай с моята надежда,

избягай с моята любов...

– Колко нелепо – прошепна Робин на себе си, изтри сълзите си и също както бе сторил партньорът ѝ час преди това, се обърна към работата, която се оказваше по-добро убежище от алкохола.

Отвори Туитър и видя, че има още две директни съобщения от кандидата за флиртуване @джбалдуин

@джбалдуин

Дори шибан отговор ли няма да получа?

@джбалдуин

Майната ти тогава, снобска кучко.

Робин затвори директните си съобщения и провери постовете на Аномия в Туитър. Видя, че е публикуван нов пост, докато бе седяла в ресторанта.

Аномия @АномияГейммастър

Ето колко „пазителят на пламъка“ държи

на „Мастиленочерно сърце“ и феновете му.

Грант Ледуел @гледуел101

Кратко съобщение, за да благодаря на феновете за съболезнованията

Семейството на Еди Ледуел е решено да развива и пази #ЧерноМастиленоСърце както Еди би желала.

23: 15 ч. 10 април 2015 г.

Робин бе прекарала достатъчно дълго време, потопена в света на феновете на Мастиленочерно сърце, за да предвиди врявата, която щеше да предизвика препечатването от Аномия на думите на Грант.

ДрекЕМоятДуховенСъбрат @играйИгратанаДрек

Отговор на @АномияГейммастър @гледуел101

Простакът дори не е уцелил заглавието

Бел @Хел5Бел5

Отговор на @АномияГейммастър @гледуел101

Научи заглавието, тъпако.

Лепинс Дисайпъл@ЛепинсДисайпъл

Отговор на @АномияГейммастър @гледуел101

Хей, Грант, жена ти изглежда като отпадъците в кофата след липосукция.

Черно Сърце @самичиу

Отговор на @АномияГейммастър @гледуел101

Ние слушаме Джош, не теб. Той най-малкото знае заглавието #НеНаМавърик #АзПоддържамДжош

Зозо @мастиленосърце28

Отговор на @АномияГейммастър @гледуел101

Боже, Джош отново се появи в Туитър. Джош моли хората да не нападат семейство Ледуел.

Джош Блей @истинскиятДжошБлей

Отговор на @АномияГейммастър

Моля, остави на мира семейство Ледуел. Моля, спри това, което правиш.

Лепинс Дисайпъл@ЛепинсДисайпъл

Отговор на @мастиленосърце28 @истинскиятДжошБлей @АномияГейммастър @гледуел101

Това не е той. Вече е един зеленчук. Някакъв пиар трик на „Мавърик“ е.

Уличните лампи хвърляха оранжеви ивици върху седалката на таксито и върху екрана на телефона на Робин. Внезапно тя изпита отвращение от Туитър, затвори приложението и се помъчи отново да влезе в Играта на Дрек, но не бе възможно. Като гледаше как Харти се усмихва и вдига рамене, Робин заключи, че Страйк е прав: Аномия не искаше нови хора в играта точно сега.

И тогава най-неочаквано ѝ хрумна решението на проблема им, сякаш ѝ го бе прошепнало в ухото някое от божествата, споменати от Алан Йеоман. Можеха да влязат като някой, който не беше нов. Внезапният приток на адреналин пропъди депресията ѝ и Робин се помъчи да си припомни графика за тази вечер. Баркли наблюдаваше Кардю, Шах следеше Монтгомъри, тъй че Мидж със сигурност бе по дирите на Шавливи пръсти. Избра номера на Мидж и тя отвори на второто позвъняване.

– Здрасти, какво става?

– О, хубаво, будна си.

– Да, още съм в Белгрейвия с една група простаци.

– Мидж, трябва ми услуга. Агенцията ще ти осребри разходите, ако възникнат такива.

– Казвай.

– Със Страйк не можем да влезем в играта на Аномия. Изглежда, не допускат нови участници. Така че се чудех...

– Робин, дано не си мислиш каквото аз си мисля, че си мислиш.

– Почти сигурна съм, че е тъкмо това.

Пред таксито полицейска кола спря до сцена, която приличаше на последица от сбиване. Група хора стояха пред бар, един мъж лежеше на земята и притискаше главата си. Около него по тротоара бяха пръснати парчета стъкло.

Мидж изпъшка в ухото на Робин.

– О, да му се не види, Робин.

– Бет още ли играеше на играта, когато се разделихте?

– Вече не толкова често. Май ѝ беше дотегнала.

– Ами виж, това е направо идеално от наша гледна точка – каза Робин.

– От ваша гледна точка може би да, но аз се надявах никога да не я чуя повече.

– Има ли нещо, което можем да ѝ предложим в замяна на паролата ѝ за влизане в играта?

Последва продължителна пауза.

– Вие не – отговори най-сетне Мидж, – но аз бих могла.

– Не искам да те карам да вършиш нещо, което те притеснява – каза Робин и кръстоса пръстите на свободната си ръка.

– Не че ще ме притесни, просто ще се ядосам, че ѝ давам каквото иска.

– И какво е то?

– Когато се разделихме, прибрах си едно огледало антика. Тя беше луда по него.

– Можем да ти купим друго – предложи Робин.

– Не искам друго, аз го мразя. Задържах го ей така, напук, защото тя го искаше, а аз бях платила за него – каза Мидж. После въздъхна тежко. – Добре де, ще видя какво мога да направя.

– Мидж, нямам думи да ти благодаря – възкликна Робин, вече сияеща.

След като приключи разговора с Мидж, тя отново отвори Туитър, макар да бе излязла оттам преди минути.

Продължаваха да валят отговори на препечатаната от Аномия злощастна грешка на Грант.

Соф Къртицата @ЧернотоСърцеСъмАз

Отговор на @АномияГейммастър @гледуел101

Ако тоя глупак поема контрола,

#СМастиленочерноСърцеЕСвършено

Брат от Ултима туле @УлтимаБро88

Отговор на @АномияГейммастър @гледуел101

#ВърнетеУолиКатоДрек

Алджърнън Гизард @Гизард_Ал

Отговор на @АномияГейммастър @гледуел101

Хей, Аномия, сега трябва да убиеш и Грант.

31

Плъхът е наемател, заемащ малко място.

Не плаща наем и за задължения нехае,

единствено удобството си знае.

Емили Дикинсън, Плъхът

Чатове между всичките осем модератори

на Играта на Дрек

<Канал на модераторите>

<10 април 2015 г. 23: 30 ч.>

<Аномия, Вайлпекора, Хартиенобяла, Духче1, Хартела, Червей28>

>

Аномия: Така, всички ли са тук?

Червей28: Морхаус го няма.

Хартела: Също и ЛордДрек.

Аномия: Добре, ще ги изчакаме, защото искам всички да чуят това.

Аномия: Видяхте ли какво направи преди малко Грант в Туитър?

Вайлпекора: Това, че сбърка заглавието ли? Да.

<Отворен е нов частен канал>

<10 април 2015 г. 23: 29 ч.>

<Морхаус кани Аномия>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>>

>

>

>

>>

>

>

>

<Отворен е нов частен канал>

<10 април 2015 г. 23: 29 ч.>

<ЛордДрек кани Вайлпекора>

>

>

>

ЛордДрек: Какво те прихваща, по дяволите? Къркан ли си?

>

>

>

>

>>

>

<Вайлпекора се присъединява към канала>

>

>

Червей28: Но Джош не иска да го нападаме.

Вайлпекора: Джош да не се е сдобил с магически сили в болницата?

Червей28: ?

Вайлпекора: С вълшебна пръчица. Или, както би казала ти, с вълшебна палка.

Духче1: Я стига, Вайлпекора, не закачай Червея.

Хартела: Джош трябва доста да се е възстановил, щом пуска постове в Туитър.

Духче1: Може да е помолил някоя сестра да го направи вместо него.

>

Духче1: Побързай, Аномия, не ни дръж в напрежение, това не ти е шибаният Х фактор.

Червей28: Много смешно.

>

Хартела: Ужасно е, че Грант Ледуел ще има такава голяма власт над МЧС, когато не може дори заглавието да уцели правилно.

Хартела: Един бог знае какъв ще е филмът, ако той има думата.

>

>

>

<Аномия се присъединява към канала>

>

Аномия: Има среща на модераторския канал. Присъедини се към нас.

Морхаус: Защо още не си изритал Вайлпекора и ЛордДрек, както обеща да направиш?

>

>

>

Аномия: Казах, че ще ги проуча. Направих го и те не са в Разполовяване.

Морхаус: И как точно ги проучи?

Аномия: Разпитах ги.

Морхаус: По дяволите, какво очакваше, признание ли?

Проверих записите. Никой от двама им не е присъствал тук по време на убийството.

Аномия: Ти също не си присъствал, а не виждам някой да те обвинява, че си убил Ледуел.

Морхаус: Какво обясниха за фалшивото досие, което са сглобили?

Вайлпекора: Кво става?

ЛордДрек: Пиян ли си?

>

>

Вайлпекора: Уха, да.

ЛордДрек: На какво си играеш, че изтърси това в Туитър?

Вайлпекора: Какво съм изтърсил?

ЛордДрек: Че Аномия сега трябвало да убие Грант Ледуел. Да му се не види, не бива да рекламираме присъствието си в тази шибана игра. И не е нужно човек да е гений, та да направи връзка между Ал Гизард и Ал Джазира.

Вайлпекора: Параноята ли те гепи?

ЛордДрек: Не съм параноичен, току-що говорих с Айхуаз. Следобед са го разпитвали ченгетата.

Вайлпекора: Мамка му, защо?

ЛодДрек: Или някой се е инфилтрирал, или пак са ни хакнали, защото от въпросите, които са му задавали, личи как подозират, че той е създателят на бомбата.

>

Духче1: Няма само неговата дума да се чува, нали го има Джош.

Червей28: От „Мавърик“ трябва да приказват с феновете и да чуят как ние мислим, че трябва да стане филмът.

Хартиенобяла: Само дето това никога няма да се случи.

>

<ЛордДрек се присъединява към канала>

>

ЛордДрек: Извинявайте, че закъснях, току-що се прибрах у дома от работа.

Хартела: Здравей. ххх

ЛордДрек: Здравей, Хартела.

Аномия: Така, всички ли сме тук? Е, малката злополука на Грант Ледуел доказва, че няма защо да го раздаваме добри повече.

Духче1: Значи досега го раздаваше добър, така ли?!

Аномия: Време е да започнем да тероризираме Грант Ледуел и онези гадняри от „Мавърик“.

Духче1: Как?

Аномия: Вярвали са, че всичко е истина.

Морхаус: Глупости, опитваха се да настроят феновете срещу Ледуел, за да бъде тя тормозена.

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Те твърдяха само онова, което повечето от феновете си мислят. Тя беше продажна кучка и нехаеше за желанията на феновете. Сега ела в модераторския канал, защото им казвам за плана ми относно Комик Кон.

Морхаус: Майната му на твоя план. Не сме приключили на темата.

>

<Аномия напуска канала>

<Морхаус напуска канала>

<Частният канал е затворен>

>

>

Вайлпекора: Тъпакът сигурно е дрънкал в пъб за експлозиви или нещо такова.

ЛордДрек: Каквото и да е направил, не искам повече да свързваш с играта псевдонима си от Разполовяване.

>

>

Вайлпекора: Добре, изтрих си поста.

ЛордДрек: Изтрий целия акаунт, малоумнико!

>

>

>

<Вайлпекора напуска канала>

<ЛордДрек напуска канала>

<Частният канал е затворен>

Аномия: Нужен ни е възможно най-голям брой хора, които да се появят на Комик Кон, облечени с тениски с логото на Играта на Дрек.

Аномия: Да им покажем, че тази игра е епицентърът на базата фенове.

Аномия: И че всеки опит да ни бъдат запушени устата ще доведе до силен отпор срещу тях и боклучавия им филм.

>

<Морхаус се присъединява към канала>

>

Червей28: Но как ще спазим правило 14, ако всички сме там?

Аномия: Без имена, без лични данни и с маски.

ЛордДрек: Секси. Като оргия на социални активисти.

Хартела: Хаха.

Морхаус: Искам да говоря за Разполовяване.

Аномия: Дявол го взел, Морхаус, зарежи това.

Морхаус: Мисля, че тук имаме двама членове на Разполовяване. Искам да се разкарат от тази игра и да не се мяркат повече.

>

<Отворен е нов частен канал>

<10 април 2015 г. 23: 37 ч.>

<Хартела кани Морхаус>

>

Хартела: Морхаус, миличък, не прави това, моля те. Няма начин ЛордДрек да е в Разполовяване! Моля те, не казвай на Аномия, че го знам, защото наруших правило 14, но ЛордДрек е черен! Как тогава може да бъде от войнстващите за върховенство на бялата раса?!

>

Хартела: Морхаус?

>

>

>

ЛордДрек: Както схващам, говориш за Вайлпекора и за мен, така ли е?

Морхаус: Правилно схващаш.

>

>

<Хартела напуска канала>

<Частният канал е затворен>

ЛордДрек: Вече го обсъждахме с Аномия и той приема, че сме допуснали невинна грешка.

Морхаус: О, така ли?

Вайлпекора: Точно така. Дори не знаехме какво е това Разполовяване, докато Аномия не ни го обясни. Той е много наясно за всичко по тъмния нет. Според нас е използвал Биткойн, за да купи мачетето и електрошоковата палка.

Червей28: Как може да се шегуваш за такова нещо?

Духче1: Майната ти, Вайлпекора! Убито е човешко същество, а ти пускаш шибани шегички. Морхаус е напълно прав, ако беше невинна грешка от ваша страна, вдън земя бихте се скрили след случилото се с Ледуел и Блей, а ето че се хилите на тази тема. Не мисля, че е било грешка.

>

<Отворен е нов частен канал>

<10 април 2015 г. 23: 46 ч.>

<Хартиенобяла кани Морхаус>

>

>

>

<Отворен е нов частен канал>

<10 април 2015 г. 23: 41 ч.>

<ЛордДрек кани Вайлпекора>

<Вайлпекора се присъединява към канала>

>

>

>

ЛордДрек: МЛЪКНИ НА МИГА! Не се шегувам. Кажи ми истината: говорил ли си пред Аномия за Биткойн?

>

>

>

Вайлпекора: Да, малко.

ЛордДрек: Глупак нещастен. Какво ти казах, като се захванахме с тази работа? Ние сме двама само хаховци, заплеснати по шибана анимация. За какво друго си му давал инструкции?

<Духче1 напуска канала>

>

Аномия: Значи се сдобри с Духче1, а, Морхаус? Пак си гукате по частния канал като в добрите стари дни?

Морхаус: Можеш да задържиш ЛордДрек и Вайл или пък можеш да задържиш мен, Аномия.

>

<Морхаус напуска канала>

>

ЛордДрек: Вижте, ако присъствието ни съсипва играта за всички останали, ще се оттеглим.

Хартела: Не ставай смешен. Морхаус се държи нелепо!

ЛордДрек: Но той е съавтор. Ние сме просто двама вятърничави типове, дето харесаха Играта на Дрек.

Вайлпекора: Да.

Хартела: Аномия, кажи им. Знаем, че не е истина!

ЛордДрек: Ако не можем да влезем тук утре, ще се примирим, че мнозинството е гласувало срещу нас.

<ЛордДрек напуска канала>

>

>

>

Хартиенобяла: Да знаеш, че си моят герой!

>

>

<Морхаус се присъединява към канала>

>

>

Хартиенобяла: Това е нещо, което на нас, останалите, не ни стиска да изречем.

Морхаус: Въпросът стои така: или те, или аз. А в момента аз съм много по-нужен на Аномия, отколкото те. Нищо от това не би могъл да направи без мен. Кръгла нула е в програмирането. Толкова съм му ядосан в момента, че съм готов да ти кажа кой е.

Хартиенобяла: Недей. После ще се мразиш. Той все още ти е приятел.

Морхаус: Дали?

Хартиенобяла: Ти ми беше казал, че сте много близки.

>

Морхаус: Не и напоследък.

>

Вайлпекора: За нищо.

ЛордДрек: Никак не ни трябва тоя сухар Морхаус да дрънка на ченгетата за нас. Така че си затваряй устата и се води по мен.

>

ЛордДрек: Ако разбера, че си си развявал тук оная работа и си казал на Аномия как да се снабди с разни неща, дето не се проследяват...

Вайлпекора: Не съм.

>

>

>

>

ЛордДрек: Дано наистина не си.

Вайлпекора: Не съм.

>

>

>

>

ЛордДрек: Ще се видим утре у мама и татко. Там ще си поговорим още.

>

<ЛордДрек напуска канала>

<Вайлпекора напуска канала>

<Частният канал е затворен>

<Вайлпекора напуска канала>

>

Хартела: Това е лудост. Аномия, ти знаеш, че просто са допуснали грешка! Нали няма да позволиш Морхаус да те шантажира?

>

Аномия: Разбира се, че не.

Хартела: Ако ни хрумнеше да гласуваме, Морхаус единствен щеше да е против тях. Ти не би гласувала против, нали, Червей?

Червей28: Не знам.

Хартела: Червей, ние не можем ей така да ги прогоним!

>

Аномия: Какво имаш предвид с „ние“, Хартела?

Хартела: Имам предвид всички модератори.

Аномия: Нямам спомен ти да си създавала тази игра.

Хартела: Знам, нямах предвид нещо такова. Прощавай, Аномия.

>

Червей28: И все пак е гадно това, което направиха ЛордДрек и

Морхаус: Понякога си мисля, че той го е направил.

Хартиенобяла: Че е направил кое?

Морхаус: А ти как мислиш, кое?

>

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Я стига. Това е налудничаво. Защо ще го прави?

Морхаус: Той буквално се вълнува единствено от Играта на Дрек. Иска да я командва изцяло и да бъде водач на феновете в Туитър.

Хартиенобяла: Това не е мотив.

Морхаус: Не и за нормален човек.

>

Морхаус: Добре, забрави, че го казах. Просто напоследък не знам какво да мисля за него. Как е майка ти?

Хартиенобяла: Добре е. Вече направи три химиотерапии. Започна да ѝ пада косата. Но нищо, стига да действа.

Вайлпекора. Показаха ни онова досие , което се оказа изцяло неистина .

Хартела: Било е грешка.

Червей28: Но откъде са се сдобили с онези имейли?

Хартела: Само защото Ледуел не е била Аномия, не означава, че имейлите не са истински.

Червей28: Знам колко много харесваш ЛордДрек, но какво става, ако са фалшифицирали показаното?

Хартела: О, разкарай се, Червей.

<Червей28 напуска канала>

Хартела: О, да му се не види. Аномия?

>

>

>

>

Аномия: Какво?

Хартела: Какво ще правиш с ЛордДрек и Вайл?

>

Аномия: Това си е моя работа. Но Червея е права. Ти явно много си падаш по ЛордДрек.

Морхаус: Да. Стискам всички палци.

Хартиенобяла: ххх

>

Хартиенобяла: Виж, надявам се да не звуча като комплексарка, но не водиш с Духче1 чатове, за които не знам, нали?

Морхаус: Разбира се, че не. Защо питаш?

Хартиенобяла: Аномия спомена нещо за „гукане по частния канал“. Знай, че ако си бисексуален, това не ми пречи.

Морхаус: Не съм бисексуален, хетеросексуален съм и не съм говорил с Духче1 по частен канал повече от година.

Хартиенобяла: Добре. Само че от нещата, които се казват тук, останах с впечатление, че Духче1 те е харесвал преди.

Морхаус: Със сигурност не е, не и по този начин.

Хартиенобяла: Искам да те попитам и нещо друго, но ме е страх да не се ядосаш.

Морхаус: Питай.

>

>

Хартела: Не си падам! Тоест, той е водач на феновете в Туитър и го харесвам, но по същия начин, по който харесвам всички вас.

>

Аномия: Значи не си нарушила правило 14?

Хартела: Разбира се, че не съм!

>

>

Аномия: Червей28 трябваше да модерира тази вечер.

Хартела: Знам.

Аномия: Тъй като ти си присвои правото да ѝ наредиш да напусне, ще поемеш смяната тази вечер вместо нея.

Хартела: Аномия, не мога. Утре трябва да ставам рано!

Аномия: Приеми го като напомняне, че не ти раздаваш заповедите тук, а аз.

Хартела: Моля те, Аномия, страшно съм изморена, а утре хуквам още в 6!

>

<Аномия напуска канала>

>

<Морхаус напуска канала>

Хартиенобяла: Инвалид ли си?

>

>

Морхаус: Защо ме питаш това?

>

>

>

Хартиенобяла: Маус, няма да си променя отношението си към теб, ако си такъв.

Морхаус: Какво те накара да мислиш, че съм?

>

>

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Просто Духче1 спомена нещо веднъж.

>

<Морхаус напуска канала>

32

Темите ни до една въртяха се

около литература и изкуство; живота и човека.

Седяхме гордо възвисени на трона на обективността.

Кажи-речи приятели, но не любовници (опазил Бог),

от сексуални мисли защитени философи.

Ейми Леви, Философия

През петте дни, които изминаха, преди Страйк и Робин да се видят, двамата си комуникираха единствено чрез съобщения и имейли. И тъкмо чрез имейл Страйк съобщи на Робин, че агенцията е поела нов случай: да се открие нещо дискредитиращо за Джаго Рос, което да бъде използвано срещу него, та Страйк да не бъде замесен в развода на семейство Рос. Тъй като Страйк не каза на Робин защо Джаго би могъл да подозира интимна връзка между него и Шарлот, Робин се сдоби с нова храна за болезнени предположения и въпреки неотдавнашното признание пред себе си, че е възможно да е влюбена в деловия си съдружник, никога не бе изпитвала повече съчувствие към жените, които той по думите на Илза вбесяваше. В обичайни обстоятелства би му се обадила да обсъди с него новата подробност, която Райън Мърфи ѝ бе поднесъл по телефона – странното поведение на телефона на Еди Ледуел, пропътувал разстоянието извън гробището Хайгейт до езеро в Хампстед Хийт след смъртта на собственичката му, – но вместо това реши да предаде информацията също чрез имейл.

Междувременно Страйк се намираше в не съвсем непознатото състояние да чувства, че животът му струпва поредица от емоционални претенции, които му бе непосилно да посрещне, както и едва понасяно физическо натоварване. Връзките в коляното продължаваха да му играят номера и въпреки мазането с мехлем по два пъти на ден краят на ампутирания му крак си оставаше възпален. Предвид че по негова вина агенцията се бе натоварила с извънредни задължения, опитваше се да поеме възможно повече часове, та да освободи Дев и Мидж за разследването на Рос. Това означаваше не само че няма как да свали протезата си и да си почива с притиснат плик с лед върху отрязаното място, както знаеше, че би го посъветвал неговият лекар, ами бе принуден да отказва покани както от Маделин, която имаше билети за „Зле опазеното момиче“ в Кралската опера, така и от Луси, очакваща го да прекара уикенда в къщата ѝ в Бромли заедно с неотдавна овдовелия им чичо Тед. Нито една от жените не скри разочарованието и неудоволствието си, когато им отговори, че трябва да работи, и Страйк, който повече обичаше чичо си, отколкото балета, поне отдели време да пие кафе с Тед, преди той да се върне в Корнуол.

Срещите с любимия му племенник също трябваше да бъдат отложени засега. Нарастващата близост между Страйк и Джак бе изненада колкото за сестра му, толкова и за самия него. Той бе имал малко доброволни контакти с тримата синове на Луси преди попадането на Джак в болницата, където Страйк бе принуден да замести родителите му, докато им излезе възможност да долетят от Италия. От това драматично събитие, дошло изневиделица, възникна напълно неочаквана духовна връзка, засилваща се през последните години. На Страйк искрено му липсваха излизанията им с Джак, при които ходеха да разглеждат неща от взаимен интерес, най-често свързани с армията. Тъй като Джак вече имаше свой мобилен телефон, от време на време си пращаха съобщения с анекдоти или информация, за която смятаха, че ще заинтригува другия. Неотдавна Джак бе споделил с чичо си, че ще подготвя презентация за Първата световна война на тема битката при Ньов Шапел през 1915 година (там кралската военна полиция, в която бе служил Страйк и където Джак мечтаеше да постъпи, бе изиграла ключова роля). Тъй като именно Страйк за пръв път бе разказал на Джак за битката при Ньов Шапел, изпита непознато чувство на гордост и в продължение на няколко минути се чуди дали това не е обяснение на желанието на хората да се възпроизвеждат – нещо чуждо на него самия.

Навръх на цялото си напрежение Страйк осъзна в сряда вечерта, че две от трите дати, предложени за евентуална среща от полусестра му Прудънс, вече бяха отминали. Забързано ѝ написа имейл да се извини, че не ѝ е отговорил по-рано, искрено призна, че е извънредно ангажиран, и заяви малко безразсъдно, че ще се постарае да успее за третата посочена дата.

Когато Робин взе Страйк от офиса по обед в четвъртък, видя в огледалото за обратно виждане на стария си ландроувър, че той куца. Тъй като детективът никога не реагираше добре на въпроси за крака му, а и тя в момента изпитваше доста силно негодувание към него, спести си коментар.

– Току-що ми се обади Катя – съобщи Страйк, като се помъчи да не изохка, докато се качваше в ландроувъра. – Мястото за срещата се променя. Иска да отидем не в кафенето, а у тях, тъй като дъщеря ѝ се почувствала недобре и не отишла на училище. Лисбърн Роуд в Хампстед. Мога да те насочвам.

– Добре – отвърна хладно Робин и потегли. – Това на таблото е за теб да го погледнеш. Мисля, че открих онова братство, за което от полицията са разпитвали Уоли Кардю, научих също нещо за телефона на Еди Ледуел, което може да се окаже важно.

Страйк взе пластмасовата папка и извади няколкото листа вътре. Първият беше разпечатка от уебстраница.

Братство Ултима Туле

Човек не бива да прави нито крачка по пътя си

без бойните си оръжия, тъй като не се знае

кога ще възникне нужда от копие.

Хавамал

Братството Ултима Туле (BOUT) е отдадено на опазване на ценностите на цивилизацията, общи за северните европейски нации: справедливост, расова чистота, просветеност и национален суверенитет. Ние приемаме викингските идеали за сила, солидарност и братство. Живеем според законите и принципите, изложени в „Хавамал“. Вярваме, че феминизмът и узаконяването на хомосексуализма катастрофално подкопаха традиционното семейство и обществото като цяло. Нашето убеждение е, че мултикултурализмът се провали. Подкрепяме хуманното репатриране на евреи и други придошли етнически групи от всички северни нации.

Ултима Туле

Ултима Туле е название, дадено в древни времена на територия в крайния север, място на края на познатия свят. Ултима Туле е била столицата на Хиперборея – земята отвъд северния вятър. Неотдавнашни археологически находки потвърждават, че човекоподобните, населявали северните територии, водят началото си от далечния север. Рожденото място на северните раси не е Африка, а Ултима Туле.

Вяра

Братството Ултима Туле практикува древната вяра на одинизма. Одинизмът е древната религия на северните раси, напълно незамърсена от еврейското влияние.

Публикации

Братството Ултима Туле редовно представя писмени документи по ключовите теми на деня. Хеймдал, основателят на братството, е издал две книги: „Хавамал за съвременния човек“ и „Възвръщането на мъжествеността“.

Братството

Братството Ултима Туле приема за членове само мъже.

За новите братя трябва да гарантират двама пълноправни членове.

За повече информация се свържете с heimdall@#БНУТ.com.

Сбирки

Братството Ултима Туле се събира редовно за политически срещи и одинистки излети.

Следвайте BOUT в Туитър на @#БНУТ и в Редит

r/Broutherhoodofultimathule.

– Открих го вчера – каза Робин с очи, вперени в пътя напред – чрез постовете в Туитър, които са на следващата страница. Датират отпреди три години. Членовете не изпитват никакъв срам, че са в Братството. Мнозина от тях използват BOUT или UT в потребителските си имена.

Както показваха постовете, Уоли Кардю бе забелязан от Братството Ултима Туле покрай предаването с „Бисквитките“, заради което бил отстранен от Мастиленочерно сърце.

Братството Ултима Туле @#БНУТ

Това буквално е най-забавното, което ще видите тази година.

Гледайте в Ютюб „Дрек прави бисквитки“.

21: 06 ч. 12 март 2012 г.

Арлийн@куинарлийн

Отговор на @#БНУТ

Ако намирате, че подигравките с Холокоста са забавни, значи сте отвратителни.

СК @#БНУТ_Куинс

Отговор на @куинарлийн @#БНУТ

Те се подиграват с онези бесни наркоманки, дето искат да мъмрят всеки, пуснал шега, тъпачке.

Уоли Кардю @уоли_кардю

Отговор на @#БНУТ_Куинс @куинарлийн @#БНУТ

Именно. Явно вбесяваме бойците за социална справедливост, които навред виждат нацизъм.

Страйк обърна листа.

Аномия @АномияГейммастер

Лакомата Ледуел се кани да уволни @уоли_кардю като озвучаващ Дрек. Чувам, че @истинскиятДжошБлей не искал той да си иде.

Подпишете петицията по-долу #задръжтеУолиДрек

https: //www.change.org./ задръжтеУолиДрек

19: 27 ч. 15 март 2012 г.

Зозо@мастиленосърце28

отговор на @АномияГейммастер

Неееееее#задръжтеУолиДрек

Терънс Райдър @Ултима_брат_14

отговор на @АномияГейммастер

Силно се надявам това да не е истина #задръжтеУолиДрек

Перо на правдата @пероправда

отговор на @АномияГейммастер

Не съм съгласен с много от постъпките на Ледуел,

но искрено казано, не виждам @уоли_кардю да ѝ оставя

особен избор.

Алджърнън Гизард @Гизард_Aл

отговор на @пероправда @АномияГейммастер

Чупката, окачалко. Уоли е буквално единственото хубаво

нещо в тази боклучава анимация.

Перо на правдата @пероправда

отговор на @Гизард_Aл @АномияГейммастер

О, да, ако под „хубаво“ имаш предвид „буквално нацист“.

Уоли Кардю @уоли_кардю

отговор на @АномияГейммастер

За пръв път чувам, че съм бил уволнен.

Аномия @АномияГейммастер

Отговор на @уоли_кардю

Съжалявам, че трябваше да го научиш от мен.

Взе да ставаш твърде прочут за #алчнаталакомаЛедуел.

Никой не бива да засенчи Лакомията.

Крал на Ултима Туле @Хеймд&1188

Отговор на @уоли_кардю @АномияГейммастер

Колко получаваш, задето работиш за бойците

за социална справедливост, мой човек?

Посети www.brotherhoodofultimathule.com.

– Значи Аномия е знаел за уволнението на Кардю преди него самия? – учуди се Страйк. – А после шефът на Братството се опитва да го вербува.

– Правил е два опита – отбеляза Робин. – Погледни и останалите постове.

Братство Ултима Туле @#БНУТ

Отговор на @уоли_кардю

Погледни нашата реакция на твоето уволнение в сайта ни.

20: 03 ч. 18 март 2012 г.

Уоли Кардю @уоли_кардю

отговор на @#БНУТ

Да, това е добро обобщение. Благодаря за подкрепата.

Братство Ултима Туле @#БНУТ

Отговор на @уоли_кардю

Ние сме ти големи фенове. Ще е чудесно да се срещнем.

Свържи се с мен тук или на @Хеймд&1188.

– Добра работа си свършила, като си изнамерила това – каза Страйк. – Кога за последен път Братството и Уоли са разговаряли в Туитър, преди три години ли?

– Така мисля. Не открих нищо повече.

– Може да са продължили общуването си офлайн след това. Ти прочете ли какво са казали от Братството за уволнението на Уоли? – добави, като провери и видя, че статията не е прикрепена.

– Да – отвърна Робин, – но там нямаше нищо ново. Свежда се до това, че Уоли е дискриминиран, тъй като е хетеросексуален бял мъж, че феминазите превземат света и човек не може да пусне най-проста шега за изгарянето на евреи, без да го погне мисловната полиция.

Колата пое по Тотнъм Корт Роуд.

– Ще възразиш ли да запаля? – осведоми се Страйк, респектиран от хладното държане на Робин. Обикновено не би попитал, предвид че тя държеше за него в жабката тенекиена кутия вместо пепелник.

– Не – отговори тя, после изрече замислено:  – Според теб дали е възможно Братството на Ултима Туле и Разполовяване...

– Да са публичното и тайно лице на една и съща организация?

– Именно.

– Възможно е и още как, бих казал – отвърна Страйк и внимателно издуха дима през прозореца. – Братството е инструментът за вербуване и най-посветените членове отиват в офанзивното крило.

Страйк обърна на последната страница, принтирана от Робин, която бе кратка извадка от онлайн интервю с Еди Ледуел от уебсайт, наречен „Жени, които творят“, датиращо от 2011 г.

ЖКТ: Какъв е типичният ти ден?

Еди: Всъщност типичен ден няма. Първата сериозна задача е да вдигна Джош от леглото. На пък ние често работим докъм 3-4 часа през нощта, така че му е простено да си поспи.

ЖКТ: Какво е разделението на труда?

Еди: Измислям сюжета за всеки епизод, макар че Джош винаги вмъква идеи и аз често ги използвам или доразвивам. И двамата работим като аниматори: той прави Харти, Свраката, лорд и лейди Скелети, а аз правя Дрек, Червея и Хартиенобяла.

ЖКТ: Творческият ви процес еволюира ли, или се запазва същият?

Еди: Станахме по-организирани. Започнах да записвам идеи и напомняния на телефона си вместо на листчета хартия, които веднага губя или изхвърлям по погрешка.

– Записвала е идеи на телефона си – отбеляза Страйк. – Интересно... Чудех се защо са били взети телефоните. Очевидният отговор е: да се попречи на полицията да узнае с кого са говорили, преди да бъдат нападнати в гробището с цел убийство, но това би означавало убиецът да не е наясно, че полицията и по друг начин може да се сдобие с тази информация. Ако докопването до идеите ѝ е било мотивът, той приляга по-добре към другата ми теория.

– И каква е тя?

– Че телефоните са взети като трофеи – отговори Страйк. – Марк Чапман се е погрижил да получи автограф, преди да застреля Ленън.

По гръбнака на Робин плъзнаха неприятни тръпки.

Продължиха през Камдън, като Страйк пушеше през прозореца.

Питаше се защо точно Робин бе толкова ледена с него. Обикновено когато някоя жена му се цупеше, можеше да налучка къде е направил гаф. Със сигурност бе доловил известна троснатост в тона ѝ, след като Шарлот така сръчно подхвърли новината как той се среща с Мадлин, но беше дотолкова обсебен от собствения си гняв, дискомфорт и тревога след тръгването ѝ, че в главата му не бе останало достатъчно пространство да анализира как ли се чувства Робин по повод всичко това. Дали трайното ѝ охладняване не се дължеше просто на сръдня, че не е споделил с нея като най-близка приятелка за новата си връзка и не се коренеше само в наранена гордост как последна научава? Или пък бе ядосана, че е добавил нов случай към вече пренатоварения им график, нещо повече – случай, за който може би си мислеше (несправедливо впрочем), че е възникнал по негова вина? Или дали пък – и той бе съвсем наясно, че като си поставя този въпрос, може да е под влияние на същата суета, която го бе подвела да повярва, че тя ще приеме авансите му пред „Риц“ – Робин не ревнуваше?

Просто за да наруши мълчанието, подхвърли:

– Все още не мога да вляза в проклетата игра.

– И аз не мога – каза Робин.

Не беше споделила със Страйк идеята си да използва данните за включване на бившето гадже на Мидж отчасти защото Мидж не ѝ се бе обадила още, а тя не искаше да дава празни обещания, но също и защото (ако бе честна пред себе си) откъде накъде единствен Страйк можеше да си има тайни?

– О, прочетох също бележките ти относно Перо на правдата – каза Страйк и изтръска пепел през прозореца. – Непременно трябва да попитаме Катя какво знае за Перото и за Киа Нивън... Тук направо – добави, когато завиха по Паркхил Роуд – и след петстотин метра вляво.

През останалата част от пътуването не си казаха нищо повече.

33

Бавно и постепенно до ума ѝ стигна,

че мястото ѝ не е в този Рай,

че като глупавко дете твори бели,

когато е изпълнена единствено с любов –

мисъл, достатъчна да подлуди коя да е жена.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

Лисбърн Роуд беше тиха улица с червени тухлени къщи – огромни и солидни семейни домове. Тъй като повечето от местата за паркиране бяха заети, на Страйк и Робин им се наложи да оставят колата на известно разстояние от къщата на Катя Ъпкот и Страйк изстрада в мълчание подновените болки в коленните си връзки и раздразнения отрязан участък на крака си, докато вървяха по улицата с лекия ѝ наклон.

Когато приближиха до входната врата, до слуха им стигнаха звуците на чело, идещи от прозорец на долния етаж. Солото беше толкова професионално изпълнено, че Робин го взе за запис, но когато Страйк натисна звънеца, последва удължена нота и чуха мъжки глас:

– Аз ще отворя.

На вратата се появи слаб младеж в торбеста фланелка. Най-забележимото у него бяха две болезнени на вид подутини на бузите с форма на карфиол и отекло око.

– Здравейте – избъбри той. – Влезте, моля.

Стените на антрето бяха боядисани в кремав цвят и по тях висяха маслени картини. Беше инсталиран стълбищен асансьор, който в момента се намираше на най-горната площадка. До стълбите бяха оставени три големи кашона. Единият беше отворен и в него се виждаха квадратни парчета плат.

– О, благодаря ти, Гюс, миличък! – изрече притеснен женски глас и по стълбите надолу забърза жена, за която те приеха, че е Катя Ъпкот. Също като сина си и тя беше слаба, но докато Гюс имаше гъста тъмна коса, тази на Катя беше тънка и рядка и с невзрачен кафеникав цвят. Беше облечена в ръчноплетен жълт пуловер, пола от туид и носеше солидни чехли от овча кожа. Очила за четене висяха на верижка на шията ѝ. Гюс се прибра в стая, за която Страйк и Робин допуснаха, че е дневната, и затвори вратата, а Катя обясни:

– Това всъщност е стаята на Гюс. Променихме разпределението на къщата, за да бъде по-лесно за Иниго, като остава през повечето време на един и същ етаж. Страда от миалгичен енцефаломиелит. Така че настанихме Гюс долу, а дневната преместихме на горния етаж. В съседство с нея са кабинетът и спалнята му, както и баня, в която може да вкара инвалидната си количка. – О... – Тя се засмя задъхано и протегна тънката си ръка. – Аз съм Катя очевидно, вие трябва да сте Корморан, а вие...?

– Робин – каза детективката, свикнала хората насреща да не се сещат тъй бързо за името ѝ, както за това на Страйк.

Последваха Катя горе, а звуците на чело се подновиха от стаята на Гюс.

– Той свири прекрасно – коментира Робин.

– Да, нали? – въодушеви се Катя от похвалата на Робин. – Би трябвало да е в последния си клас в Кралския колеж по музика, но се наложи да прекъсне, докато излекуваме някак уртикарията му. Видяхте ли я? – прошепна тя и посочи с показалец лицето си. – Тъкмо бяхме решили, че е под контрол, когато се върна с пълна сила. Страда от ангиоедем, дори гърлото му се поду. Много беше зле, горкичкият. Но му намерихме много добър нов специалист на Харли Стрийт и се надяваме, че той ще го оправи. Момчето толкова иска да се върне в колежа. На тази възраст никой не ще да е затворен у дома с родителите си, нали така?

Входът към дневната имаше бутон на нивото на кръста до плътно прилепналата врата. Когато Катя натисна бутона, тя бавно се отвори. Робин се почуди колко ли пари им бе струвало да преустроят дома си до тези стандарти и предположи, че бизнесът на Катя с материали за художествени занаяти вероятно процъфтява. След като влязоха в дневната и вратата бе затворена зад тях, звукът от челото напълно заглъхна.

– Направихме звукоизолация на пода и вратата – обясни Катя, – тъй че Гюс да може да се упражнява, без да безпокои Иниго, когато си подремва. А сега, какво желаете? Кафе? Чай?

Преди някой от двама им да успее да отговори, в края на стаята се отвори втора електрическа врата и бавно се появи мъж в инвалидна количка под акомпанимента на „Шоуто трябва да продължи“ на Куин, звучаща в стаята зад него. Имаше подпухнало лице с жълтеникава кожа, неспретнато израсла прошарена коса и пълни устни, които му придаваха сприхав вид. Накрая на носа му бяха кацнали очила със стъкла във формата на полумесеци. По кафявия му тънък пуловер личаха прашинки пърхут, краката му бяха изтънели от загуба на мускулна маса. Без да погледне към Страйк и Робин, той се обърна към жена си с бавен и тих глас, създаващ впечатление, че говори с голямо усилие.

– Пълна бъркотия. Печалбата е съвсем мизерна този месец.

И тогава, сякаш зрението му действаше със забавяне, доста преиграно според Страйк показа, че едва сега си е дал сметка за присъствието на непознати.

– О... добър ден. Извинете ме. Опитвам се да се ориентирам в сметките на жена ми.

– Мили, не е нужно да го правиш – подхвана Катя, видимо притеснена. – Аз ще се занимая по-късно.

– „Acta non verba“[5] – произнесе се Иниго, после се обърна към Страйк. – А вие сте?

– Корморан Страйк – представи се детективът и протегна ръка.

– Боя се, че не се ръкувам – каза Иниго без усмивка и остана с опрени на коленете длани. – Трябва да съм извънредно внимателен и да се пазя от микроби.

– А – промърмори Страйк. – Е, това е Робин Елакот.

Робин се усмихна. Иниго примигна бавно насреща ѝ с безизразно лице и тя се почувства, сякаш е направила социален гаф.

– И така, ще желаете ли чай или кафе? – попита нервно Катя Страйк и Робин. И двамата приеха предложението за кафе. – Скъпи? – обърна се тя към Иниго.

– Един от онези безкофеинови чайове  – отвърна той. – Но да не е ягодов – подвикна след нея при затварянето на вратата.

След още една кратка пауза Иниго ги подкани:

– Седнете, моля.

След това се прибута до края на масичката, разположена помежду две еднакви канапета в същия горчиченожълт цвят като пуловера на жена му. Над полицата на камината висеше абстрактна картина в кафяво, а на странична масичка бе поставена модернистична мраморна скулптура на женски торс. Иначе стаята бе пестеливо обзаведена и без украшения, а идеално полираните подове бяха съвършената повърхност за придвижване на инвалидна количка. Страйк и Робин седнаха един срещу друг на различни канапета.

От страничната стая, в която се виждаха легло и бюро, Фреди Мъркюри продължаваше да пее:

Outside the dawn is breaking

But inside in the dark

I’m aching to be free ...[6]

Страйк имаше усещането, че появата на Иниго в стаята е внимателно режисирана чак до величието и меланхолията на песента, която все така звучеше. От излагането на показ пред непознати на бизнеса на жена му и недостоверната му преструвка, че не е знаел или е забравил как Катя има назначена среща с двама детективи, до неусмихващото се лице, с което поднесе оправданието да не се ръкува – във всичко това Страйк долови някакво извратено и дори злостно желание за власт.

– Счетоводител ли сте, господин Ъпкот? – попита той.

– Защо решихте, че съм счетоводител?

Иниго очевидно се обиди от предположението, което Страйк всъщност изрече само с цел да го разприказва, а не защото го вярваше.

– Казахте, че сте проверявали документите на жена си...

– Всеки глупак може да разчете ведомост... освен Катя, както става ясно – отвърна Иниго. – Тя има бизнес, свързан с художествени занаяти. Реши, че може да успее с него. Вечната оптимистка.

След кратка пауза додаде:

– Някога имах независимо музикално издателство.

– О, нима? И що за музика...

– Основно църковна. Имахме богата...

Електрически задействаната врата от площадката се отвори и влезе момиче на около дванайсет години. Имаше дълга тъмна коса и очила с дебели стъкла, носеше пухкав гащеризон с мотив на коледен пудинг и клонка чемшир на качулката. Дали присъствието на непознати, или отсъствието на майка ѝ я смути и тя се обърна, за да излезе, без да проговори, но баща ѝ я повика.

– Какво ти казах аз, Флавия? – попита я.

– Да не идвам...

– Да не идваш близо до мен – натъртено изрече Иниго. – След като си толкова болна, че не можеш да идеш на училище, стой си в леглото. Напусни сега.

Флавия натисна бутона, отварящ електрическата врата, и излезе.

– Трябва да съм извънредно предпазлив по отношение на вируси – обясни Иниго на Страйк и Робин.

Последва нова пауза, после Иниго каза:

– Е, това си е гадна кървава бъркотия, нали?

– Кое точно? – попита Страйк.

– Нападението с нож и всичко там – каза Иниго.

– Няма съмнение, така е – потвърди Страйк.

– Катя почти всеки ден ходи в болницата... Няма да може да натисне бутона, ако държи поднос – добави и погледна към вратата, но в този момент тя отново се отвори.

Гюс беше придружил майка си, за да ѝ натисне бутона. Робин видя как младежът се опита да се дръпне бързо, но Иниго го повика в стаята.

– Упражняваш ли се?

– Да – отвърна Гюс с тон, сякаш се оправдаваше, и показа на баща си мазолестите върхове на пръстите на лявата си ръка с дълбоки следи от струните.

– Чухте ли го, като дойдохте при входната врата? – обърна се Иниго към Робин и тя не беше сигурна дали си проси комплименти, или подозира сина си в лъжа.

– Да, чухме го – отговори тя. – Свири прекрасно.

Смутеният Гюс отново се заизмъква към вратата.

– Чувал ли си се с Дарси, миличък? – попита го майка му.

– Не – отвърна Гюс и побърза да изпревари следващ въпрос, като бързо се изниза от стаята. Електрическата врата се затвори.

– Според нас се е разделил с приятелката си – прошепна Катя.

– Няма нужда да шепнеш, тук сме звукоизолирани – посочи ѝ Иниго и неочаквано избухна. – И само си е губил времето с това момиче, щом не може да остане до него, когато е болен. Защо ти трябва да го тормозиш за нея? Прав ѝ път.

Последвалото кратко мълчание беше оживявано от Фреди Мъркюри, който вече пееше друга песен:

I’m going slightly mad,

I’m going slightly mad...[7]

– Би ли спряла това? – изръмжа Иниго към Катя и тя веднага се забърза да изпълни нареждането.

– Иниго също е музикант – съобщи тя насилено ведро, щом се върна и започна да раздава чашите.

– Бях – поправи я Иниго. – Докато не ме сполетя тази проклетия. – Посочи инвалидната си количка.

– На какво свирехте? – попита Страйк.

– На китара и клавишни... в група... композирах и песни.

– Какъв тип музика?

– Рок – отвърна Иниго с бегло оживление. – Наши собствени парчета, правехме и кавъри. Нищо на баща ви – изстреля той към Страйк, когото го досмеша как мъжът сам опроверга преструвката си, че е забравил за идването на детективите, предвид че знаеше чий син е Страйк. – Можех да поема по пътя на класическата музика като Гюс, имах налице нужните способности, но такъв съм си аз, никога не правя каквото се очаква. Докарах родителите си до отчаяние. Пред вас седи син на епископ. У дома не се тачеше много рок музиката.

Обърна се към жена си и добави:

– Между другото, Флавия току-що беше тук. След като има температура, не бива да е около мен.

– Знам, мили, съжалявам – заизвинява се Катя, която беше останала права. – Просто ѝ е станало скучно горе.

– Нашето проблемно дете – каза Иниго, като насочи репликата си към Робин, а на нея не ѝ хрумваше адекватен отговор. – Роди се, като бяхме вече на години. Зле уцелихме момента. Тъкмо ме беше сполетяло това проклето чудо.

Отново посочи към инвалидната количка.

– О, нещата не са чак толкова зле при нея – промълви Катя и вероятно за да прекъсне темата за Флавия, се обърна към Страйк. – По телефона казахте, че искате да знаете всичко за приятелите на Джош и Еди, та си помислих...

Тя отиде до малко писалище в ъгъла на стаята, взе от плота лист хартия, върна се и го подаде на Страйк.

– Това може да ви е от помощ. Направих списък на всички, за които помня, че бяха близки с Еди и Джош, когато се появи играта на Аномия.

– Ще ми е от огромна помощ – кимна Страйк и взе листа. – Много ви благодаря.

– Трябваше да проверя някои от фамилиите – поясни Катя, като приседна на ръба на канапето до Робин, – но за щастие, ги имаше в надписите на ранните епизоди, та ги открих онлайн. Знам, че ще искате да изключите от подозрение възможно най-много хора. Сигурна съм, съвсем сигурна – добави тя подчертано, – че никой от приятелите на Джош не може да е Аномия. Те всички бяха чудесни хора, но разбирам, че трябва да ги проучите.

Слънцето нахлуваше през големия еркерен прозорец и показваше всяка бръчка по изтощеното лице на Катя. Робин си помисли, че някога трябва да е била хубава жена, а и отново би могла да бъде с достатъчно сън. Топлите ѝ кафяви очи и уста с пълни устни бяха привлекателни, но кожата ѝ бе суха и леко се лющеше, а дълбоките бръчки по челото и покрай устата сочеха за непрестанна тревога.

– Как е Джош? – попита я Робин?

– О, благодаря ви, че... Няма промяна, но лекарите казват, че не са и очаквали такава толкова скоро.

Гласът ѝ премина почти в хлипане. Бръкна в ръкава си, извади салфетка и я притисна към очите си.

Робин забеляза колко силно трепереха ръцете на Иниго, когато вдигна чашата към устата си. Налице беше реална опасност да се попари, като разлее врелия чай.

– Искате ли аз... – предложи тя.

– О... благодаря – сковано отвърна Иниго и ѝ позволи да вземе чашата от ръцете му и да я върне на масата. – Много сте любезна.

Страйк преглеждаше бележките, дадени му от Катя. Тя не само бе направила списък с имена с дребен и спретнат почерк, но бе отбелязала срещу всеки ролята му в Мастиленочерно сърце и точната му връзка с Джош или Еди, както и известните ѝ контакти на човека като „съквартиранти, не им знам имената“ и „приятелка на име Изобел (така мисля)“. За онези, които познаваше, бе добавила адреси и общи указания.

– Трябва да ви привлечем за служител в агенцията, госпожо Ъпкот – каза ѝ той. – Точно това ни бе нужно.

– О, толкова се радвам... и моля, наричайте ме Катя – отвърна тя изчервена. На Робин ѝ се стори малко жалко това ѝ удоволствие от похвалата. – Искам да помогна както мога. Джош е твърдо решен да открие кой е Аномия. Според мен освен всичко друго иска някак да се реваншира на Еди – изрече тя забързано, преди пак да притисне салфетката към очите си.

Страйк сгъна листа, даден му от Катя, пъхна го във вътрешен джоб и каза:

– Това ще ми е от голяма помощ. Имаме няколко въпроса, ако не възразявате. Може ли да си водим бележки?

– Да, разбира се – глухо отвърна Катя.

– Нека започнем с мислите на Джош относно Аномия – предложи Страйк и отвори бележника си. – Имал ли е някакви идеи кой стои зад играта, преди да си втълпи, че това е Еди?

– О, боже – изохка Катя и личеше, че е разстроена. – Боях се, че ще ме попитате това.

Страйк чакаше с приготвена над листа химикалка.

– Бихте ли ми подали пак чая, ако обичате? – с тих глас се обърна Иниго към Робин.

Тя му подаде чашата и с известно напрежение го проследи как несигурно я доближава към устата си.

– Ами... да, веднъж Джош ми каза кой според него е Аномия, но тогава беше твърде превъзбуден  – отговори Катя.

– Да не е било в някоя от онези вечери, когато се появяваше тук пиян? – обади се Иниго над ръба на тресящата се в ръцете му чаша.

– Ини, случи се само два или три пъти – отправи му слаба усмивка Катя, а после се обърна към Страйк.

– Наистина ли ви е нужно да го кажа?

– Би помогнало.

– Добре, ами... толкова е глупаво... но Джош мислеше, че е дванайсетгодишно момче.

– Конкретно дванайсетгодишно момче ли?

– Ъъ... да – отвърна Катя. – Казва се Брам. Брам де Йонг. Син е на Нилс, собственика на артколектива.

С крайчеца на окото си Робин видя как Иниго морно и бавно кимва, сякаш разговорът се движеше в очаквана, но неприятна за него посока. Катя побърза да добави:

– Но Джош вече не мисли, че е Брам, защото... – Гласът ѝ стана още по-писклив, тъй като с мъка сдържаше сълзите си. – Защото според Джош Аномия е този, който ги е намушкал с нож. Това бяха първите му думи към мен, когато го видях след... след случилото се. „Беше Аномия.“

– Казал ли го е и на полицията? – попита Страйк.

– О, да. Те отначало не разбраха какво изричаше само с устни, но аз веднага разчетох. Попитаха го защо според него е бил Аномия и той отговори, че човекът с ножа му прошепнал нещо, след като го намушкал.

За втори път този следобед по тила на Робин пробяга студ.

– Какво му е прошепнал? – поинтересува се Страйк.

– „Аз поемам занапред, нямай грижа“ – цитира Катя. – А после задигнал папката, която Джош бил занесъл в гробището, както и телефона му.

– „Аз поемам занапред, нямай грижа“ – повтори Страйк. – Мъжки глас ли е бил, или женски?

– Според него е бил мъжки, но със сигурност не бил Брам. Е, разбира се, няма как да е Брам. Той е едва на дванайсет.

– Онази папка, отнета от нападателя, вероятно е съдържала...

– Доказателството, че Еди е Аномия, да – промълви едва чуто Катя.

– Предполагаемото доказателство – поправи Иниго жена си.

– Ясмин Уедърхед е дала на Джош досието, нали? – попита Страйк, без да обръща внимание на Иниго.

– О, вече го знаете? – учуди се Катя. – Да, тя.

– Не ни е известно много за нея – каза Страйк, – освен че за известно време помагала на Джош и Еди с пощата от фенове.

– Да, занимаваше се с феновете и социалните медии – отвърна Катя. Аз... всъщност аз бях тази, която им препоръча Ясмин. Тя беше... тоест мислех, че е, когато я срещнах в Норт Гроув, мил и искрен млад фен. Тя е... ъъ... доста едро момиче и изглеждаше толкова мила и благодарна, че има възможност да работи с двама души, на които толкова се възхищаваше. Явно в живота ѝ нямаше кой знае какво друго, тъй че аз... както казах, настоях пред Джош да ѝ помогне. Наистина имаха нужда от някого и Ясмин ми се стори идеална. В дневната си работа се занимаваше със социални медии и пиар за малка козметична фирма, така че ѝ бе ясно как се менажира бранд. Само че нещата свършиха зле. Боя се, че не се оказа тъй добра и искрена, както изглеждаше.

– Защо го казвате? – поинтересува се Страйк.

– Джош и Еди откриха, че тя участва в Играта на Дрек – отвърна Катя. – В играта на Аномия, нали разбирате? Всъщност дори мисля, че е станала... модератор, нали така се казва? Еди беше много недоволна, тъй като Аномия се държеше гадно с нея онлайн и когато тя узна, че Ясмин си чати с Аномия, заподозря, че част от личната информация, с която Аномия разполагаше срещу нея, иде от Ясмин. Каза на Джош, че иска да разкара Ясмин, така и направиха. Но ето че Ясмин отново се появи в Норт Гроув преди няколко седмици. Джош беше отседнал там, защото по невнимание бе наводнил апартамента си, и тя му показа това досие с доказателства, дето уж изобличаваше Еди като Аномия. Той донесе досието тук вечерта, преди да се случи онова... преди да ги намушкат с нож.

– Значи вечерта преди нападението е бил тук, така ли? – поиска да уточни Страйк.

– Да – обади се Иниго, преди жена му да е успяла да отговори. – Катя бе дала на господин Блей да разбере, че може да се появява у дома ни по всяко време на денонощието и той на драго сърце и редовно се възползваше от предложението.

Настана кратко и неприятно мълчание, през което на Робин ѝ липсваше Фреди Мъркюри.

– Джош, без да иска, подпалил кошче за хартиени отпадъци в стаята си в Норт Гроув – каза Катя – и завесите също пламнали. Според мен е заспал и е изпуснал запалена цигара. Така или иначе Мариам много се ядосала и го изгонила. Беше десет часът вечерта. Поскитал се известно време и накрая се появи тук, защото нямаше къде другаде да преспи.

Иниго отвори уста и Катя побърза да добави:

– Нямаше как да отиде при баща си, Ини. Двамата не си говореха.

– А всички хотели са били затворени, естествено – подхвърли Иниго.

– И Джош пренощува тук, така ли? – попита Страйк.

– Да, в свободната стая горе – нещастно продума Катя.

– И ви показа досието, дадено му от Ясмин?

– Да, на следващата сутрин – отвърна Катя. Кокалчетата на ръцете ѝ бяха побелели от силното стискане на салфетката.  – Не го изчетох цялото, само отделни места.

– Спомняте ли си какво пишеше в тях?

– Имаше принтирани постове в Туитър на Еди и Аномия, където казваха подобни неща, например как им харесал един и същ филм, как не се вълнували от празненствата за юбилея на кралицата. Имаше и имейли между Еди и агента ѝ Алан Йеоман. В един от тях Еди твърди, че Аномия всъщност носи полза и тя не иска играта му да се закрие, защото покрай него феновете ѝ съчувствали и това щяло да даде превес на нея и Йеоман пред Джош и мен в преговорите. В имейла се казваха доста груби неща по повод на мен, как всеки съвет, който съм давала, бил погрешен и... и лош. Също така заявяваше, че според нея Играта на Дрек била доста добра и че може би имало начин да се получат печалби от нея. Настояваше пред Алан, че на Аномия би трябвало да се падне основната сума, тъй като той бил свършил всичката работа. Много беше странно да иска такива неща, предвид как Аномия я беше преследвал онлайн години наред.

– Вие повярвахте ли, че имейлите са истински? – попита Страйк, на когото му се струваше, че вече знае отговора.

– Ами... не знаех какво да мисля. Изглеждаха истински, но... както казах, не бях виждала Еди от три години, тъй че... просто не знаех какво да мисля – повтори тя. – Тя ме напусна, не че бяхме имали официален договор, но спря да говори с мен и нае Алан Йеоман, така че, предполагам... Ами изглеждаха убедителни. Но после излезе онази статия в „Таймс“ как Еди била в списъка на мишените на онази дясна групировка и осъзнах, че трябва да са били умели фалшификати. Някой сигурно е подвел Ясмин. Не мога да повярвам, че тя умишлено би... че е част от терористична група. Сигурна съм, че не е замесена в нищо такова.

– Знаете ли кога Джош и Еди са уговорили срещата си? – попита Робин.

– В деня преди нападението. На единайсети. Еди позвънила на Джош в Норт Гроув.

– Тя е позвънила на него? – учуди се Страйк.

– Да – потвърди Катя. – Той ми каза, че се е опитвал да говори с нея от две седмици, но тя все му затваряла. А когато му се обадила, казала: „Добре, да изясним всичко това, можеш да донесеш и въпросното доказателство“.

– Джош е приел този разговор в Норт Гроув, така ли?

– Точно така – кимна Катя.

– В същия разговор ли са уредили времето и мястото на срещата?

– Да – отговори Катя.

– Чия е била идеята да се видят на гробището?

– На Еди. Джош сподели как му казала: „Искам да погледна лицето ти на мястото, където започна всичко, и да ми кажеш, че искрено вярваш как още преди пет години съм планирала да те изиграя“.

– Тоест, когато играта се е появила онлайн? – попита Робин.

– Именно – кимна Катя.

– Уговорили ли са конкретно място на гробищата?

– Да. – Гласът на Катя отново затрепери. – Там, където за пръв път им дошли идеите, скрито кътче между гробовете. Там може да се ходи само с организирана обиколка, но те знаели къде могат да се промъкнат незабелязани. Лудетини – промълви глухо.

– Знаете ли откъде Еди е позвънила на Джош? – попита Робин.

– Не знам, но по това време тя живееше във Финчли с новия си приятел Филип Ормънд. – Погледна към Страйк. – Казахте, че ще се срещнете с него...

– Да, след разговора ни тук – потвърди той.

– Джош и Еди заедно ли са били при нападението, или...? – попита Робин.

– Не, не са били заедно – отговори Катя. – Джош... той закъснял. Според полицията Еди е била убита, преди Джош да бъде нападнат. Била открита на мястото, където се уговорили да се срещнат. Според тях после убиецът се е насочил към Джош, издебнал го е изотзад, докато е приближавал, и го е атакувал с електрошокова палка. Първо са открили Джош. Служител на гробището обикаля да дрънчи с камбана всяка вечер в шест, за да са сигурни, че всички са напуснали, преди да заключат портите. Тъкмо той намерил Джош да лежи край алеята. Помислил го за мъртъв, после видял, че се опитва да говори. Мъжът успял да разбере, че Джош му казва за друг нападнат човек, тъй че вдигнал тревога и организирали търсене. Отнело им доста време да... да я намерят, тъй като била на място доста встрани от алеята. Била... случило се също като при Джош. Била парализирана с електрошокова палка изотзад и прободена със същия тип нож. Казват, че бил голям. Като мачете. Според тях е умряла веднага. Била е пронизана в гърба, точно в сърцето...

Катя се разтресе от потискано хлипане и се опитваше да избърше очите и течащия си нос с вече почти разпадналата се кърпичка.

– Аз... прощавайте... трябва ми...

Тя стана и с олюляване отиде до вратата. Наложи ѝ се два пъти да натисне бутона, та да я отвори. Чуха такт от челото на Гюс, преди звукът отново да бъде заглушен.

– Знам какво си мислите – изрече мрачно Иниго, а Страйк и Робин едновременно отправиха погледи към него. Ръцете му се тресяха толкова силно, че плодовият чай се разплиска върху джинсите му, както Робин се бе опасявала. – Жена на средна възраст се забърква с дечурлига, въобразява си, че им помага. Чувства се важна. Раздава безплатни съвети. Подхранва си самочувствието... И нà ти сега. – Сякаш неизбежният финал на това, да помогнеш на двама аниматори да се справят с новодошлата слава, бе те да бъдат намушкани с нож в гробищата.

Вратата отново се отвори и Катя се върна с подуто лице и хванала в ръка няколко книжни салфетки.

Когато отново седна, Страйк попита:

– Може ли да се върнем обратно на Брам? Кое бе накарало Джош да мисли, че той е Аномия, знаете ли?

– Да – отвърна Катя с предрезгавял глас. – Когато Джош и Еди живееха в Норт Гроув, откриха, че Брам е пробил с бургия дупка в стената към спалнята им и ги наблюдава през нея.

– Пробил е дупка в стената? – повтори Робин.

– Брам е малко... Той е странно момче – каза Катя. – Много е едър за възрастта си и мисля, че страда от синдром на дефицит на вниманието и хиперактивност или нещо от този род. За семинара по скулптура има инструменти и той просто ги прибира, а родителите му сякаш нехаят. Много се въртеше около Джош и Еди, когато и двамата живееха там и... Ами не е уместно да се критикуват родители как възпитават децата си. Много харесвам Нилс и Мариам, но те просто оставиха Брам да си дивее на воля. Знам, че Нилс го включи в социални медии, където не му е мястото, тъй като е твърде малък, но Нилс нали е холандец... – промърмори Катя, сякаш това обясняваше всичко. – Не признава ограничения за възраст и разни ми ти такива. Каза ми, че Брам бездруго щял да измисли начин да се включи в Туитър, така че по-добре да го направел с родителско разрешение.

– Нали Джош не е мислел сериозно, че Брам е създал играта? – каза Страйк. – Та Брам трябва да е бил на седем или осем, когато Аномия я е стартирал.

– Не, не мислеше точно, че Брам е създал играта – отвърна Катя. – Теорията на Джош...

– Трябва да разберете – намеси се Иниго, като заговори едновременно с жена си и макар да не бе повишил глас, тя му отстъпи думата, – че господин Блей прекаляваше с пушенето на трева, което обяснява...

– Иниго, не е честно...

– ...не само библейския брой наводнения и пожари, които оставя подире си...

– Той просто имаше идея заради...

– ...но и степента му на ирационалност...

– Но Аномия сякаш буквално слушаше Джош и Еди, твърде бързо узнаваше нещата!

– Както господин Страйк забеляза преди малко, не че е нужна голяма интелигентност да го схванеш, осемгодишно момче надали би могло...

– Ами точно това се опитвам да обясня! – най-сетне се поядоса Катя и се обърна отново към Страйк. – Джош мислеше, че Брам може да съдейства на по-възрастен фен, с когото се е запознал онлайн, и той да е създателят на играта. Защото има замесен и друг човек, наричащ се Морхаус. Идеята на Джош беше, че Брам подслушва креативните им дискусии с Еди и препраща идеите им към Морхаус, че Морхаус е създал играта, а Брам оперира в Туитър и излага онлайн лични сведения за Еди и Джош.

– Джош говорил ли е някога с Брам или с родителите му за своите подозрения? – попита Страйк.

– О, не – поклати глава Катя. – Джош е много привързан към Нилс и Мариам, не би искал да ги разстрои. Знам, че Еди беше бясна заради дупката за шпиониране и искаше да каже на Мариам, но Джош я разубеди. Джош запуши дупката и каза, че Брам няма да се осмели да направи друга, и според мен наистина не е опитал с втора. Но Еди отказа да остане в Норт Гроув след това разкритие.

– Тогава ли се разделиха? – попита Робин.

– Не, още бяха заедно – отвърна Катя, – но отношенията им вече не вървяха. Еди бе недоволна, че Джош не пожела да се премести заедно с нея. Само че той приемаше Норт Гроув като защитено убежище. Заобиколен беше с приятели. Все още ходех там за артсеминарите си. Накрая той се изнесе, но това беше след раздялата им с Еди. Купи си много хубав апартамент на Милфийлд Лейн, точно срещу парка.

– Катя му го намери – вметна Иниго, докато се мъчеше да върне чашата с плодов чай на масата със силно трепереща ръка. На джинсите му вече имаше големи мокри петна. Робин му помогна да я премести на последните няколко сантиметра. – Благодаря. Да, Катя откара Блей да види новия апартамент. Хубав, а и близо до нас. – После добави:  – Трябва да ида до тоалетната.

Придвижи се бавно с количката си до вратата, натисна бутона до нея, после сръчно се отдръпна за отварянето и напусна стаята. За кратко отново долетяха звуци от виолончелото на Гюс, преди вратата да се затвори.

– Иниго смята, че съм прекалено ангажирана в тези дела – заговори тихо Катя. – Той не разбира. Ние всички си помагахме взаимно. Преживявах тежък пристъп на депресия, когато се запознах с Джош и Еди в Норт Гроув. Невинаги е лесно при болестта на Иниго, с кошмара, който Гюс преживява заради кожата си, с проблемите на Флавия в училище. А и сега само аз печеля пари у дома. Вярно, разполагаме с някакъв капитал, но не искаме да го подяждаме при несигурността относно състоянието на Иниго. На него му се наложи да напусне работа, а аз ръководя бизнеса си от къщи, което може да бъде ужасно стресиращо, така че я докарах до психотерапевт. Той ми заяви, че трябва да направя нещо лично за себе си – изрече Катя натъртено и с отчаяние. – Винаги съм искала да рисувам, така че отидох в Норт Гроув. Там се запознах с Джош и Еди и с всички останали. Беше... много приятно и забавно. Всичките им приятели бяха дубльори на гласове... Тим е прекрасен човек и... весело беше. Предполагам, че изпитвах... – тя се запъна за момент пред думата – майчински чувства към Джош...  – и към двама им – добави и Робин си припомни видеозаписа от Ютюб с невероятно красивия Джош Блей с неговата тъмна дълга коса, квадратна челюст, високи скули и големи сини очи. Забеляза как Катя отново поруменя и се почувства неудобно, сякаш бе сварила по-възрастната жена по бельо.

– Джош е силно уязвим – забързано продължи Катя – и трудно се приспособи към вземането на решения, произтичащи от успеха, така че се опитах да помогна по възможно най-добрия начин. Работех като пиар, когато се запознах с Иниго, имам опит. Общо взето, бях доволна, че Джош чувстваше как по всяко време може да се отбие тук, за да поговорим. Това бе потребността му – да може да поговори с някого поверително. В много отношения е непрактичен и наивен, винаги приема най-доброто за всеки и хората се възползват от това. Щом анимацията започна да привлича много фенове, мениджъри и агенти се наредиха на опашка, за да получат своите десет или двайсет процента комисиона, или колкото там вземат, но дали щяха да вземат присърце интересите на Джош, това вече бе друг въпрос. А той няма семейство... не и в истинския смисъл. Майка му е починала, а баща му е алкохолик...

Катя млъкна, когато вратата се отвори; звуците от челото се донесоха оттдолу и пак секнаха, когато Иниго докара количката си до масичката.

– Има и един друг въпрос, по който се надяваме да ни помогнете – каза Страйк. – Натъкнахме се на блог, наречен Перо на правдата, който е твърде критичен към Еди и Джош...

– О, мисля, че знам кой стои зад него – заговори Катя нетърпеливо с толкова внезапна промяна в маниера, че бе чак стъписващо. – Сигурна съм, че го пише...

– Катя – изрече Иниго с присвити очи, – преди да си направила още пакости, под предлог че помагаш, ще те посъветвам внимателно да обмислиш какво говориш.

Катя изглеждаше съкрушена.

– Жена ми – подхвана Иниго към Страйк и макар безспорно да бе ядосан, според детектива също така намираше удоволствие като от катарзис да даде воля на гнева си – е обсебена от блога Перо на правдата.

– Аз...

– Ако отделяше толкова време на бизнеса си, колкото на манията си по този проклет уебсайт, нямаше да се наложи да похарчим половината си инвестиции, за да платим за лечението на Гюс – заяви Иниго, чиито ръце отново трепереха. – След всичко случило се човек би помислил, че ще се поучиш от грешките си!

– Но ти за какво...?

– Ръчкаше Блей да иде да се изправи открито срещу Еди за всички гадости, които уж бе написала срещу теб в имейлите си – процеди Иниго. – Насърчаваше го да вярва, че единствената жена в света, на която може да има доверие, си ти. А сега ще очерниш младо момиче от едната ревност...

– Ама... как така ревност, какво говориш? – заекна Катя. – Не ставай нелеп, и дума не може да става за...

– Нямаш и следа от доказателство.

– Те търсят информация.

– Безумни догадки, плод на неприязън, не са информация.

– Това е несъмнено нейният тон! Гледала съм всичките ѝ видеоматериали!

– Да бе, сигурен съм, че е съществена част от това да си агент на Джош или негов мениджър, или житейски наставник, или каквато титла си присвоила тази седмица – отсече Иниго.

– Може би съм на съвършено погрешен път – обади се Робин и тихият ѝ нормален тон накара и двамата Ъпкот да се обърнат към нея, – но да не би да смятате, че Киа Нивън стои зад блога Перо на правдата?

– Ето, видя ли?! – тържествуващо, макар и с треперещ глас възкликна Катя към мъжа си. – Не го мисля само аз! Те вече знаят за Киа! – Катя нетърпеливо се обърна към Робин. – Това момиче буквално преследва Джош още откакто се разделиха! Твърди, че ѝ бил откраднал идеите. Абсолютни небивалици. Твърди, че била болна. Според мен Джош я съжалява и затова не пожела да предприеме съдебни действия срещу нея.

– Ако той съжалява някого – изрече злобно Иниго, – то това не е Киа Нивън.

Лицето на Катя пламна. Дишането ѝ стана плитко. На Робин, която бе сигурна, че двамата Ъпкот никога преди не са обсъждали открито тази тема, отчаяно ѝ домъчня за нея.

– От това, което съм чувал – продължи Иниго, – Блей се е отнасял извънредно зле към онази млада особа Киа. На мен ми изглежда, а разбира се, не съм наясно за всички разговори на жена ми с Джош, о, бога ми, далеч не... Изглежда ми, че господин Блей е младеж, изградил нещо като кариера да използва хората за собствени цели и после да ги изхвърля като непотребен боклук...

Електрическата врата отново се отвори и Флавия влезе в стаята все така облечена в коледния си гащеризон и с телефон в ръка.

– Мамо, леля Каролайн каза, че може да ида да видя кученцата ѝ, ако...

– Марш навън! – кресна Иниго с внезапна ярост, сякаш Флавия беше диво животно. – Ти си заразна!

Флавия се закова на място.

– Ако искаш да остана прикован на легло за следващите седмици, непременно я пускай да влиза в шибаната стая! – изръмжа Иниго на Катя. – Но може би точно такъв е замисълът, а? Ще ти кажа какво ще направя, ще взема аз да се махна оттук, тъй като никой друг не изглежда особено загрижен за здравето ми.

Той завъртя количката си и бързо се придвижи в съседната стая. Вратата, която явно също бе електрически задвижвана, се затвори зад него. Ехото от избухването на Иниго сякаш още витаеше в дневната.

– Моля те, мамо, може ли да ида да видя кученцата? – с тънко гласче промълви Флавия.

С насълзени очи и още зачервено лице, Катя отговори:

– Не си добре, Флавия.

– Леля Каролайн каза, че не ѝ пречи, вече изкарала тази болест.

– Добре тогава, само си облечи прилични дрехи – поръча Катя.

Флавия си отвори електрическата врата, за да излезе. Този път не се чу челото и причината за това твърде скоро стана ясна, защото точно преди вратата да се затвори зад Флавия, в стаята бързо влезе Гюс също с телефон в ръка.

– Доктор Хукъм каза, че пациент отменил час и може да ме приеме утре следобед.

– Ами това е добре – отвърна изтормозената разплакана майка.

– Аз сам мога да отида с колата, ако ти ще си в болницата...

– Не бива да шофираш, при положение че не виждаш с едното око – рязко се възпротиви Катя. – Ще идеш с обществен транспорт.

Гюс се нацупи и излезе.

– Ужасно съжалявам –заговори Катя отново с писклив глас. – Сами виждате как ме дърпат отвсякъде.

– Бяхте ни от голяма помощ – каза Страйк, прибра бележника си в джоба и се изправи. Катя и Робин също станаха. Катя дишаше забързано и не смееше да ги погледне в очите.

Слязоха по стълбите в мълчание.

– Благодарим, че ни приехте – каза Робин и стисна ръката на Катя.

– Няма проблем – отвърна Катя задавено.

Челото зазвуча отново в стаята на Гюс. Сега свиреше бърза мелодия в стакато, която сякаш даваше израз на изнервените настроения на обитателите на къщата.

34

Смъртта придава важност

на нещо, недогледано преди...

Джоана Бейли, Лондон

– Бог да ни пази – промълви Страйк, докато вървяха към портата – от добронамерени помагачи, дето не търсят заплащане.

Преди Робин да е успяла да отговори, видя Флавия зад живия плет. Подскачаше на един крак и се опитваше да намести маратонката си на другия. Въпреки заръката на майка си все така бе облечена в коледния гащеризон.

– С тази кола ли дойдохте? – попита ги тя, като намести очилата си и посочи към ландроувъра в далечината, изпъкващ с неугледния си вид сред общо взето скъпите семейни автомобили, които го заобикаляха.

– Да – отвърна Робин.

– И аз така си помислих – каза Флавия и тръгна редом с тях по улицата, – защото не съм я забелязвала тук преди.

– Добра наблюдателност – похвали я Страйк, докато палеше цигара.

Флавия вдигна очи към Робин.

– И вие ли сте детектив?

– Да – кимна ѝ Робин с усмивка.

– Искам и аз да стана детектив – заяви Флавия и направи лек подскок. – Мисля, че мога да стана много добра, ако някой ме обучи... Мама никак не харесва Киа Нивън – добави. – Все говори против нея. – Когато нито Робин, нито Страйк казаха нещо, тя съобщи:  – Татко има миалгичен енцефаломиелит, затова е в инвалидна количка.

– Да, майка ти ни каза – отвърна Робин.

– Според него Мастиленочерно сърце е глупост – продължи Флавия.

– Ти гледала ли си го? – попита Робин, като дипломатично заобиколи мнението на Иниго.

– Да и много ми хареса – уверено заяви Флавия. – Най-смешен е Червея. Вървя с вас – поясни тя, – защото леля Каролайн живее точно където сте спрели колата си. Тя не ми е истинска леля, просто седя при нея понякога... Кучето ѝ има малки, много са сладки, ама много. Ако седнеш при тях, пълзят по теб и те близват. Някой от вас имал ли е куче?

– Не е мое, но живея с дакел на име Уолфганг – каза Робин.

– Наистина ли? Много бих искала да си имам куче – избъбри с копнеж Флавия. – Така ми се иска да си вземем някое от малките на леля Каролайн, но татко казва, че не може, защото кучетата били нехигиенични и щяло да означава много работа за мама, а Гюс се бои от кучета, защото едно го ухапало, като бил на четири години. Обещах аз да се грижа за кучето, та на мама да не ѝ се налага, а на Гюс може да му направят хипноза. Гледах едно предаване за хора, дето ги хипнотизират, и имаше една жена, дето се боеше от паяци, а накрая можеше да държи в ръка тарантула... Но татко пак каза не – печално заключи Флавия.

След няколко стъпки, извървени в мълчание, тя попита:

– Ще идете ли в Норт Гроув да задавате въпроси и там?

– Може би – отвърна Робин.

– Била съм там няколко пъти с мама. Хората са много странни. Има един, дето се разхожда без риза. Ама винаги. А едно момче, което живее там... казва се Бран или нещо такова... ми разправяше как се скрил веднъж, обадил се на татко си и като използвал шума, дето се чува по летищата, излъгал го, че е на Хийтроу и се кани да се качи на самолет, защото мащехата му го наклеветила, а баща му повярвал – съобщи тържествено Флавия. – Те се качили на колата, отишли на Хийтроу и пуснали съобщение по високоговорителите, че се търси Бран, пък той през всичкото време си бил в Норт Гроув, скрил се бил под леглото.

– Баща му сигурно е бил много ядосан след това – предположи Робин.

– Ами не знам – вдигна рамене Флавия. – Мисля, че е бил доволен, дето Бран е добре. Но ако аз направя такова нещо, татко направо ще ме убие... Познавате ли Тим? Един такъв плешив.

– Не сме го срещали още – отговори Робин.

– Той е добър – каза Флавия. – Веднъж, като бях в Норт Гроув, той си чакаше реда да прави гласа на Червея и ми показа как да рисувам животни, като започвам с геометрични фигури. Страшно хитро. Ще дойдете ли пак у дома?

– Мисля, че няма да се наложи – отвърна Страйк. – Майка ти много ни помогна.

– О – промърмори Флавия и изглеждаше разочарована.

Вече бяха стигнали до колата.

– Бях на погребението на Еди – съобщи малката, като спря заедно с тях. – Видяхте ли се вече с гаджето ѝ? Казва се Филип. Понякога ходи в Норт Гроув.

– Ще се срещнем с него – Страйк погледна часовника си – точно след един час.

Флавия като че се канеше да каже още нещо, но размисли.

– Може пък да дотрябва пак да дойдете – обърна се тя към Робин.

– Може – отвърна Робин и се усмихна.

– Е, добре, довиждане – каза Флавия и продължи надолу по улицата.

Страйк и Робин се качиха в ландроувъра. Докато Робин си слагаше колана, гледаше Флавия през предното стъкло. Момичето натисна звънеца на съседната къща и беше пуснато вътре, но преди да влезе, се извърна назад и помаха.

– Не виждам кое точно я прави проблемно дете, а ти? – попита тя Страйк.

– И аз не – отвърна той и затвори вратата си. – Бих казал, че е най-малко сбърканата в общия спектър на семейството.

Робин включи двигателя и подкара по Лисбърн Роуд, а Страйк провери телефона си.

– Какво ще кажеш да идем да хвърлим един поглед на езеро номер едно в Хайгейт преди срещата с Филип Ормънд? Оттам до пъба е само четири минути с кола.

– Добре – съгласи се Робин.

Страйк издиша шумно, после каза:

– Семейство Ъпкот дадоха много храна за размисъл, нали?

– Така е – кимна Робин.

– Как ти се вижда млад музикален гений в ролята на Аномия? – попита Страйк, когато завиха в края на улицата.

– Ти сериозно ли?

– Доста отметки има при него от профила ни. Не работи. Издържа го семейството му. Разполага с много свободно време.

– Не постигаш такива успехи с челото, ако по цял ден седиш пред компютъра.

– Вярно, но пък не е наблюдаван от началник от девет до пет, нали? Останах с усещането, че отделните членове на това семейство са най-щастливи, когато са далеч един от друг. Гледала ли си онзи стар филм „Убийците на старата дама“?

– Не. Защо?

– Банда мошеници наемат стая в дома на възрастна дама и се преструват на музикален квинтет. Пускат класически плочи, докато планират обира си, и вземат инструментите само когато тя почука на вратата, за да им предложи чай.

– Гюс не е попаднал в Кралския колеж по музика, като е пускал плочи.

– Не твърдя, че никога не свири. Просто може би има периоди, в които не го прави. Освен това има потенциален достъп до голямо количество лична информация за Еди и Джош чрез майка си.

– Ако аз бях Гюс Ъпкот – каза Робин, – нямаше да мръдна от долния етаж, освен ако не се наложи. А горният етаж е звукоизолиран...

– Може да го е бъгнал.

– Стига бе...

– Ако той е Аномия, ще подслушва горния етаж и още как! – каза Страйк. – Тежка уртикария и чело не са достатъчно основание да не го разгледаме внимателно.

– Хубаво – вдигна рамене Робин, – само не ми е ясно как точно ще го следим, след като не излиза от стаята си.

– Точно това е затормозващото в този случай – отвърна Страйк. – Карай все наляво – добави, като се консултира с картата на телефона си. – Трябва да заобиколим покрай парка от другата му страна. Силно ни се налага да влезем в проклетата игра – заяви Страйк. – Иначе ще отнеме години да сведем до минимум списъка със заподозрени, ако разполагаме само с постовете на Аномия в Туитър. По този повод – продължи той с внезапно споходила го мисъл – Гюс Ъпкот ще ходи при лекаря си на Харли Стрийк утре следобед. Ако извадим късмет и Аномия пусне пост в Туитър, докато Гюс е без обхват в метрото, можем да го отпишем. Да видим дали Баркли ще успее да свърши тази малка задача – добави той, докато пишеше съобщение до секретарката на агенцията. Когато приключи, попита:  – Докъде стигна молбата ти да постъпиш в Норт Гроув?

– Приета съм – отвърна Робин, – но курсът започва чак след две седмици.

– Добра работа... Между другото, случайно да си извадила късмет относно момичето с татуировките, което живее на Джънкшън Роуд?

– Не ми попада в никакъв архив – отговори Робин. – Може току-що да се е нанесла.

– Ами тогава вероятно и нея ще трябва да поставим под наблюдение, та да установим коя е – каза Страйк. – Господи, дори да включа всички в агенцията по този случай, пак няма да ни достигат хора.

Робин, която не бе забравила, че той току-що бе добавил нов случай към натоварения им график, и то такъв, за който бе убедена, че е възникнал по негова вина, не каза нищо. След кратка пауза Страйк отново заговори.

– Значи според Блей Аномия ги е намушкал с нож. „Аз поемам занапред, нямай грижа.“ Трудно е да се разбере смисълът, освен ако няма връзка с анимацията.

– Според теб дали „Мавърик“ все така щяха да направят филма, ако и Еди, и Джош бяха умрели? – попита Робин. Колкото и да бе ядосана на Страйк в личен план, интересът към дискусията за момента надделяваше над раздразнението ѝ.

– По мое мнение би било свръхнетактично да се продължи с проекта – отговори Страйк.

– Значи в известен смисъл Аномия ще поеме базата фенове. Тогава биха останали само стари епизоди и Играта на Дрек.

– Полицията ще се съсредоточи върху това кой е знаел, че Джош и Еди ще са на гробището в онзи следобед, а сега ние сме наясно, че и семейство Ъпкот са знаели като начало.

– Катя е знаела – възрази му Робин, – но за другите не можем да сме сигурни. Било е четвъртък сутрин: Флавия трябва да е била на училище, а както ти каза, семейството е най-щастливо, когато всеки е отделно от другите.

– Катя все пак може да им е казала. Или пък те да са дочули.

– Иниго не би могъл никого да намушка. Той действително не е добре – каза Робин, когато през перилата от лявата страна на пътя се появи паркът Хампстед Хийт. – Видя колко силно треперят ръцете му.

– До голяма степен беше от ярост – без никакво съчувствие отбеляза Страйк. – Но да, не изглежда силен. Краката му са съвсем немощни... макар, разбира се, да нямаме сигурност, че убиецът е отишъл на гробището пеша. И да парализираш някого с електрошокова палка, преди да го прободеш, би означавало, че няма нужда да го пребориш физически, та да свършиш работата.

– Филип Ормънд със сигурност е знаел, че ще се срещат – каза Робин, предвид че е живеел с Еди, нали?

– Да, ако е провела разговора така, че той да я чуе, или е била спокойна, че може да сподели с него как ще се вижда с бившето си гадже на място, което безспорно им носи романтични спомени – отвърна Страйк. – Или пък Еди не е говорила с Джош от дома и не е споделила с Ормънд, което ни оставя с въпроса откъде е говорила и кой може да я е чул.

– От другата страна на линията имаме Джош в Норт Гроув...

– Е, скоро ще се озовеш в артколектива. Може би ще установиш кой е бил наоколо по това време.

– Има и един период от около два часа – изтъкна Робин, – през който Джош се е скитал през нощта, след като е бил прогонен от Норт Гроув.

– Да – кимна Страйк. – Сигурен съм, че полицията е проверила движенията му през този отрязък. Дали не можеш да разприказваш Мърфи, та да разберем дали...

– Ти го разприказвай, щом ти е нужно да знаеш – тросна се Робин.

Страйк се обърна към нея, изненадан от тона ѝ.

– Нямах предвид да... Само предположих, че той няма да възрази да си почешем взаимно гърбовете. Ти помогна на полицията, като им разказа всичко за посещението на Еди в агенцията ни, нали?

Робин не каза нищо. Самото споменаване на Мърфи ѝ върна спомени, без които спокойно можеше да мине.

– Близо сме – посочи напред Страйк, все още озадачен от нехарактерната за Робин раздразнителност. – Според мен, видиш ли свободно място, добре е да паркираш.

– Даваш ли си сметка къде сме? – попита Робин, без да забавя.

– Къде?

– На Милфийлд Лейн, където е апартаментът на Джош.

– Виж ти какво странно съвпадение – промърмори Страйк и огледа къщите по тясната улица.

Слязоха от ландроувъра, пресякоха пътя и влязоха в парка помежду две големи езера. Кракът на Страйк върху протезата беше достатъчно болезнен и върху настилка, но сега го запритеснява още по-силно, когато стъпиха на пътеката.

– Ето това е – каза Страйк и посочи езеро отляво, заобиколено с дървета. Различни водни птици ведро подскачаха по зеленикавата вода или се бяха скупчили на брега, като с надежда очакваха минувачи да им подхвърлят хляб.

– И така – рече Страйк, когато спряха пред нисък парапет, – кое е накарало убиеца да дойде тук?

– Определено не е било, за да хвърли телефона в езерото, защото от полицията са претърсили дъното и не са го намерили – коментира Робин и се огледа наоколо. – Но нищо чудно не езерото да е било целта му. Това просто може да е било мястото, където убиецът си е дал сметка, че един от телефоните още е включен.

– Правилно, и в този случай убиецът е отивал... къде?

Без да говорят, Робин и Страйк се обърнаха назад и погледнаха към Милфийлд Лейн.

– Възможно ли е да е отивал в апартамента на Блей, като го е мислел за мъртъв и е знаел, че няма да го обезпокои?

– Това е сериозна вероятност – отбеляза Страйк. – И предполага увереност у убиеца, че е можел да влезе в апартамента. Жалко, че не знаем дали не липсва нещо там. Имай предвид – добави Страйк, като погледна картата на телефона си, – че е трудно обяснимо, ако целта е била апартаментът на Джош, защо убиецът изобщо е минал през парка. Има лесен пряк маршрут по улиците от гробището Хайгейт до Милфийлд Лейн. Ако – промълви бавно Страйк, като го обмисляше – убиецът е бил Гюс Ъпкот... приеми мисълта ми за момент... да пресече парка, за да стигне до гробището и да се върне оттам, е било най-бързият маршрут, плюс, че избягва охранителни камери. Обаче... – Страйк се почеса по брадичката, докато гледаше картата – не би трябвало да се озовава в близост до това езеро. То е встрани от пътя му, ако допуснем, че след като ги е намушкал, се е отправил право към къщи.

– Възможно ли е убиецът да е имал среща тук с някого? – изказа предположение Робин. – Или пък е дошъл да свали някаква маскировка. Има много дървета, които да го прикрият.

– И двете вероятности са допустими – кимна Страйк, – макар да има групичка дървета по-близо до мястото, където е логично Гюс да влезе в парка. Разбира се, всичко това се гради на допускането, че убиецът си е наумил да дойде тук. Алтернативата е да се е отклонил насам по някаква причина.

– Да избегне хора?

– Хора... или може би един конкретен човек, който би го разпознал – каза Страйк, току-що извадил от джоба си списъка с имена, даден му от Катя. – Да, виж това... Много хора, свързани с Мастиленочерно сърце, са израснали в този район или в момента живеят тук. Уоли Кардю, Иън Бейкър и Луси Дрю, които дублират лорд и лейди Скелети, всичките са от Госпъл Оук. Съученици на Джош Блей. Престън Пиърс е живял в Норт Гроув по същото време като Еди и Джош – каза Страйк, като четеше от бележките на Катя. – Той е от Ливърпул, дублирал е Свраката в два епизода.

– Пез – внезапно изрече Робин.

– Какво?

– Престън. Пез. Човекът, който е трябвало да се срещне с Нилс, Уоли, Себ и Тим в „Червеният лъв и слънцето“. Имаше го в бележките ти.

– Бива те да помниш – възхити се Страйк. – Да, обзалагам се, че това е той.

– В каква посока е Норт Гроув оттук? – попита Робин и се огледа.

Страйк се справи с картата.

– Натам – посочи през езерото към пътя. – Няма никаква причина да идваш в парка, ако си се запътил обратно към Норт Гроув. От гробището дотам е кратко разстояние пеша, ако убиецът е бил някой от артколектива.

Страйк сгъна листа на Катя и го пъхна обратно в бележника си, след което известно време остана загледан в минаващ лебед, преди да каже:

– Тези нападения са били планирани. Времето и мястото може да не са били предварително определени, но в тази страна не можеш да си купиш законно противошокова палка, нито пък мачетета се валят под път и над път. Цялата история ми намирисва на някой, който просто е чакал удобна възможност. Всичко му е било приготвено за действие.

Телефонът на Робин иззвъня. Беше Мидж. Робин отговори с внезапно запрепускало сърце.

– Здравей – каза.

– Да знаеш, че си ми силно задължена, Елакот.

– Еха! – възкликна Робин и Страйк се зачуди защо тя се оживи така.

– Имаш ли писалка?

– Да – отвърна Робин, бръкна в джоба си и извади бележника. Приклекна, свали капачката на химикалката със зъби и се приготви да пише в бележника, поставен върху коляното ѝ.

– Добре, диктувам – изрече мрачно Мидж. – Потребителското ѝ име е Бъфилапи, една дума с главно „Б“. Бъфи беше името на котката ни.

Робин изрече името по букви на Мидж, докато го записваше.

– Точно така – потвърди Мидж. – А паролата – изръмжа тя – е ИскамДаСъмСЕлън. Всяка дума започва с главна буква. Знаеш ли какво, ще ти го пратя в съобщение.

– Мидж, нямам думи да ти благодаря за това.

– Искала да е с шибаната Елън, моля ти се – процеди огорчено Мидж. – Това е бившата ѝ преди мен.

– Страхотна проява на вкус – коментира Робин. – Наложи ли се да ѝ дадеш огледалото?

– Да. Но не бери грижа – каза Мидж. – Ще ѝ го доставят с голяма пукнатина по средата.

Робин се разсмя, благодари отново на Мидж и се изправи.

– Можем да влезем в играта.

– Какво?

Робин обясни.

– Елакот, ти си гений – възкликна Страйк. – Можеш да влезеш в играта, докато аз говоря с Ормънд. Ако Аномия се появи, докато интервюирам Ормънд, ще сме отмахнали един заподозрян.

35

През порта прекрачих във вечерния хлад

и съзрях красив белокаменен град.

Ала не чух нито звук човешка реч,

сякаш нямаше жива душа тук веч.

Кристина Росети, Мъртвият град

Пъб „Манерката“, близо до Хампстед Хийт, беше много стар, с три отделни салона и два различни бара. Буквално бе като създаден по поръчка за двама души, които искаха да координират действията си, без да се виждат един друг.

– Чудесно, имат уайфай – каза Робин, докато със Страйк стояха заедно пред бара петнайсет минути преди уговорената среща с Филип Ормънд. – На телефона си ще следя дали Аномия ще пусне пост в Туитър, а на айпада ще вляза в играта... Тътря го с мен още откакто помолих Мидж за потребителското име и паролата на Бет – обясни тя на Страйк, като извади айпада от найлонова чантичка, която обикновено носеше със себе си, когато следеше някого. – За всеки случай.

– Бойскаутите на много номера биха могли да се научат от теб – подхвърли Страйк. – Какво ще искаш?

– Доматен сок и пакетче чипс, моля, умирам от глад – каза Робин. – После се махам оттук, та Ормънд да не ме види.

Щом си взе напитката и чипса, Робин остави Страйк и влезе в салона, съседстващ с основния бар, където седна на малка ъглова маса до камина. След като на две хапки излапа една трета от чипса, постави айпада пред себе си, извади бележника и химикалката си, провери постовете на Аномия в Туитър, където нямаше нова активност, после извика на екран Играта на Дрек.

В малкия салон влязоха група американци на средна възраст. Една от жените четеше на глас от туристически справочник.

– „...обитаван – произнесе тя с акцент от сърцето на американския Юг и думата съдържаше два пъти повече гласни, отколкото Робин би могла да изговори в нея – от призрака на испанка, обслужваща бара, която се обесила в избата заради несподелена любов към собственика на пъба.“

Последваха шумни коментари и стържене на столове по пода, докато компанията от четирима се настаняваше на масата до тази на Робин.

Тя напрегнато набра потребителското име Бъфилапи в панела за включване в Играта на Дрек, след което, като внимаваше за главните букви, вкара и паролата ИскамДаСъмСЕлън.

Моля те, нека стане. Моля те, нека стане.

– „В „Манерката“ – продължи да чете американката от справочника – е извършена една от първите аутопсии в Англия...“ О, боже мой...

Робин никога преди не бе наблюдавала зареждането на програма с такова вълнение.

– „...на труп, откраднат от гробокопачи в гробището Хайгейт...“

Екранът на айпада на Робин стана черен. Бели букви заплуваха по него.

Добре дошли в Играта на Дрек

Буквите избледняха и изчезнаха. Робин гледаше красиво анимираното гробище Хайгейт, в което облачета мъгла заобикаляха обрасли с бръшлян каменни ангели. Цветовата гама бе монохромна като в оригиналната анимация. По екрана се носеха бели фигури. Някои изглеждаха като призрака Хартиенобяла, други бяха скелети, трети – сърца като героя Харти. Очевидно човек можеше да избере от ограничен набор опции как иска да изглежда в играта. Робин нямаше представа как изглежда тя на останалите играчи, потребителските имена на които бяха изписани със ситен шрифт над тях. Междувременно в колона отстрани се отбелязваха всички, които влизаха в играта и я напускаха.

<МастиленоСърце66 напусна играта>

<Хартиенобяла МОД влезе в играта>

<МастиленоЧернаСтейси влезе в играта>

След няколко проби и грешки Робин откри контролен панел, който ѝ даваше възможност да се движи наоколо. Тя бавно си проправи път по мъглива пътека покрай урни, обвити с израснали треви. Внезапно прилеп прелетя ниско над нейния образ, преобрази се във вампир и прегради пътя ѝ. Вампирът, който изглеждаше хилав и немощен, стоеше задъхан с ръка на гърдите, преди да ѝ „заговори“, като репликите му се появяваха напреко на торса.

Ще възразиш ли да засмуча артерия?

Робин забързано затърси мястото, където се пишеха репликите, и след няколко трескави секунди откри клавиатура на екрана. Като нямаше идея кой е правилният отговор и дали изобщо съществуваше правилен отговор, тя написа:

Предпочитам да не го правиш.

Вампирът сякаш въздъхна.

Но аз съм анемичен.

Леко развеселена, Робин написа:

Съжалявам.

Вамирът отговори:

Един ден и ти ще бъдеш немъртва.

Ето тогава ще съжаляваш.

Превърна се отново в прилеп и отлетя.

Робин продължи по пътеката. Някои от гробовете имаха интерактивни атрибути, отваряха се да разкрият черепи и кости или в един случай – гигантски паяк, който даваше признаци, че я преследва, тъй че Робин бързо отмести образа си. После една от реещите се Хартиенобели прекоси пътеката пред нея, спря и ѝ „заговори“:

МастиленоЧернаСтейси: Здрасти, Бъфилапи, отдавна не сме се виждали.

Бъфилапи: Здрасти, МастиленоЧернаСтейси.

МастиленоЧернаСтейси: Как я караш?

Бъфилапи: Добре, блгдр, а ти?

МастиленоЧернаСтейси: Какъв кошмар беше това с Е** и Д***, а?

Бъфилапи: Да, бе, истински ужас.

Робин се зачуди за какво бяха звездичките. Нима участниците не биваше да изписват имената на Джош и Еди в играта? Толкова ли огромно бе егото на Аномия, та създателите не биваше да бъдат споменавани?

Преди да е успяла да обмисли това, пред нея едновременно се отвориха две колонки за разговор.

<Отворен е нов частен канал>

<16 април 2015 г. 17: 17 ч.>

<Червей28 МОД кани Бъфилапи>

Червей 28: Боже ! Мислех , че си си отишла завинаги !!!

>

>

<Отворен е нов частен канал>

<16 април 2015 г. 17: 17 ч.>

<Вайлпекора МОД кани Бъфилапи>

Вайлпекора: Мислех, че си се чупила за въобще.

Вайлпекора: Още ли си лесбийка?

>

По дяволите.

Робин извади телефона си и трескаво написа съобщение на Мидж.

Кажи ми буквално каквото и да е за Бет.

В играта съм. Някои от тези хора я познават.

До Робин американката с туристическия справочник с кацнали на носа ѝ лилави пластмасови очила продължаваше да чете на глас.

– „Знае се, че Байрън, Кийтс и Шели са пили в „Манерката“, както и прочутият разбойник Дик Търпин“!

Като реши, че ще изглежда твърде подозрително да не отговори на двамата модератори, Робин отново започна да пише.

Бъфилапи: Не, липсваше ми това място!

>

>

Бъфилапи: Не ставай глупава, не, разбира се.

Бъфилапи: А ти как си?

Червей28: Познай какво. Аз съм в Л*****

>

>

>

Бъфилапи: Стига бе!

Червей 28: Да.

Червей28: Дойдох, за да съм с гаджето.

Бъфилапи: Боже, това е чудесно!>

>

>

Бъфилапи: Да, явно не можеш да се разучиш от това.

Вайлпекора: Хаха!

Вайлпекора: Май просто не си случила на яка патка.

>

>

Бъфилапи: Или може би яките патки не са за мен.

>

>

Вайлпекора: Няма как да знаеш, ако си се чукала само с писета.

Бъфилапи: Интересна теория.

>

Телефонът на Робин завибрира. Мидж бе отговорила на съобщението ѝ:

Погълната от себе си невярна крава. Обича котки.

Пише роман (3 абзаца дотук), прави се на художничка (скапани колажи), харесва Рейчъл Мадоу, не може да сготви друго освен паста с изсипана върху нея консерва риба тон. Колекционира коледни украшения и вкиснати гаджета.

Робин се ухили и написа отговор:

И счупени огледала. Благодаря х

Върна се към айпада си.

Бъфилапи: Събрахте се значи.

Червей28: Ама не върви добре.

Бъфилапи: В какъв смисъл.

>

Червей28: Познай колко пъти съм го видяла, откакто съм тук.

Бъфилапи: Кажи де.

Червей28: Веднъж.

Бъфилапи: О, не, това е гадно.

Червей28: Много е зает.

Червей28: А с теб и приятелката ти какво става?

>

Бъфилапи: Аномия няма ли го тази вечер?

Вайлпекора: Не.

Вайлпекора: Да не би да се върна да провериш дали той не е убил Л*****?

Вайлпекора: Хаха, поне си честна.

>

>

>

Вайлпекора: Ами да, направил го е.

Робин се опита да снима разговорите, но играта не ѝ го позволяваше. Грабна химикалката, записа двете потребителски имена „Червей28“ и „Вайлпекора“ най-отгоре на страницата и надраска под тях няколко бележки, преди да се върне към айпада.

Бъфилапи: Разделихме се.

Червей28: Най-после!

Бъфилапи: Да, време беше.

Червей28: Тревожех се за теб.

Тя за всичко те командореше.

Бъфилапи: Да бе. Е, разкажи повече за теб.

Червей28: Може да се каже, че работя един вид.

Червей28: Да му се не види, ще ми се да можех да ти кажа къде.

Бъфилапи: Кажи де!

Червей28: А, не. Страх ме е от Аномия.

Червей28: Ако ти кажа, ще има последствия за нарушено правило 14.

>

Бъфилапи: Добре, намекни.

Червей28: По-добре не.

Червей28: Но познай какво.

Червей28: Запознах се с Б***!!!

>

>

>

>

>

Вайлпекора: Адски съм ядосан в момента.

Бъфилапи: Всички сме така.

>

Вайлпекора: С какво си облечена?

Бъфилапи: В доспехи от глава до пети.

>

>

Вайлпекора: Така ми е досадило това място.

Бъфилапи: Защо още си тук тогава?

Вайлпекора: За инфо.

Вайлпекора: Е, какво, препаска с пенис ли използваш, или как?

>

>

>

>

>

>

Робин отново взе химикалката и написа бързо под „Червей28“ вероятно се е запознала с Блей, един вид работи, а под „Вайлпекора“ тук е за инфо, а на отсрещната все още празна страница последствия за нарушаване на правило 14 – Какво е това? Отново се върна към писането на клавиатурата.

Бъфилапи: Не може да бъде!!!

Червей28: Да, самата истина.

Червей28: Влязох в стаята и той беше там.

Червей28: Едва не припаднах!!

Бъфилапи: Говори ли с него?

Червей28: Не, цялата треперех!!!

Бъфилапи: Хаха

>

>

>

Вайлпекора: Да не седиш в момента на препаската с пениса?

Бъфилапи: Виждам, че си запазил изисканото си чувство за хумор.

Вайлпекора: Късмет имаш, че не съм ти спрял достъпа.

>

>

Бъфилапи: Ама за какво?

Вайлпекора: Задето си шибана извратенячка.

Американката, четяща справочника, сега четеше на глас менюто на приятелите си, та макар всеки да си имаше свое.

– „Стек и пай с бъбреци... варени картофи...“ Варени!

Телефонът на Робин завибрира. Тя погледна към него. Страйк ѝ беше пратил съобщение:

Ормънд пристигна.

36

На щита си той носеше сърце окървавено...

Мери Тайг, Душа

Страйк, който седеше на маса за двама с лице към вратата на пъба, правилно идентифицира Филип Ормънд още с влизането му, та дори човекът пред него да не отговаряше по никакъв начин на менталния образ на Страйк било за учител по география, било за човек, който би се записал в арткурс. Би могъл да предположи дори минало на военен предвид стойката и изрядния му външен вид.

Ормънд бе с няколко сантиметра по-нисък от мъжа, с когото бе дошъл да се срещне, и приличаше на редовен посетител на фитнеса. Имаше раздалечени сини очи, светлокестенява коса – къса, добре оформена и чиста – и заострена брадичка с грижливо подстригана леко набола брада. Без черното куфарче, което носеше, с черния костюм и семпла тъмносиня вратовръзка човек можеше да си помисли, че е тръгнал на погребение. Спря на прага да се огледа и в същото време изпъна рамене.

Когато улови погледа на детектива, Ормънд се насочи към масата му.

– Корморан Страйк?

– Същият – отговори Страйк и се изправи да се ръкува, а ампутираният му под коляното крак гневно запротестира, че трябва отново да носи товар толкова скоро след сядането.

– Филип.

Ормънд се оказа от онази категория мъже, които се опасяват, че ще ги заподозрат в импотентност, ако ръкостискането им не предизвика у човека насреща физическа болка.

– Ще си взема питие – каза той и се отправи към бара. Върна се с малка халба светла бира и седна с лице към Страйк, като излъчваше леко подозрение.

– Както ви казах по телефона... – подхвана Страйк.

– Опитвате се да установите кой е Аномия. Да.

– Ще възразите ли да си водя бележки?

– Моля, правете го – отвърна Ормънд, макар да не изглеждаше особено доволен по този повод.

– Какво ви се е случило? – попита Страйк, като забеляза, че два пръста на лявата ръка на Ормънд бяха превързани.

– Хидрофлуорна киселина – отвърна той и като видя неразбиращото изражение на Страйк, обясни:  – Опитвах гравиране върху стомана в Норт Гроув. Няма да го правя повече. Изгорих се и раната се инфектира. Дотук съм изпил две дози антибиотик.

– Звучи болезнено.

– Изобщо не е най-лошото, случило ми се напоследък – отвърна Ормънд с известен признак за агресивност.

– Прав сте, разбира се – каза Страйк. – Моите съболезнования за загубата ви.

– Благодаря – отвърна Ормънд и леко отпусна стойка. – Моментът е... мъчен.

– Не се съмнявам – отвърна Страйк. – Бихте ли ми отговорили на няколко въпроса за Норт Гроув?

– Питайте.

– Кога започнахте да посещавате курс там?

– През 2011 година – отговори Ормънд.

– Увличате се по художествени занаяти, така ли?

– Повече ми е на сърце писането.

– О, нима? – каза Страйк. – Имате ли нещо публикувано?

– Още не. Заигравам се с някои идеи. Това беше общото между нас с Еди – страст към историите.

Страйк, на когото му бе трудно да си представи Филип Ормънд да пише истории, кимна. Макар учителят да бе съвсем сносен на външен вид, Страйк бе леко озадачен от избора на Еди, но може би Ормънд я бе привлякъл като пълна антитеза на неоправния ѝ бивш приятел, дето пуши трева и пали завеси.

– Не, отидох в Норт Гроув, защото току-що се бях разделил с жена си – без да бъде подканван, обясни Ормънд. – Опитвах се да запълня с нещо вечерите си. Записах се на вечерен курс... макар да можех да пробвам и старомодния начин да се запозная с момиче – добави със сконфузена мрачна усмивка. – Но с жена ми се свързах тъкмо чрез сайт за запознанства, а у момичетата, които срещам във фитнеса, няма кой знае колко на горния етаж. – И той почука слепоочието си.

– И така, когато срещнахте Еди...

– Тя още беше с Блей, да. Заинтересовах се от анимацията ѝ, слушах как хората в Норт Гроув говореха за нея и ги поканих с Блей в училището да говорят пред седмокласниците за анимация и компютърно генерирани образи. На децата много им хареса – каза Ормънд, но не даде вид, че това е донесло на него особено задоволство.

– Преподавате география, нали?

– Компютърни науки – намръщи се Ормънд. – Кой ви каза, че преподавам география?

– Май беше агентът на Еди – отвърна Страйк и си записа в бележника. – Нещо не сме се разбрали. Кога за пръв път научихте за Аномия?

– Видях, че е пуснал в Туитър снимка на апартамента на Еди. Пратих ѝ съобщение да проверя дали е добре. Още пазех телефонния ѝ номер от уговорката за беседа пред учениците ми. Известно време си разменяхме съобщения, накрая излязохме за по питие. Тя и Блей се бяха разделили вече. Открихме, че има много общо помежду ни. Писането – повтори отново. – Историите. Посмяхме се на тема Норт Гроув. Там има големи чешити. Хлапе, което направо е кандидат за „Шоуто на Джереми Кайл“.

– Да не би да говорите за Брам де Йонг? – попита Страйк, като забеляза, че Ормънд току-що бе използвал полицейски жаргон.

– Точно за него, да – кимна Ормънд. – Една вечер си тръгвах от Норт Гроув и бях ударен с камък в тила. Той беше на покрива и мяташе камъни по когото му паднеше. Де да бях го докопал само... Разкървави ме тук – Ормънд посочи главата си отзад. – Още имам белег. Еди ми разправяше за щуротиите, които вършил, докато живеела там. Веднъж открила мъртва птица в леглото си. Родителите са просто... Никакъв контрол не упражняват – заяви Ормънд и Страйк забеляза, че ноздрите му се разшириха гневно. – Буквално никакъв.

– Когато седнахте на по питие, обсъждахте ли Аномия?

– О, да, тя ми разказа всичко. Мислеше, че е някой от познатите ѝ, защото той знаеше толкова много за нея. Един вид преговори пред мен хората, които подозираше. Аз бях склонен да мисля, че е онова момиче... как ѝ беше името? Бившата на Блей?

– Киа Нивън?

– Да, но Еди каза, че я е отхвърлила.

– Как точно?

– Еди ми разказа как веднъж, като била в анимационното студио, погледнала през прозореца и я видяла да се мотае на улицата отпред. Явно се надявала да срещне Блей. В този момент Еди била включила играта на Аномия на лаптопа си. Аномия бил там и разговарял с този и онзи, а Нивън не използвала нито телефон, нито айпад, просто стояла там.

– Това ми е от голяма помощ, благодаря – каза Страйк и нанесе бележка, преди отново да вдигне поглед. – Киа се е навъртала край анимационното студио, така ли?

– Да. Еди ми каза, че я забелязала на няколко пъти да ги наблюдава с Блей, когато били в бар или пъб. И аз имах някога такава приятелка. Пълна откачалка.

– Можете ли да си припомните кога точно Еди е изключила Киа като заподозряна?

– Преди да излезем за пръв път с Еди, значи е било към средата на 2013 година.

Ормънд отпи от бирата си и каза:

– Все пак си мислех, че на тази Нивън трябва да ѝ се затвори устата. Постоянно хвърляше обвинения за плагиатство. Но според Еди това само щяло да влоши нещата. Или по-скоро агентът ѝ така ѝ е казал – подхвърли подигравателно учителят по компютърни науки. – Съветите на Йеоман все бяха в духа „не прави нищо“. Не е в моя стил.

– Никога ли не сте разговаряли лично с Киа?

– Не. И тя има късмет, че е така – отсече Ормънд и ноздрите му отново се разшириха в признак на гняв. – Също като Аномия тя атакуваше единствено Еди, а Джош изкарваше невинен. За феновете той беше абсолютно безукорен, което само показва колко не бяха наясно.

– Какво точно имате предвид?

– Еди вършеше деветдесет процента от работата, а Блей беше друсан през по-голямата част от деня. Накрая ѝ писна да го носи на гърба си. Едно мога да ви кажа: тя страшно много би се ядосала, че той иска да остави писмо в ковчега ѝ след всичко, на което я подложи през последните две седмици.

– Знаете ли за друг, когото Еди е изключила от подозрение?

Ормънд поклати глава.

– Известно ни е, че към края е подозирала Себ Монтгомъри, но имало ли е и някой друг?

– О, значи сте наясно за Монтгомъри? – промърмори Ормънд с отново завърнала се подозрителност. – Е, той беше заподозрян нумеро уно. – Страйк пак си отбеляза употребата на полицейски жаргон. – Преди това тя се чудеше дали не е възможно да е Уоли Кардю, тъй като той я беше захапал няколко пъти онлайн, след като го отстрани като дубльор на Дрек, но беше почти сигурна, че Кардю не би останал анонимен с неговата голяма уста. Плюс, че според нея Кардю нямаше нито компютърни, нито аниматорски умения да докара играта до това ниво.

– Ами Тим Ашкрофт, който е дублирал Червея?

– Той ли? Абсолютен използвач – процеди презрително Ормънд. – Мислеше си, че ако се подмазва достатъчно на Еди, тя ще му осигури роля във филма. Казах ѝ, че трябва да престане да се мотае с него. Не че съм ѝ наредил – поправи се Ормънд. Просто не ми беше приятно да бъде използвана. Само защото тя пиеше кафе с него, си беше въобразил, че има шанс за роля.

– Но никога не е мислила, че Ашкрофт е Аномия, така ли?

– Не. Той е един безличен дългуч. От изфръцканите левичари. Познат ви е този тип.

– Значи, доколкото знаете, единственият ѝ сериозен заподозрян е бил Монтгомъри?

– Да. Тя реши, че е той, след като Аномия заяви в Туитър, че Еди е създала една от героините по образа на съквартирантка, което е пълна небивалица.

– Не е изградила Хартиенобяла на базата на това момиче?

Ормънд отново пийна бира и заговори:

– Може да е заела нещо от поведението ѝ за Хартиенобяла, но това не ги прави еднакви. Схващането, че всеки измислен образ се корени в действителен човек, е глупаво. Вдъхновението може да те сполети ей тъй, отникъде – каза Ормънд и лицето му леко поруменя. – Не може да се твърди, че еди-кой си образ се покрива с някой човек, това е импресия. Изображение, видяно през обектива на създателя. – Пак отпи бира и остави чашата на масата. – Казвам го от опита със собственото си писане.

Страйк нямаше как да знае дали заключенията за вдъхновението и изграждането на образ бяха оригинални мисли на учителя, но някак му се натрапваше подозрението, че повтаря като папагал нечии чужди думи.

– Еди разговаряше ли често с вас за работата си?

– Непрекъснато – кимна Ормънд внезапно по-оживен, отколкото през целия разговор до този момент. – Споделяше целия си творчески процес с мен. Водехме задълбочени дискусии за героите, понякога подхвърлях идеи.

– Били сте ѝ нещо като съавтор, така ли? – Страйк се погрижи да прозвучи, сякаш е впечатлен.

– Може да се каже. – Ормънд впери в детектива немигащ поглед. – Еди всъщност искаше името ми да фигурира в надписите в бъдещия филм. Твърдеше, че съм ѝ дал няколко отлични идеи.

– Интересно, че е търсела да привлече нови сътрудници към двама им с Блей – подхвърли Страйк.

– Не сътрудници в множествено число, бях само аз – категорично заяви Ормънд.

– От „Мавърик“ сигурно са доволни да знаят, че сте наясно за идеята на Еди относно филма?

Последва кратка пауза, после Ормънд каза:

– Логично е да се помисли така, но никой не благоволи да отговори на имейла ми.

– Крайно недалновидно от тяхна страна. Но вие имате всичко черно на бяло вероятно.

– Не сме го изразили в писмена форма. Само говорехме за това. Всичко е тук. – Ормънд отново почука по слепоочието си. – И така като единствен аз съм наясно, човек би помислил, че те...

Раздразнено повдигна рамене.

– Объркващо поведение – подсказа Страйк.

– Да. А сега и онзи неин проклет чичо, дето ѝ е дал няколкостотин лири само и само да се отърве от нея, когато буквално е спяла на улицата, се пъчи с права. Странно кой спечели облаги накрая. Но тя не е направила завещание, така че това е положението – с непогрешима нотка на огорчение изрече Ормънд.

– Следващият въпрос е деликатен – предупреди Страйк. – Еди е направила опит за самоубийство през 2014 година. Аномия е знаел за това след твърде кратък отрязък от време за случилото се и дори в коя болница е откарана.

– Да, спомням си – мрачно промърмори Ормънд.

– Интересно ми е да разбера кой би могъл да е осведомен.

– Нямам идея. Аз бях един от последните, които научиха – каза Ормънд.

– Наистина ли?

– Да. Тя очевидно се е опитала да ми се обади – побърза да каже учителят и Страйк се зачуди доколко това е истина, – но в пъба беше шумно и не съм чул звъненето на телефона. Бях излязъл с колеги. Така че тя после се обадила на Блей. Той разбрал какво е направила и позвънил в полицията. Наложило се да разбият вратата.

Изникна споменът за глухия и слаб глас на Шарлот по телефона от парка на Симъндс Хаус и веднага бе прогонен.

– Взела свръхдоза, след като цяла вечер пила сама в апартамента си и гледала как хора в Туитър ѝ казват да се убие – каза Ормънд. – Това беше, преди да заживеем заедно. Естествено, че се обвинявах, когато научих какво е направила. Тя не бе приспособена да живее сама, не и на онзи етап. След свръхдозата се нанесе при мен и това бе важна повратна точка. После беше много по-щастлива. Много.

– Наблизо ли живеете?

– Не, във Финчли. На Балардс Лейн.

– Знаете ли дали Блей е бил сам, когато е научил, че е взела свръхдоза? – попита Страйк.

– Нямам представа – отвърна Ормънд, – но му отне доста време да съобщи на мен. Отначало си помислих, че дрънка небивалици поради безпомощно състояние...

– Няма как да не ви попитам – прекъсна го Страйк. – Да не сте бивш полицай?

Ормънд се постъписа, но после за пръв път се усмихна.

– Още си личи, а? Да, работех в централното полицейско управление. Напуснах по настояване на бившата ми жена. Преквалифицирах се в учител, но бракът ми така или иначе се провали.

– Простете, продължавайте. Помислили сте, че Блей дрънка небивалици...

– Да. Звучеше надрусан. Но имайте предвид, че той обикновено си звучеше така и вероятно се е понапушил, преди да ми се обади. Така че ми отне около минута да осмисля какво ми казва.

– Бяхте ли с някого по време на този разговор?

– Да, с един мой съсед. Той е деветдесетгодишен. От време на време му пазарувам – каза Ормънд, като преднамерено разигра скромност. – Карам го с колата до лекаря му, когато има нужда. Симпатичен старец е.

– Но не е добър кандидат за Аномия – подхвърли Страйк и си го записа в бележника.

– Не, разбира се – отвърна Ормънд. – Единствената причина Аномия да научи така бързо е, че Блей си е отворил голямата уста. Имал е часове на разположение да го раздрънка на кого ли не, преди да му хрумне да съобщи на мен, нейния приятел, да му се не види.

Страйк нанесе нова бележка, после отново отправи поглед към Ормънд.

– Еди мислила ли е някога, че Аномия представлява физическа заплаха за нея? Тревожила ли се е, че може да прибегне към насилие?

– Не, не вярвам – поклати глава Ормънд.

– Не и дори след като е оповестил адреса ѝ онлайн?

– Това не беше Аномия.

– Аз мислех...

– Той публикува онлайн снимка на апартамента, да, но друг прикани хората да му пишат директно, ако искат пълния адрес.

– И знаете ли кой е този друг човек?

– Нямам представа. Не бяха един и двама онези, които се заяждаха с нея.

– Смятате ли, че Аномия може да я е убил? – попита Страйк и внимателно проследи реакцията на Ормънд на въпроса.

– Не знам – вдигна рамене учителят. Личеше, че директното запитване го стъписа. – И откъде да го знам? Нямам основания да твърдя, че е бил той. За никого нямам основания да го твърдя.

Страйк записа отговора на Ормънд дума по дума, преди да заговори.

– Онова досие, с което Блей е заявил, че разполага, уж доказващо, че самата Еди е Аномия...

– Пълни глупости – изръмжа Ормънд. – Еди сама да тормози себе си в продължение на три или четири години дотолкова, че да се докара до самоубийство? Хайде бе.

– Предполагам, че Ясмин Уедърхед си е била отишла, преди вие да се появите, така ли е? – попита Страйк.

– Да – отвърна Ормънд. – Защо?

– Тя е занесла на Блей досието с предполагаемото доказателство.

– О, да, вярно. Не, бяха я уволнили, преди да се съберем с Еди.

Ормънд отново отпи от бирата си.

– Всъщност ми се стори твърде сурово да отпратят момичето само защото участвало в играта. Но пък Еди вероятно е изпаднала в параноя, че всички около нея подават информация на Аномия.

Страйк, който не бе очаквал такова снизходително отношение към Ясмин предвид безкомпромисните оценки на Ормънд за всички останали от обкръжението на Еди, попита:

– Не намирате ли, че е странно за сътрудничка да се присъедини към играта на Аномия? И да продължи да участва в нея, след като Аномия до такава степен е тормозел Еди?

– Е, от тази гледна точка, предполагам... да, така е – отвърна Ормънд, сякаш темата малко го вълнуваше.

– Разбрах, че с Еди сте се сгодили преди смъртта ѝ.

– О, нима го знаете? – Ормънд изглеждаше доволен да го чуе. – Да, направих ѝ предложение два дни преди... преди да се случи. През уикенда се канехме да изберем пръстен за нея.

– Много тъжно – каза Страйк и направи пауза за момент, преди да заговори:  – Нека се върнем към досието. Блей се е обадил на Еди и я е обвинил, че е Аномия, така ли?

– Точно така – потвърди Ормънд и лицето му се изопна.

– Еди обсъди ли го с вас?

– Разбира се.

– Какъв беше съветът ви? Да се срещне с Блей и да се разберат или...?

– Казах ѝ – натъртено заговори Ормънд – да му каже да иде да се шиба. Той постоянно звънеше и тя все му затваряше. И беше права. След като от пушене на толкова трева беше способен да го повярва, да върви по дяволите.

– Но после – припомни Страйк – Еди е размислила и е решила да се видят лице в лице.

– Да. Да му каже лично какво мисли за него.

– Кой на кого се обади?

– Той на нея, както казах. Постоянно ѝ звънеше.

– Ясно – каза Страйк.

– Накрая тя реши: „Добре, да сложим картите на масата“.

– Еди ли ви го каза?

– Ами да, очевидно – отвърна нетърпеливо Ормънд.

– Значи сте знаели, че ще се срещнат в онзи следобед?

– Да.

– А знаехте ли къде ще е срещата?

– Не – поклати глава Ормънд. – Допуснах, че ще е в някое кафе.

– И когато Еди не се прибра...?

– Ами повече от ясно е, че се разтревожих. Останах по-докъсно в училището този ден с наказана ученичка. Впоследствие осъзнах, че съм гледал как проклетата Софи Уебстър преписва текст по време на действителното... сещате се... когато се е случило. Прибрах се у дома, като очаквах да заваря там Еди. Нямаше я. Чаках. В единайсет часа сериозно се разтревожих. Обадих се в полицията около петнайсет минути преди полунощ.

– През това време опитвахте ли се да звъните на Еди?

– Да, два или три пъти, но тя не вдигаше. От полицията ме поставиха на изчакване по телефона и естествено, се досетих, че има нещо нередно. Бях полицай някога, знам как реагират. Поискаха да опиша Еди и аз го направих. После казаха, че ще пратят хора да говорят с мен. Дойдоха в апартамента и ми казаха, че в гробището Хайгейт е открито тяло, отговарящо на описанието на годеницата ми. Трябваше да отида с тях, за да я идентифицирам.

– Съжалявам – каза Страйк. – Трябва да е било ужасно.

– Да – изрече Ормънд с нотка на агресивност в гласа си. – Ужасно беше.

Страйк прегледа бележките си. Що се отнася до Аномия, беше узнал много малко. Но пък се чувстваше далеч по-информиран за Филип Ормънд.

– Е, ако няма какво друго да споделите или да дадете информация, сочеща към самоличността на Аномия...

– Ако питате мен – каза Ормънд, видимо релаксиран, като усети, че се задава краят на интервюто, – този човек е тежко сбъркан. Който и да е, дори да е някакво хлапе, криещо се зад... – направи бегъл жест към лицето си, изобразяващ маска – ...зад клавиатура, има нещо сериозно ненаред с него. Четири години да нападаш някого онлайн? Та какво беше престъплението на Еди? Че е създала нещо, по което този човек явно се е увлякъл? Не, според мен Аномия е от онези, дето биха направили всичко да отърват кожата и са готови да обвинят всеки друг, да посеят съмнения срещу него, ако това означава на тях да им се размине.

– Кое ви кара да го кажете? – попита Страйк.

– Просто имам такова усещане – отвърна Ормънд, преди да пресуши чашата си с бира.

– Е, мисля, че това беше всичко – неискрено заяви Страйк. – А, да, просто се чудех... Вие ли предложихте агенцията ни на Еди, или е било нейна идея?

– Какво да съм направил? – намръщи се Ормънд.

– Еди е дошла при съдружничката ми в нашата агенция – поясни Страйк.

Лесно бе да се види как зениците на Ормънд се разшириха дори при немного добрата светлина в пъба поради това, че ирисите му бяха толкова бледосини. Явно никой от полицията, нито Алан Йеоман не бяха споменали пред предполагаемия годеник на Еди за посещението ѝ в детективската агенция, а този пропуск и на полицията, и на агента се стори на Страйк твърде красноречив за отношението им към Ормънд.

Учителят явно осъзна, че е направил твърде продължителна пауза, та вече да може да излъже.

– Ъъ... не, аз... нямах представа. Кога е било това?

– Десет дни преди нападенията.

– И защо ѝ е било да го прави? – промърмори Ормънд.

– За да ни помоли за помощ при откриването на Аномия.

– О – измънка Ормънд. – Ясно. Всъщност нямах представа, че тъкмо към вас се е обърнала. Спомена, че мисли за такова нещо и... намерих идеята за разумна.

– Но не ви е казала, че го е направила?

– Ами... – поколеба се отново Ормънд – може и да ми е казала и да не съм го регистрирал. Тя беше под голям стрес, а аз бях ужасно зает в работата, като нищо или не съм я чул, или не съм разбрал правилно. Бях зает в работата – повтори. – Предстоеше ми интервю за шеф на катедра.

– Получихте ли поста?

– Не – почти се тросна Ормънд.

– Е, когато тя е дошла в агенцията, съдружничката ми е забелязала синини по...

– Аха, значи съдружничката ви е тази, която е казала на полицаите, че съм я душил, така ли?

Ормънд очевидно съжали за избухването си още в същия миг. Втренчи се в Страйк с бледите си раздалечени очи в недоумение, както се стори на Страйк, как да поправи това последно негативно впечатление.

– Никой не е отварял дума за душене – каза Страйк. – Съдружничката ми просто спомена синините. Е, благодаря ви, че се срещнахте с мен, Филип. Извънредно много ми помогнахте.

След кратко мълчание на дискомфорт Ормънд се изправи.

– Няма защо – изрече сухо. – Успех в разследването.

Страйк протегна ръка, готов този път да го надиграе в якото ръкостискане.

Ормънд си тръгна с несъмнено изтръпнали пръсти на дясната ръка, което донесе на Страйк известно дребнаво удовлетворение. Щом учителят се изгуби от поглед, Страйк извади телефона си и написа кратко съобщение до приятел в централното управление на полицията.

37

...изпълнено бе делото и новият, възкачил се на трона,

възправи се да властва, окичен с корона.

Джийн Ингълоу, История за обреченост

Робин още бе втренчена в айпада си, когато Страйк я завари на ъгловата маса, където нямаше видимост от основния бар. Носеше халба „Лъндън прайд“ за себе си и втори доматен сок за Робин, макар, както забеляза, тя почти да не бе докоснала и първия. До айпада лежеше телефонът ѝ с лице нагоре, показващ постовете на Аномия в Туитър, а от другата страна бе разтвореният ѝ бележник. Страйк, доста умел да чете обърнат наопаки текст, видя, че Робин бе направила три колонки, озаглавени „Червей28“, „Вайлпекора“ и „Хартиенобяла“, и че бе водила бележки и в трите. Най-пълна изглеждаше колонката „Червей28“.

– Аномия в играта ли е? – попита я Страйк, като седна.

– Не – отвърна Робин като го погледна бързо и отново върна очи върху екрана. – Нямаше го през всичкото време, докато ти разговаряше с Ормънд. Прощавай, но трябва да продължа да пиша. Модератор с име Червей28 си другарува онлайн с Бет. Или е гей мъж, или момиче, защото е в интимни отношения с неназован мъж, за когото се предполага, че знам кой е. Много е споделял с Бет. Опасява се, че я е прогонил от играта, като ѝ е говорил непрестанно за проблемите си.

– 28 също е хейтърски символ – отбеляза Страйк.

– Сериозно?

– Втората и осмата буква от азбуката – ВН. Кръв и чест (Blood and Honour). „Кръв и чест“ са неонацистка скинхед групировка.

– Не виждам Червей28 като скинхед неонацист – подхвърли Робин, докато пишеше. – Ако трябва да избирам, бих казала, че е момиче на доста млада възраст. Вероятно страда от дислексия. Правописа и пунктуацията ѝ никакви ги няма. Но ако търсиш член на Разполовяване, Вайлпекора е отличен кандидат. Чакай... О, слава богу, Червей28 трябва да иде до тоалетната.

Робин завъртя айпада към Страйк, та да го вижда. Той придърпа стола си и Робин усети коляното му да се блъсва в нейното.

– Участниците говорят открито в играта – обясни тя, докато Страйк отпиваше от бирата си и гледаше анимираните фигури да се движат между гробовете. Също като Робин и той бе впечатлен от странната красота на анимацията с движещата се мъгла и прозиращите зад нея гробове. – Но модераторите могат да отварят частни канали, за да говорят с всеки, с когото желаят, и никой друг не вижда какво си казват. Червей28 и Вайлпекора отвориха частни канали и ме поканиха в тях мигом след влизането ми в играта.

– Кое те кара да мислиш, че Вайлпекора може да е от Разполовяване?

– Краен хомофоб е – отвърна Робин. – Нарече ме извратена.

– Мило – коментира Страйк.

– Почти сигурна съм, че е мъж. Също така беше пиян, съобщи ми го три пъти. Твърди, че бил отегчен от играта, а като го попитах защо още е в нея, отвърна „за инфо“.

– „За инфо“? – повтори Страйк. – Наистина много интересно.

– И ми каза, че Аномия е убил Еди Ледуел.

Тя погледна Страйк да види реакцията му.

– Я виж ти.

– Направи го под прикритието на празни дрънканици – уточни Робин и отново погледна към играта. – Единственият друг модератор, с когото говорих, беше Хартиенобяла. Попита ме нужна ли ми е помощ да се ориентирам в играта и ми даде някои насоки, като обясни промените, направени след последното влизане на Бет. Не отвори частен канал, просто предложи да помогне в откритата игра. Очевидно няма как да знам дали наистина е жена, просто го допускам заради потребителското ѝ име. Нямахме личен разговор.

Страйк наблюдаваше страничната лента, в която се отбелязваше влизането и излизането на участници.

<ПотрошенДрек напусна играта>

<Мастилен1010 влезе в играта>

<Сврака7 влезе в играта>

– Ако сега напусна – каза Робин и обърна към себе си айпада, – ще можеш да ми разкажеш за Ормънд.

– Остани в играта – поръча Страйк, – та да наглеждаме за Аномия. Искам да видя как се държат там. – Можеш ли да кажеш на онова създание Червея, че трябва да останеш офлайн за малко?

– „Трябва... да извадя... едни... дрехи... от пералнята...“ – изрече Робин, като в същото време пишеше. – „Връщам се... след малко.“

Отпусна се назад с облекчение, пийна от доматения сок и нагласи айпада така, че и двамата да могат да виждат екрана.

– Е, как беше Ормънд?

– Ормънд – подхвана Страйк – се оказа доста интересен. Не беше какъвто очаквах. Преподавател по компютърни науки и бивш полицай е.

– Наистина ли? – учуди се Робин.

– Да, и ако трябва да гадая, залагам, че не са имали отношения преди опита ѝ за самоубийство. Според мен той се е възползвал от нейната уязвимост да я покани да заживее в жилището му и после ѝ е било трудно да напусне. Питах го за синините по врата. Никак не му хареса този въпрос.

– Смайваш ме – каза Робин.

– Също така съм скептичен за предполагаемото сгодяване. Мисля, че Хедър Ледуел беше права: той е ядосан, че няма да получи и пени от наследството ѝ, нито някаква финансова облага от анимацията, ако бъде превърната във филм. Спомена, че тя не е написала завещание. Не се е отказал обаче от надеждата да намаже нещо: през половината от разговора ми се правеше на писател. Твърди, че ѝ сътрудничил за бъдещи сюжетни линии и че тя искала да включи името му в надписите на готовия филм. Попитах го дали това е изложено в писмена форма, но не, идеите били само в главата му. Пратил имейл до „Мавърик“ да си предложи услугите, но те не са му отговорили.

– Да му се не види – промълви Робин.

– Имаше и няколко други интересни пункта. Например твърди как Еди му казала за срещата с Джош в следобеда на убийството си, но той не знаел къде ще се състои. Съмнителният момент е как той каза, че Блей ѝ се е обадил да предложи срещата. Или Ормънд, или Катя бъркат, а аз бих заложил на Ормънд. Подозирам, че не му е било известно за срещата с Блей, което изважда наяве въпроса: защо лъже? Ако се притеснява да не го обвинят в покушенията, по-естествено би било да каже истината – че не е имал представа как са се уговорили за среща. Много странна половинчата лъжа е да твърди, че е знаел как ще се видят, но не и къде. То се знае, причината може да е егото му: не иска да е глупакът, чието гадже се вижда зад гърба му с бившия си приятел. Нарави ми впечатление точно на такъв тип човек. Също така, а това определено е странно – добави Страйк, като отвори бележника си, – каза как според него Аномия бил готов на всичко да отърве кожата и по-конкретно как би се опитал да хвърли вината или подозрението върху друг. Попитах го защо го казва, а той ми отвърна, че имал такова усещане. Прозвуча ми, сякаш се опасява, че Аномия може да разполага с нещо срещу него.

– Но това ще означава, че той знае кой е Аномия.

– Човек точно така би помислил, но той никак не се разбърза да ми съобщи кой е според него. Тъкмо обратното: отхвърли всички, споменати от мен. Между другото, каза, че Еди изключила Киа. Видяла я на улицата без дигитално устройство, докато Аномия бил в играта.

– О, това е полезно да се знае – отбеляза Робин.

– Да... И още нещо странно, което каза Ормънд. Когато го попитах дали според него Аномия е убил Еди, отговори: „Нямам основания да твърдя, че е бил той“.

– „Нямам основания да твърдя, че е бил той“ – повтори Робин. – Странна формулировка.

– Същото си помислих и аз – кимна Страйк. – Защо просто не отговори с „не“?

Телефонът в джоба му зазвъня. Той го извади. Търсеха го от скрит номер. Подозрението, че може да е Шарлот, го накара да се поколебае, но след няколко секунди отговори.

– Страйк.

Чуваше се дишане. По линията имаше пукане. После много плътен и звучен глас изрече:

– Ако искате истината, изкопайте Еди Ледуел.

Линията прекъсна.

По изражението на Страйк Робин отгатна, че се е случило нещо необичайно. Първата ѝ мисъл беше Шарлот. После се зачуди дали не Мадлин го бе вцепенила така.

– Току-що ми бе казано – погледна той към Робин – „да изкопая Еди Ледуел“, ако искам да знам истината.

– Какво?!

– „Ако искате истината, изкопайте Еди Ледуел“ – повтори Страйк.

Втренчиха се един в друг.

– Какъв беше гласът?

– Като на Дарт Вейдър. Може да е използвано устройство за промяна на тембъра или да е истински нисък тенор. Линията не беше добра.

– Преди няколко седмици в Туитър имаше хаштаг „Ексхумирайте Ледуел“ – каза Робин.

– Сочеше ли се конкретна причина, или беше просто безвкусна проява на хумор? – попита Страйк и прибра телефона в джоба си.

– Някакъв трол писа, че тя сигурно е фалшифицирала убийството си, за да получи съчувствие, затова трябвало да се изрови трупът, та да има сигурност.

– Ако ми се обажда трол, знае, че работим по случая. Силно се надявам никой от нас да не е бил разпознат, докато сме следили заподозрени.

– Погледни – ахна внезапно Робин и посочи към айпада. – Той е там!

На екрана се бе появила уникална фигура. Изобщо не приличаше на останалите – на реещите се имитации на хубавката Хартиенобяла, на подскачащите сърца тип Харти, на бродещите скелети. Това бе празно наметало, гънещо се на вълни, сякаш духано от вятъра. Нямаше лице: създанието в наметалото бе невидимо. Макар и семпло анимирана, фигурата бе странно ефимерна. Легендата Аномия МОД започна да „говори“, като върху несъществуващото лице изникваха напечатани фрази.

Аномия: Добро утро, деца.

Аватарите на другите играчи се струпаха около него, върху лицата им бяха изписани поздрави.

Мастилен101: Аномия е тук!!!

Г-н_ Дрек_ Д: Как си бе?

Сърдечнаболка9: Аномия, моля те, свали

забраната за Харти192, той без да иска

Хартиенобяла МОД: Добър вечер.

Мастиленосърце4: Аномия, здрасти бе!

Вайлпекора МОД: Всички славете императора

Сврака7: Аномия, адски ми хареса как разпердушини

Грант в Туитър!

Особняк: Ще ходим ли на Комик Кон, Аномия?

Аномия не отговори на никого от тях, а се понесе към Страйк и Робин и тя, макар да знаеше колко е нелогично – седяха в пъб, а тази фигура бе само пиксели на екрана, – усети тръпки на истински страх. Аномия дойде толкова близо до Бъфилапи, че празната качулка на наметалото му изпълни почти целия екран.

Аномия МОД: Върнала си се.

Робин забързано се зае да пише, като остави екрана в такава позиция, че Страйк да вижда какво се случва.

Бъфилапи: Да, липсваше ми това място.

Аномия МОД: Любимо животно?

– Куче – подсказа Страйк.

– Не – отвърна Робин, докато пишеше. – Проверих.

Бъфилапи: Котка, естествено.

– Боже, надявам се това да свърши работа – изпъшка Робин. – Не научих кой знае какво повече.

Аномия МОД: Любима секс поза?

Робин се взираше във въпроса, напълно наясно, че Страйк не разполага със съвет за това. След няколко секунди започна да пише с усещането, че рискува да съсипе всичко отведнъж.

Бъфилапи: По една случайност помня как ти

казах да се чупиш, когато ме попита последния път.

Двамата със Страйк наблюдаваха екрана, затаили дъх.

Аномия МОД: Хаха

Аномия МОД: Вярно, така ми каза.

– Адски добре се справи – промърмори Страйк.

Аномия МОД: Сега ме питай онова, заради

което се върна да разбереш.

Робин се поколеба.

Бъфилапи: За какво говориш?

Аномия МОД: Дали аз убих Е** Л*****.

Ръцете на Робин увиснаха колебливо над клавиатурата, но преди да е успяла да отговори, Аномия проговори отново.

Аномия МОД: Направих го. Е, добре дошла.

Аномия се извърна и се понесе надалеч и докато празното наметало се развяваше над образите от Мастиленочерно сърце, те дадоха израз на чувствата си.

Вайлпекора МОД: Ами аз вече ѝ казах, че си бил ти. Хахахааа!

ТатиДрек: хахахахахаха

Мастиленосърце4: легенда, мамка му!

Г-н_ Дрек_ Д: Ще пукна от смях.

Сърдечнаболка9: Боже, не се шегувай

ДухчеЗдрасти: Еха!

Особняк: Покланяме се на краля

СърцетоМиЕЧерно: Хахахааа

Мастилен101: Даааа, кралю!

Хартиенакучка97: Разчистил си боклука

Сврака7: Върхът!

Щуросърце: Пак Аномия да свърши работата

Черносърце_4: ТИ СИ НАШИЯТ БОГ

Страйк и Робин мълчаливо гледаха как реещата се фигура на Аномия се смали и накрая изчезна срез мъглата на играта към някоя друга част на анимираното гробище.

– Е, това е то – вдигна бирата си Страйк. – Имаме и признание. Остава да открием кой го направи.

Трета част

Ако от сърце, подложено на продължително варене, се отстранят епикардът и прилежащите мазнини, се показват

повърхностните фибри на вентрикулите.

Хенри Грей, хирург, Анатомията на Грей

38

Разгледах те внимателно с очи в лицето впити,

решена да науча непременно тайните ти скрити.

Но колкото и да се мъча да ги разгадая,

не вярвам някога докрай да те позная.

Кристина Росети, Дама купа

Два пъти жененият почитаем Джеймс „Джаго“ Мърдо Аластеър Флеминг Рос, наследник на Виконтството на Крой, банкер, баща на пет деца и разделен със съпругата си Шарлот Камбъл, бе обект на наблюдение вече близо две седмици. Страйк знаеше, че е прекалено оптимистично да очаква компрометиращ материал за човека в толкова кратък период, но тъй или иначе бе обезкуражен от резултатите дотук. Рос бе предпазван от богатството си като с броня. Всеки ден шофьор го откарваше на работа и го връщаше, когато се хранеше навън, правеше го в ексклузивни частни клубове. Рос проявяваше такава крайна предпазливост никога да не си тръгва оттам, придружен от някого, че Страйк, докато преглеждаше малкото на брой снимки, направени от Мидж и Дев за двете седмици – отличаващото се лисичо лице на Рос и бялорусата му коса го караха да изпъква навсякъде в заснетия материал, – нямаше как да не подозира, че Рос правилно е предположил за поръчано от жена му следене.

Рутинното проучване показа, че първата съпруга на Рос се е омъжила повторно и живее в Оксфордшър. По-младият му брат работеше като личен секретар на старша кралска особа. Най-голямата дъщеря от първия брак на Рос бе в пансиона на училището Бенендън; по-малките момичета още учеха в начално училище в Оксфордшър. Шарлот живееше с децата си близнаци и две сменящи се бавачки в семейния дом в Белгрейвия, а Рос нощуваше през седмицата в огромен апартамент в Кенсингтън – при проверка се оказа, че е собственост на родителите му от трийсет години, – докато уикендите прекарваше в голяма провинциална къща в Кент и там някоя от бавачките му водеше децата им с Шарлот.

През работните си дни Рос се намираше в небостъргач на Фенчърч Стрийт, където банката му се бе пренесла неотдавна. Макар общо взето Страйк да нямаше силни предпочитания по отношение на архитектура, намираше за напълно уместно Джаго да обитава подобна откровено грозна сграда, чиято заоблена навътре фасада така силно отразяваше слънцето, че вече бе разтопила отчасти паркирана наблизо кола. На теория гражданите имаха свободен достъп до последните три етажа на Уоки Токи, където на покрива бе разположена градина – факт, убедил градоустройствените власти да дадат разрешително за строеж на огромната сграда, намираща се на границата на защитена зона от историческо значение. На практика външни посетители бяха допускани до покрива на сградата на интервали от деветдесет минути, както бе установил Дев Шах, когато бе подканен да напусне, преди Джаго да се появи в обичайно посещавания от него за обяд ресторант. Единствените значими изключения от рутината на Джаго бяха две посещения от много скъпа и прословута със суровите си методи бракоразводна адвокатка. Страйк се чудеше дали старият телефон на Шарлот, на който Джаго бе открил компрометиращата снимка, вече е показан на умната и агресивна жена, имаща зад гърба си дълъг списък от разводи на известни сред обществото хора.

Страйк не бе обсъждал растящата си и упорита тревога, че може да бъде замесен в развода на семейство Рос, с никого, най-малко с Мадлин, защото съвсем скоро предстоеше дебютът на новата ѝ колекция и тя бе още по-стресирана от обикновено. Срещите им временно се бяха превърнали просто в събиране за секс у дома ѝ, на което Страйк тихомълком се радваше, но и там го дебнеше стрес.

– Всъщност вие с Робин кога скъсахте? – попита Мадлин една вечер, докато лежаха голи в тъмното. Страйк жадуваше за цигара след секса, но устояваше на копнежа си и се бе замислил за брифинга по случая с Аномия, който им предстоеше с Робин на следващия ден, така че му бяха нужни няколко секунди да осмисли чутото.

– Кога сме... какво?

– Ти и Робин – повтори Мадлин. Изпила беше почти цяла бутилка вино, преди да се оттеглят в спалнята. – Кога точно скъсахте?

– За какво говориш?

– За теб и Робин – повтори Мадлин по-високо. Лежеше с глава на рамото му; той още бе с протезата си, която скоро трябваше да свали, тъй като усещаше засилваща се болка в крака си на мястото на допира.

– Имаш предвид кога я уволних ли? – попита Страйк, сигурен, че никога не беше споменавал пред Мадлин този епизод.

– Уволнил си я? – попита Мадлин, като се надигна на лакът в леглото и го загледа в мрака.

– Да, преди няколко години – отговори Страйк.

– Защо?

– Направи нещо, което ѝ бях казал да не прави.

– Заедно ли бяхте по онова време?

– Не – отсече Страйк. – Никога не сме били заедно. Кой...? Я почакай за минута.

Той намери опипом ключа на нощната лампа и я светна, тъй като искаше да види лицето на Мадлин. Бе едновременно много съблазнителна и много напрегната.

– Да не би Шарлот да ти е надрънкала това? – присви той очи към нея.

– Ами... да.

– По дяволите.

Страйк прекара нервно длан по лицето си, сякаш го миеше. Ако вместо Мадлин до него лежеше Шарлот, щеше да хвърли нещо – не по нея, но нещо чупливо срещу стената.

– Никога нищо не е имало между мен и Робин.

– О.

– Шарлот просто всява смут – каза той и отново погледна Мадлин. – Това ѝ е навик. Най-разумно ще е да приемеш, че всичко, излязло от устата ѝ за мен, са пълни щуротии.

– Значи двамата с Робин абсолютно никога не сте били...

– Не, не сме били – изрече натъртено Страйк.

– Добре – кимна Мадлин, после добави:  – Шарлот каза, че много приличам на Робин.

– Не приличаш – излъга Страйк.

Мадлин продължаваше да се взира в него.

– Сърдит си.

– Не съм. Е, не на теб.

– За мен не би имало значение, след като всичко е приключило.

– Никога не е започвало – стрелна я ядосано Страйк.

– Добре – каза отново Мадлин. – Съжалявам.

– Няма нищо – повторно излъга той, протегна ръка да я подкани отново да постави глава върху рамото му и загаси нощната лампа.

Лежеше и се нервираше в тъмното, докато Мадлин не заспа с глава върху свивката на рамото му и за да не я обезпокои и да се подложи на риск от ново бъбрене за Робин или Шарлот, той спа тази нощ с протезата, което доведе до обрив на крака му от изпотяване заради допира.

Назначеният брифинг на Страйк и Робин бе отложен, защото на Страйк следенето на Покваряващия му отне по-дълго време от очакваното, след като обектът се наслади на дълъг обяд в хотел „Шарлот Стрийт“. Минаваше пет часът, когато Покваряващия най-сетне се надигна от масата и Страйк, който до това време прикрито правеше снимки от улицата, го изгледа как се отдалечава и после се обади на Робин.

– Здравей – каза тя. – Нима обядът продължи чак досега?

– Да, прощавай. Може би бързаш да се прибереш у дома?

– Не – отвърна тя. – Навит ли си още на обсъждането за Аномия?

– Да, определено – увери я Страйк, който бе хапнал много малко, докато се движеше между бара, фоайето и улицата при наблюдението на Покваряващия и компанията му. – Слушай, ще възразиш ли да го направим, докато се храним? Може би в Чайнатаун?

– Ще е чудесно – зарадва се Робин. – Умирам от глад. Ще намеря някое местенце и ще ти пратя съобщение.

Двайсет минути по-късно Страйк се качи на втория етаж на ресторант „Джерардс Корнър“ и завари Робин седнала на маса до прозореца с айпад отворен пред нея и лежащи до него телефон и бележник. Посетителите бяха малко на брой, а той и Робин бяха единствените от бялата раса.

– Здравей – каза тя и вдигна очи към Страйк, докато той сядаше, после отново ги върна към играта. – Аномия е тук, тъй че трябва да продължа да играя. Започва да ръчка участниците, ако останат пасивни дълго време. Моля се Монтгомъри да излезе от офиса без телефона си, докато Аномия още е активен, та все някого да отпишем.

– Би било голяма помощ – съгласи се Страйк и протегна измъчващия го крак.

Телефонът завибрира в джоба му. Силно се надяваше да не е Мадлин, но за свое облекчение видя съобщение от полусестра си Прудънс, с която бе приел да се срещне на следващата вечер.

Корморан, ужасно съжалявам, няма да успея за утре

вечер. Лека семейна криза. Става ли да го отложим?

Пру

Страйк бе дотолкова облекчен, че тя, а не той иска отлагане на вечерята, че го заля симпатия към тази жена, която никога не беше виждал.

Няма проблем, напълно те разбирам.

Надявам се всичко да е добре.

Робин, която отново погледна към Страйк, докато той пишеше съобщението, забеляза леката му сърдечна усмивка и прие, че той си контактува с Мадлин. Отново насочи поглед към айпада си и се опита да потисне надигналото се негодувание.

– Поръча ли вече? – попита я Страйк.

– Не, но искам нещо с нудли, та да мога да ям с една ръка. И ще ми трябва вилица.

Страйк даде знак с ръка на сервитьора, поръча и за двама им нудли по сингапурски, после каза:

– Искаш ли да чуеш нещо интересно, преди да се захванем с Аномия?

– Казвай – отвърна Роби все още с поглед към играта.

– Помолих Ерик Уордъл да ми направи услуга. Да провери защо Филип Ормънд е напуснал полицията. Имах усещането, че надали е било доброволно.

– И? – погледна го Робин.

– Ако не си е тръгнал, със сигурност са щели да го заставят. Мислел се за Мръсния Хари, това бяха точните думи на Уордъл. Прекалявал с грубостта към заподозрените. Също така жена му го е оставила, преди той да напусне полицията, а от него друго чух.

– Така значи...

Страйк извади бележника си.

– Искаш ли да започна с Аномия, докато си в играта?

– Да, моля те – отвърна Робин, която в момента провираше Бъфилапи между два гроба.

– Разгледах всички хора, за които знаем, че са били в близост до Еди и Джош при появата на играта. Добрата новина е, че можем да изключим повечето от тях.

– Слава богу! – възкликна въодушевено Робин.

– Започнах с брата и сестрата на Джош. Братът работи в „Куик Фит“, авторемонтна работилница, а сестрата е рецепционист в очен кабинет. Изключих и повечето от актьорския състав. Всичките имат редовна работа от девет до пет и няма начин някой от тях да пуска постове в Туитър и да модерира в какви ли не часове на деня, без да бъде уволнен. Говорих със сестрата от приемното семейство, с която Еди е поддържала връзка. Тя е организатор на прояви в хотел и не би се оставила да я уволнят, задето прекарва толкова часове онлайн, колкото го прави Аномия. Същото важи за брата на Еди от приемното семейство. Смятам обаче, че трябва да си поговорим с Тим Ашкрофт. Той и Еди са били приятели още преди Мастиленочерно сърце и най-малкото може да са му известни близки до нея хора, които засега сме пропуснали.

– Не виждаш самия Ашкрофт като Аномия, така ли? – попита Робин.

– Това, че са те отстранили, е резонно основание за неприязън – призна Страйк, само че не намерих никакви доказателства той да има способности за художник или програмист.

– Учил е Флавия да рисува животни на базата на геометрични форми – припомни Робин на Страйк.

– По дяволите, вярно. Хубаво, че помниш. Сестрата от приемното семейство нямаше негов телефон или имейл, а не съм сигурен, че е разумно директно да се обърнем към Ашкрофт. Той още е в контакт с Уоли, Монтгомъри и Нилс де Йонг, а не искам да подаваме сигнал на потенциалните кандидати за Аномия, че точно ние работим по случая. Единственото, което мога да измисля, е да подмамим Ашкрофт в някаква ситуация, предполагаща интервю, без той да знае, че говори с детектив.

– Тоест някой от нас да се направи на журналист или нещо такова?

– Няма как да е журналист от някое от главните издания, това лесно може да се провери, а и той не е толкова известна личност, че да се заинтересуват от него – отбеляза Страйк. – Но се чудех не можем ли да измъдрим нещо на образователния фронт, предвид че театралната му трупа обикаля по училища. Какво ще кажеш да накараме Спанър да спретне уебсайт за театъра в образователната система, нещо от този род?

Спанър беше компютърен специалист, към когото агенцията се обръщаше по всякакви технически въпроси.

– Тогава – добави Страйк, – ако той тръгне да те издирва...

– Искаш аз да го интервюирам?

– Ами да. Надали ме е забелязал пред „Червеният лъв и слънцето“, но е по-добре да играем на сигурно.

– Добре – кимна Робин. – Да задействаме Спанър.

– Което пък значи, че аз трябва да вляза в твоя образ на Бъфилапи в Играта на Дрек, докато ти си с Ашкрофт. Ще можеш ли да ми направиш списък как да мамя там?

– Дадено – каза Робин и спря действията си в играта, за да добави в бележника си и тази задача към още многото.

– Във всеки случай – продължи Страйк, като отгърна на нова страница от записките си – има още един човек в списъка на Катя, който ме интересува: Престън Пиърс.

– Онзи, който дублира Свраката...? Аномия напусна играта – съобщи внезапно Робин. Грабна мобилния си телефон и позвъни на Баркли.

– Случайно да следиш Монтгомъри в момента?

Страйк отгатна по разочарованото изражение на Робин, че отговорът е бил отрицателен.

– Жалко – въздъхна, благодари на Баркли и затвори. – Прощавай. Продължи за Престън Пиърс.

– Двайсет и седем годишен, родом от Ливърпул, дигитален художник – поясни Страйк. – Явно използва Норт Гроув като постоянна база, макар често да се връща у дома, ако се съди по акаунта му в Инстаграм. Определено притежава уменията, които търсим, не работи от девет до пет, а поема различни проекти на свободна практика, също така таи неприязън. Намерих разговор между Престън и Перо на правдата в Туитър как Червея и Свраката били карикатури на работническата класа.

– Мисля, че и аз прочетох нещичко от това – каза Робин и се намръщи в опит да си припомни. Авторът на Перо на правдата бе толкова продуктивен, че тя не смогваше да прочете всичките му постове. – Перото не коментира ли, че Свраката е от Ливърпул? И така като Свраката е крадлива, са решили, че това е стереотип?

– Точно така – потвърди Страйк. – Престън Пиърс е съгласен с Перото, че Свраката е оскърбление за родния му град, и твърди, че ако е знаел каква посока ще вземе образът, изобщо нямало да приеме да го дублира.

– Извинявай – каза Робин, след като потисна прозявка. – Уморителен ден беше. Готова съм да убия за бира.

– Ами изпий една.

– Работим – отвърна Робин. – А и трябва да остана в проклетата игра. Мидж следи Кардю.

– Къде е той?

– У дома при баба си. Точно там е проблемът, нали? Нямаме представа с какво се занимава който и да било от тях, когато е зад затворени врати.

– Горе главата – окуражи я Страйк. – Скоро ни се полага пробив.

– Утре вечер отивам в Норт Гроув за първата сбирка на арткурса. Знае ли човек... Престън Пиърс там ли живее в момента?

– Да, там – отговори Страйк, който извикваше Инстаграм на телефона си. – Ето го. Това е той.

Робин взе телефона от Страйк и разгледа снимката на млад мъж без риза, жилест и мускулест, с въздълга черна къдрава коса и големи тъжни очи. В основата на врата му имаше татуиран надпис.

– Вероятно това е човекът, за когото спомена Флавия, онзи, дето все ходел гол до кръста – каза Робин и върна телефона на Страйк.

– Впрочем – заговори Страйк, като пъхна телефона в джоба си и се върна към бележника си – все още съм в неизвестност относно самоличността на татуираното момиче, което живее на Джънкшън Роуд, но се надявам да попаднеш и на нея в Норт Гроув. След като познава Нилс, може и тя да посещава арткурс... Случва ли се нещо в играта ти?

Робин сведе поглед към айпада, където се бе отворил частен канал, и изпъшка.

– Червей28 иска чат – каза. – Вчера прекарах два часа в опит да я поокуража... Твърдо е момиче – добави. – Сподели ми, че ѝ дошъл цикълът и се чувствала отвратително.

– Аха – кимна Страйк. – Е, това е неоспоримо.

– Мисля, че я открих и в Туитър – съобщи Робин. – Там се подвизава като Зозо в @мастиленосърце28. Зозо прави точно същите граматични грешки като Червей28. Локацията на акаунта е Лондон, но още не съм имала време да прегледам постовете ѝ в Туитър. Ще ѝ кажа, че в момента не мога да говоря. Съжалявам... на телефона съм... с мама – изрече на глас, докато пишеше.

– Единственото друго, което научих, е за Ясмин Уедърхед – осведоми я Страйк.

– Аз също имам нещичко за нея. Кажи ти пръв.

– Все още работи за козметичната фирма в Кройдън и поддържа акаунтите им в социалните медии – заговори Страйк. – Живее с родителите си също в Кройдън. Пуска постове в Туитър под собственото си име далеч не така често след нападението срещу Еди и Джош. Това имам дотук.

– Ето че нудлите ни пристигат – отбеляза Робин.

Дойде сервитьор и постави чиниите им пред тях. Страйк поръча две бири.

– Аз не мога – запротестира Робин. – Сериозно. Ще взема да заспя и да пропусна признанието на Аномия в убийство.

– Той вече го направи – припомни ѝ Страйк. – Аз ще я изпия, ако не я искаш.

Той подхвана с пръчиците си толкова нудли, колкото можеха да съберат, и я подкани:

– Хайде сега, кажи ти какво научи.

Робин също поднесе към устата си нудли, сдъвка ги, преглътна и отвори бележника си.

– Така, след като спомена Ясмин – каза тя и запрелиства гъсто изписаните страници, – тя все още е модератор в играта и там се нарича Хартела.

– Сигурна ли си, че е тя?

– Деветдесет и девет процента съм сигурна – отвърна Робин. – Всичко съвпада. Червей28 ми съобщи повече, отколкото осъзна. Спомена, че Хартела е познавала Еди и Джош и сподели под най-строга тайна, че на Хартела ѝ се наложило да говори с полицията след нападенията. Попитах я защо и тя отвърна, че не знаела, но явно се уплаши да не каже твърде много.

– Ти говорила ли си директно с Ясмин?

– Само в откритата игра по повод задачи. Тя и Бетани май не се харесват особено.

Робин отново лапна голяма хапка нудли и размаха вилицата си, докато бе способна да проговори.

– В играта има правило да не се споменават имена на хора и места. Играчите го заобикалят, като написват инициал и звездички на мястото на останалите букви.

– Странно – намръщи се Страйк.

– Наистина е странно – съгласи се Робин. – Наложена е пълна секретност за самоличността на всички. Нарича се правило 14.

– Четиринайсет е друг хейтърски символ – посочи Страйк.

– Има ли изобщо числа, дето не са хейтърски символи?

– Да, повечето – усмихна се Страйк. – Но четиринайсет се отнася за четиринайсетте думи.

– Какви четиринайсет думи?

– Не го знам наизуст, но е някакъв крайнодесен лозунг за гарантиране бъдещето на белите деца. – Разказа още за секретността. – Всички се боят да не бъдат изхвърлени от играта, което се предполага, че се случва, ако използваш име или дадеш твърде много лична информация. Аномия уж бил създал механизъм, който незабавно задейства Последствие 14, ако някой направи тези неща.

– Уж ли?

– Ами аз не допускам, че механизмът съществува – каза Робин. – Според мен е преструвка, приемана от повечето, а само най-доверчивите го вярват.

– Като Червей28?

– Да, макар да би трябвало да е осъзнала вече, че ако Последствие 14 съществуваше, не би могла да ми наприказва толкова много. Не спира да приказва как била депресирана, защото мъжът, заради когото се преместила в Лондон, почти не ѝ се обажда и не я посещава, откакто е дошла.

– Предполагам, че изписва Лондон с главно Л и пет звездички след него.

– Да, така прави. Също споделя как не харесвала много работата си. Била свързана с деца, но не знам повече подробности. Според нея модераторите не знаят самоличностите един на друг или поне не се предполага да ги знаят. Червей28 смята, че Хартела знае истинската самоличност на модератор, който се нарича Лорд Дрек. При единственото взаимодействие, което имах с него, се държа оскърбително.

– Как точно?

– Отвори частен канал и мигом ме нападна за извратените ми предпочитания.

– Това не се ли случи и с един друг?

– Да, случи се с Вайлпекора първия път, като влязох в играта. Забелязах, че Червей28 често споменава заедно Лорд Дрек и Вайлпекора, все едно са... не знам, нещо като дуо. Червей28 каза нещо странно за Хартела и Лорд Дрек снощи, сигурна съм, че беше дрогирана. Правописът и граматиката ѝ станаха още по-сбъркани от обикновено. Не може да се правят снимки директно от играта, но аз извадих снимка от айпада си.

Робин откри снимката на телефона си и го подаде на Страйк.

Червей28: Хартела много харесва Лорд Дрек, личи си.

Бъфилапи: Според теб срещали ли са се?

Червей28: Не знам.

Червей28: Ама тя много го пази.

Бъфилапи: В какъв смисъл го „пази“?

>

Червей28: От полицията.

Бъфилапи: ?

>

Червей28: Туй не биваше да го казвам.

– Много, много интересно – отбеляза Страйк.

– Има и още – продума Робин с пълна уста. – Плъзни вдясно.

Бъфилапи: Няма да кажа на никого!

Червей28: Не, моля те, забрави каквото казах.

Червей28: Просто са направили...

Червей28: ... грешка.

Бъфилапи: Хартела и Лорд Дрек ли?

Червей28: Не.

Червей28: Лорд Дрек и Вайл.

>

>

Червей28: Моля те, забрави.

– Нищо повече не можах да измъкна от нея – каза Робин. – Не исках да я притискам, но да се надяваме, че отново ще се дрогира и тогава пак ще се пробвам.

Бирите им пристигнаха. Въпреки предишната си категоричност Робин сипа от своята в чаша и пийна малко. Бирата беше чудесна и лекото успокоение, което донесе на пренапрегнатия ѝ мозък, ѝ дойде много добре.

– Така че тези двама типа... мъже ли са действително?

– Мисля, че да. Червей28 говори за тях като за мъже.

– Та тези двама типа, според които лесбийството е извращение и явно са в сговор помежду си, са направили нещо, от което полицията би могла да се заинтересува – обобщи Страйк и върна на Робин телефона ѝ. – И Хартела ги предпазва. Или поне единия от двамата.

– Именно – потвърди Робин. – Помниш ли началната страница на Братството Ултима Туле? „Според нас феминизмът и легализирането на хомосексуализма подкопаха западната цивилизация“ или нещо подобно.

– Знаеш ли дали е възможно да прехвърляш на хора документи по частни канали?

– Нямам представа, не съм опитвала.

– Защото, ако можеш, в състояние си да препратиш досие с фалшиви имейли и тъкмо така вероятно то е достигнало до Ясмин Уедърхед – отбеляза Страйк. – Идеалният начин да го изпълниш. Всички в играта задължително са анонимни и там Братството и Разполовяване разполагат с вече готови хейтъри на Ледуел, готови да повярват на всякакви небивалици, които им се пробутват... Според мен е редно да установим наблюдение над Ясмин. Да установим с кого се среща в реалния свят.

Една минута се храни замислен и мълчалив.

– Доколкото си наясно – попита той, – възможно ли е един човек да управлява повече от един модераторски акаунт? Може ли Аномия да е и Лорд Дрек, или и Вайлпекора, или и двамата?

– Комуникацията по частните канали става в реално време, така че понякога по двама модератори ми говорят едновременно – очевидно един човек няма как да пише две съобщения наведнъж. Но да, предполагам, че е възможно за един човек да има два модераторски акаунта, стига от двамата модератори да не се иска да пишат едновременно. Най-голям интерес от всичко в играта имам да проникна в канала на модераторите. Ако Аномия остави нещо да му се изплъзне, то ще е тъкмо там.

– Колко са на брой модераторите?

– Осем – отвърна Робин и отвори на онези страници в бележника, където си бе водила записки за всеки от тях. – Аномия очевидно, Червей28, Лорд Дрек, Вайлпекора, Хартела, Духче1...

– Кой е Духче1?

– От онова, което ми каза Червей28, е млад мъж. Според нея е гей. В един от ранните ни разговори спомена: „Нали знаеш как едно време Морхаус и Духче1 бяха добри приятели, а после си развалиха отношенията“. Не знаеше защо се е случило обаче. Досега не съм имала чат с Духче1 дори в откритата игра.

– А нещо за Морхаус?

– Нищо конкретно засега, но изглежда, единственият му интерес извън играта са естествените науки. Авито му в Туитър...

– Кое?

– Снимката към акаунта. Представлява комета и съм го виждала да говори с негова позната за космически открития. Момичето е още ученичка, като съдя как говори за домашни и за разправии с майка си.

– А локацията на момичето? Ако тя и Морхаус са в едно и също училище...

– Не, проверих, но като локация тя е отбелязала „извън главата ми“. Не съм имала директен контакт с Морхаус, което ме ядосва, защото всички твърдят как той единствен знае кой е Аномия. Но Червей28 намекна, че имал някакви отношения с Хартиенобяла.

– Отношения в реалния свят ли?

– Нямам представа.

– А за Хартиенобяла какво знаем?

– Тя е най-неотдавнашният модератор и Червей28 направи коментар как всички модератори от мъжки пол си падали по нея.

– Но как може да си падат по нея? Нали не знаят коя е в действителност?

– Това и аз не го разбрах, но така каза Червей28. Освен това не успях да науча нищо друго за нея. Но съм събрала в колаж всичко, което знам за Аномия – добави Робин. – Събрах всичките му постове в Туитър и добавих всяка дреболия, изпусната от Червей28. Всичко е на принтиран документ, който прибрах в папка в офиса, но го имам и тук, ако желаеш да чуеш основните пунктове.

– Давай – подкани я Страйк, като продължаваше да яде от нудлите.

– Добре – отвърна Робин и отгърна на по-гъсто изписани страници в бележника си. – Първо Туитър. Акаунтът на Аномия се появява за пръв път на 10 юли 2011 година. В първия си пост приканва хората да видят новата игра с много участници, създадена от него и Морхаус. Акаунтът на Морхаус се появява на същия ден, но той има по един пост срещу всеки сто на Аномия, никога не напада Еди и Джош и почти не общува с фенове. Най-вече казва неща като „вижте новите допълнения към играта ни“. Чисто информативни записи. В началото постовете на Аномия са изцяло свързани с играта, но личи колко тържествува от оценката на феновете. Всички са заинтригувани да узнаят кои са в действителност Аномия и Морхаус, от което Аномия буквално ликува и подхвърля забележки в духа „ще ви се да научите, а?“. Първоначално феновете са били на мнение, че Аномия е самият Джош Блей, но този слух отмира завинаги на 14 септември 2011 година, когато онлайн излиза интервюто на Еди и Джош, в което те казват, че са видели играта, но тя не отразява техния оригинален замисъл. В същия ден Аномия пуска пост: „Значи Ледуел не харесва играта, защото според нея тя била по-скоро замислена като метафора. Ами ние буквално я изградихме по вашите правила, претенциозна краво“. От този момент нататък – продължи Робин – Аномия постоянно я е атакувал до деня на смъртта ѝ. През октомври същата година пише: „Как да го кажа любезно? Не се ли очаква една булимичка да бъде... слаба?“. Създава хаштаг ЛакоматаЛедуел, който се запазва за постоянно.

– А тя булимичка ли е била?

– Да според бележка във файла ѝ. Това е първият път, когато Аномия използва лична информация срещу нея.

– А какви са политическите пристрастия на Аномия? Някакви свидетелства за това?

– Никога не се показва като особено политичен – отвърна Робин. – Интересува го само прогресивната критика на анимацията, когато може да бъде използвана за директна атака срещу Ледуел заради нейното лицемерие и жестокост към заобикалящите я. Но около Аномия постоянно се въртят постове от акаунти с крайнодясна насоченост. Всичките се оплакват, че анимацията става все по-политкоректна. Има един, наричащ се Лепинс Дисайпъл, който е голям фен на Аномия и го защитава, ако феновете възразят против някои негови постъпки като например разкриването, че Еди страда от булимия.

– Лепинс Дисайпъл – повтори Страйк. – Да, този съм го срещал. Искаш ли още една бира?

Той вече беше изпил своята.

– Не мога – отвърна Робин, – ще ме приспи... Около Аномия се навъртат и хора с леви убеждения, но те са фокусирани главно да критикуват Ледуел за расизъм, шовинизъм и всякакви ми ти -изми, за които можеш да се сетиш. Така или иначе, Аномия никога не се замесва в политика, освен ако не може да го използва за лични нападки срещу Ледуел. Готова съм да се обзаложа, че изобщо не се вълнува от социална справедливост. Ако се съди по писанията му в Туитър, главната му цел е да поддържа собствения си имидж пред феновете и да доведе до максимум влиянието си върху тях. Ако трябва да му дам определение, то е жаден за власт. Знам мнението ти как хората обикновено се изтървават и издават истинската си самоличност онлайн, но Аномия е извънредно внимателен. Останах с впечатлението, че постоянно е нащрек да не изпусне лична информация, която да помогне за идентифицирането му. От време на време споменава дреболии като например, че е Магнум – като сладоледите – или Черния рицар. Всички такива съм ги записала, но наникъде не водят. Обзалагам се, че тази вечер можеш да откриеш два милиона души в Лондон, които харесват или не харесват същите неща като Аномия. Само че има три поста, които все пак го разкриват в повече дълбочина. Пост номер едно: Аномия твърди, че иска да използва катапулт срещу котка през градинска ограда. Това може да е представата му за хумор, но намеква, че е способен на безгрижна жестокост. Видя как Аномия се хвалеше, че е убил Еди вечерта, когато влязох за пръв път в играта. Общият тон е на наперен и безчувствен човек, а това, трябва да кажа, твърде много се покрива с Уоли Кардю. Спомняш ли си онзи видеоматериал, в който измъква окървавен нож изпод бюрото? Изгледах го. Стори ми се шега много в стил Аномия, особено онзи Аномия, какъвто се показва в играта. Вторият пост, който ме впечатли като странен, е пуснат преди година. Тогава са излезли в продажба много сувенири, свързани с Мастиленочерно сърце, и Аномия започва да напада Еди, че върши онова, което е осмивала преди, като допуска тематични тениски и ключодържатели. Аномия пише: „И когато из цялата страна дрънкат касови апарати, човек се чуди как ли се чувства @СебМонти91 да е като Пит Бест на Мастиленочерно сърце“[8].

– Е, и кое му е особеното на това.

– Наложи ми се да издиря кой е Пит Бест.

– Шегуваш се.

– Не – отвърна Робин, развеселена от възмутената физиономия на Страйк. – Все пак Битълс са се разделили четиринайсет години, преди да се родя.

– Да, но... те са Битълс – посочи Страйк.

– Просто казвам, че има по-неотдавнашни примери за хора, напуснали групите си, преди да се прочуят. Някой на възраст под трийсет по-скоро за тях би се сетил първо, отколкото за Пит Бест. ЛаТавия Робъртсън например...

– Коя?

– От оригиналните членове на Дестинис Чайлд е. Просто казвам, че би било странно Аномия да посочи като пример Пит Бест, ако е малко под или над двайсет. Не си убеден – добави тя, като наблюдаваше изражението на Страйк.

– Не, ти си права... – изрече бавно той. – Но на мен това би ми убегнало, изобщо не бих го регистрирал.

– Добре. И третата му изява в Туитър, за която се чудех, беше онзи блог пост на Перо на правдата за хората с увреждания, който Аномия е споделил. Запитах се защо споделя точно този, при положение че Перо на правдата е толкова плодовит, а Аномия не е препечатал в Туитър нито една от другите статии. Дали той самият не е болен, или с увреждания? И това се връзва с нещо, което ми каза Червей28. Казах, че Аномия понякога обича да тормози, а тя отвърна: „Не е съвсем лош. Според мен се грижи за болни. Понякога споменава, че ще вози някого до болницата“.

– Аномия да е болногледач? – повдигна вежди Страйк.

– Да, разбирам мисълта ти – кимна Робин. – Аз самата никак не бих се радвала да съм пациент на Аномия. Опитах се да разровя по-надълбоко, но тя надали знае повече. Така или иначе – продължи Робин, – забелязах и нещо друго. Или по-скоро липсата на нещо. На Аномия май му куца сексът.

Страйк продължи да дъвче нудлите си с безизразно лице.

– Прегледах постове на протежение от четири години – поясни Робин. – Само при един случай Аномия показва лека сянка на флиртуване. И е по повод на Киа Нивън. Казва ѝ, че има разкошна коса. По-късно споменава, че ѝ е пратил директно съобщение. Четири години – повтори Робин. – Четири години е бил обект на внимание от момичета и любопитство относно самоличността му. И Аномия никога не се възползва от това, не флиртува, не се опитва да ги привлече, нито да предложи информация в замяна на голи снимки, които те да му пратят. Ако някога беше бил жена онлайн – леко нетърпеливо добави Робин, тъй като Страйк я гледаше с празно изражение, – би разбрал точно какво ти казвам.

– Не, аз те разбирам – махна с ръка Страйк. – Но...

– Работата е там, че в играта Аномия е различен... някак безочлив. Видя въпроса му за любимата ми секс поза... тоест любимата секспоза на Бъфилапи. В играта Аномия сякаш играе ролята, която се очаква от него. Всички го мислят за мъж, но някак не ми се вярва. Така че... имам теория.

– Слава богу – рече Страйк. – Защото аз имам само въздух под налягане. Казвай.

– Мисля, че трябва да разгледаме по-отблизо Киа Нивън. Знам, че Еди я е отхвърлила – продължи, преди Страйк да е успял да каже нещо. – Но ще се предоверим, ако не я проучим. Приемаме думите на Алан Йеоман и Филип Ормънд, че Еди е видяла Киа без електронно устройство, докато Аномия е бил в играта. Не знаем колко добър поглед е имала Еди към улицата, нито дали мъжете не са чули погрешно, или не са запомнили правилно. Алан звучеше доста неопределено по телефона. Какво? – попита малко обидено, защото Страйк едва потисна усмивка.

– Нищо – отвърна, но като видя, че тя няма да се задоволи с това, продължи:  – Просто... – направи кръгово движение с пръчиците си за хранене, също както Робин бе размахала вилицата си по-рано, после преглътна. – Просто си мислех колко си добра в детективската работа.

Робин се засмя обезоръжена.

– И така, Киа е художник, храни дълбока лична неприязън, болна е, което обяснява препечатването на блога на Перо на правдата относно хората с увреждания, и ако тя е Аномия, това обяснява противоречието, за което говорихме: прави играта като реверанс към анимацията, но мрази единия от създателите. Първоначално Играта на Дрек може да е замислена като начин да покаже на Джош, че каквото и да прави Еди, Киа го умее по-добре. Но после Еди критикува играта и това дава на Киа оправдание да тръгне в атака, като увлича базата фенове със себе си. Плюс, че ако е Киа, анонимността също се обяснява. Тя не би искала Джош да знае кой стои зад всичко това, нали? Както схващам, напълно е обсебена от него.

– Значи според теб краткият разговор между Аномия и Киа...?

– Може да е било просто театър, нали? – отбеляза Робин. – Киа печели по-широка аудитория, като твърди, че Еди е откраднала идеите ѝ. Прави си комплимент от името на Аномия, привлича хората да гледат видеоматериала ѝ. Киа затвърждава впечатлението, че са двама различни души. И още – добави Робин, – Киа има папагалчета, които е кръстила Джон и Йоко.

– Адски добре обосновано, Елакот – заключи Страйк, който най-после беше изял нудлите си и се облегна на стола си, загледан в нея с нескрито възхищение.

– Налице е един голям въпрос обаче – изтъкна Робин, като се опитваше да не издаде колко е доволна от реакцията му. – И той е: откъде Киа е знаела всички тези много лични подробности за Еди? Но и за това ми хрумна нещо.

– Слушам те.

– Има шанс Джош да е останал в конкакт с нея след раздялата им и да е скрил този факт от Еди и Катя. Алан Йеоман каза, че Джош е очарователен, но не обича конфронтации и неприятни разговори. Също така сподели, че не е умеел да преценява правилно хората. Може би Джош си е мислил, че ще спре Киа да не атакува Еди, като ѝ разказа какъв тежък живот е имала новата му приятелка.

– И по този начин я е снабдил с повече муниции?

– Именно. Само дето не можем да отделим човек да наблюдава Киа в Кинс Лин, нали? А и ако приемем, че Киа казва истината за здравето си, в момента е прикована на легло. Просто бихме наблюдавали къщата ѝ.

Страйк замълча умислено. Накрая каза:

– Ако си права и Джош е източникът на всичката вътрешна информация, не виждам с какво ще навреди директният подход. Тя никога не е била приятелка с актьорския състав. Не си видяла свидетелства да е влизала в контакт с някого от тях, нали?

– Не – отвърна Робин, – макар все още да не съм прегледала всичките ѝ постове в социалните медии. Нямах време.

– Ще рискуваме – обяви Страйк. – Ще ѝ се обадя утре. Ако тя се съгласи на разговор, ти можеш да следиш Играта на Дрек, докато аз си приказвам с нея. Полага ни се пробив най-сетне – повтори Страйк и даде знак да му донесат още една бира. – А твоята теория много ми допада.

В такива моменти на Робин ѝ беше много трудно да остане ядосана на Корморан Страйк, колкото и вбесяващ да беше той иначе.

39

С интимни мисли не ще имам допир.

Изкуството е храм на чистота.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

Трите перуки и многото комплекти контактни лещи, които Робин държеше в офиса, бяха извадени, за да влязат в работа късно следващия следобед. С помощта на увеличително огледало, извадено от най-долното чекмедже на партньорското бюро, Робин се зае да променя външността си за първото си посещение на вечерния курс в Норт Гроув.

Беше се записала под името Джесика Робинс и си бе подготвила самоличност и биография. Джесика беше старши маркетингов служител с комплексирани артистични амбиции, която току-що бе скъсала с приятеля си и това ѝ освобождаваше време вечер. Робин избра кестенява перука с дължина до раменете (Джесика не можеше да се изхвърля много с прическите поради работата си като маркетингов директор), сложи си лешниковокафяви лещи, постави алено червило и извита очна линия, заимствана от Киа Нивън, тъй като на Джесика ѝ харесваше да изтъква, че под конвенционалната външност се крие драматично създание, човек, който иска да избяга от ограниченията на монотонната си служба. Облече джинси и ретро черна фланелка с надпис „Блонди е група“, върху която метна старо черно велурено яке, купено от магазин втора употреба за работата ѝ по следене на обекти, каквато беше и тази сега. Робин огледа критично отражението си в осеяното с петна огледало в банята на стълбищната площадка и бе удовлетворена: Джесика Робинс представляваше точно смесицата от небрежен шик и конвенционалната външност на офис служителка, към каквато се бе стремила. След като бе придобила лондонски акцент през петте години живот в столицата, Робин реши да се представи за отраснала в Лисмор Съркъс също като Джош Блей, което можеше да ѝ даде повод да отвори дума за Мастиленочерно сърце, макар че щеше да се преструва как има само бегла идея за анимацията. Сложи лаптопа си в голяма платнена торба и смяташе да остави играта да тече, докато, ако се сбъднеха надеждите ѝ, наблюдаваше Престън Пиърс.

Пат вече си бе тръгнала след края на работното време. Робин бе почти при външната врата, когато върху гравираното ѝ стъкло се появи сянката на Страйк. Той влезе, накуцвайки, с изопнато лице, както много често напоследък, и Робин се досети, че съдружникът ѝ изпитва силна болка.

– Коя си ти? – усмихна се леко той при вида ѝ.

– Джесика Робинс, старши маркетингов служител с художествени амбиции – отвърна Робин с перфектно отработения си акцент от долината на Темза. – Ти къде беше? Подир Шавливи пръсти ли?

– Да – отвърна Страйк и се отпусна на канапето от изкуствена кожа срещу бюрото на Пат, без да сваля палтото си, като за кратко затвори очи с облекчение, че е отмахнал тежестта от ампутирания си наполовина крак. – Негодникът не спря да обикаля цял следобед и едно от местата, където се отби, беше „Сотбис“.

– Нима?

– Да... Но няма как да е толкова тъп, че да се опита да предложи на търг задигнатото, нали така?

– Не изглежда вероятно.

– Може да си е купувал нещо. Също така телефонирах на Киа Нивън, но попаднах на майка ѝ – продължи Страйк. – Очевидно драгоценната ѝ дъщеричка е твърде болна, за да говори с мен, нямала и най-бегла идея кой е Аномия, била твърде уязвимо и многострадално създание, демонизирано заради това, че държи на правата си, и общо взето мами ме прати да паса.

– О, по дяволите – промърмори Робин.

– Помолих госпожа Нивън да не казва на никого друг, че издирваме Аномия, защото би попречило на разследването, а тя се наежи и по този повод: на кого сме си въобразявали, че можело да кажат? Киа била толкова зле, че с никого не говорела, и прочие, и прочие.

Страйк имаше остра нужда от чай и обезболяващи, но това би предполагало да се изправи. Мина му през ума да помоли Робин, но си замълча. Сега, когато тя беше с лешникови очи, приликата ѝ с Мадлин бе още по-изявена. На Робин също ѝ хрумна да предложи чай на Страйк, но наистина ѝ се налагаше незабавно да тръгне, за да е сигурна, че ще пристигне в Норт Гроув навреме, а и в края на краищата, помисли си с лека суровост, нека той се обадеше на приятелката си, ако имаше нужда от обгрижване.

– Ще ти пиша, ако попадна на нещо интересно – каза тя и излезе.

Ранната вечер бе топла, кестенявата перука я стягаше и ѝ причиняваше сърбеж. На Робин ѝ отне половин час да стигне с метрото до станция Хайгейт и още петнайсет минути да открие голямата мръснорозова къща на ъгъла на улица, която също носеше името Норт Гроув. Сградата изглеждаше леко разнебитена, някои от многото ѝ прозорци бяха зазидани с тухли, други бяха отворени, за да пуснат топлия вечерен въздух. На един от зазиданите прозорци бе залепен плакат „Гласувайте за лейбъристите“.

Робин остана отвън няколко минути, за да провери Играта на Дрек, преди да влезе в къщата. Тя винаги засичаше малко, когато вървеше на 4G, а не на уайфай. В момента единствените двама присъстващи модератори бяха Хартиенобяла и Хартела. Робин прибра айпада обратно в торбата си с все още вървяща на него игра, после извървя късата пътека в двора и влезе в сградата, помещаваща артколектива.

Видът на просторното фоайе бе меко казано изненадващ. По средата на пространството имаше голяма дървена вита стълба, очевидно не част от оригиналния план, с перила от полирани възлести дървесни клони. Вляво от Робин имаше стъклена врата към нещо като малък магазин с отрупани с керамични чаши и фигурки рафтове. Тъй като във фоайето нямаше никой и липсваше табелка, която да я насочи, Робин врезе в магазина, където ниска и набита жена с буйна дълга прошарена коса броеше печалбата за деня. Носеше лилава блуза и над лакътя ѝ бе татуирано лилаво цвете с пет венчелистчета.

– За рисуването с модел ли? – вдигна поглед тя при влизането на Робин.

– Да – отговори ѝ Робин.

– Това е моят курс. Насам – прикани я жената с усмивка, взе със себе си заключената кутия с парите и поведе Робин около спираловидната стълба към студийно пространство в задната част на сградата, където петима други курсисти вече бяха заели местата си зад стативи.

В средата на помещението имаше подиум, застлан с мърляв чаршаф, върху който стоеше празен дървен стол. Дългите прозорци отзад гледаха към част от неподдържана градина. Макар слънцето да залязваше, Робин успя да различи котка с окраска на костенуркова черупка в сенките да се прокрадва помежду анемични нарциси.

Робин седна пред свободен статив. Към него вече бе прибоден бял лист хартия.

– Здравей – обади се възрастен мъж до нея с остра побеляла брада и раиран пуловер. – Аз съм Брендън.

– Джесика – представи се Робин и се усмихна, докато сваляше черното си велурено яке.

– Започваме след пет минути – обяви жената с металната кутия за пари в ръце. – Очакваме още един курсист.

Излезе от помещението, съпроводена от подрънкването на монети. Някъде от сградата до смълчаните курсисти долетя пронизителен детски глас, който пееше песен на нидерландски.

Het witte ras verliest,

Kom op voor onze mensen…[9]

– Престани веднага! – чуха да казва жената с кутията за пари. – Не е смешно!

Последва писклив смях и тропот на тежки стъпки по спираловидната стълба.

– Аз май ще посетя тоалетната, преди да сме започнали – прошепна Робин на Брендън с раирания пуловер. – Случайно да знаеш...

– Втората врата вдясно – посочи Брендън. – Идвам тук от дълго време.

– Благодаря – отвърна Робин, чието истинско намерение бе да огледа набързо за Престън Пиърс. Взе със себе си платнената чанта и мина покрай отворена стая с няколко компютъра вътре. Мъж гигант с дълга руса коса се взираше в един от екраните.

Тоалетната бе също тъй еклектична като фоайето. Всеки сантиметър от стените, тавана и гърба на вратата бе покрит с рисунки, вероятно направени от курсисти, някои с бои, други в графичен вид. Робин се огледа и разпозна две лица. Изкусна скица на Еди Ледуел се взираше в нея от горната част на вратата с лека усмивка на лицето. Рисунката бе направена с въглен и молив и бе подписана „ДжБ“. За втората, прикрепена към тавана, ѝ бе нужно повече време да се ориентира, но накрая осъзна, че това бе Гюс Ъпкот, нарисуван, както Робин предположи, от майка му, оказала се доста по-талантлива, отколкото би могла да очаква. До тоалетната чиния имаше дървено сандъче, пълно с опърпани книги, след които „Яхни тигъра“ на Юлиус Евола, „Самоубийство“ от Емил Дюркем и „Разбийте партийния картел: необходимостта от референдуми“ от Тиери Боде.

Робин седна на тоалетната и извади айпада си, но както и бе допуснала, 4G връзката бе толкова слаба, че играта бе замръзнала. Доколкото можа да види, Аномия все още отсъстваше.

След като проми тоалетната, Робин отвори вратата и за своя изненада едва не се блъсна в дребно момиче с дълга боядисана в черно коса, чието изпито мъртвешко лице без съмнение бе от снимката, която Страйк бе направил пред гробището Хайгейт. Тази вечер татуировките на момичето не се виждаха, защото то носеше черна блуза с дълги ръкави, която би била по мярка на осемгодишно дете.

– Простете – извини се Робин.

– Няма проблем – отговори момичето с подчертан йоркшърски изговор. – Да сте виждали едно...? О, по дяволите! – възкликна и се втурна към стълбата, където Робин зърна да пълзи русо детенце с памперс.

– Колко пъти казах да не шариш на своя глава нагоре-надолу?

Младата жена в черно понесе гърчещото се в ръцете ѝ и ревящо дете надолу по стълбите, отмина Робин и изчезна там, откъдето бе дошла.

Робин се върна в студиото и установи, че последният курсист е дошъл – оказа се въодушевено на вид момиче с къса синя коса и много пиърсинги. В отсъствието на Робин на стола върху подиума бе седнал млад къдрокос мъж с оръфан сив халат и с кръстосани голи крака. В момента бе загледан през прозореца, където снижаващото се слънце бавно потапяше градината в маса от сини сенки. Макар да бе обърнат в тил към Робин, тя мигом заподозря кой е.

Набитата сивокоса жена с лилавата блуза сега стоеше пред присъстващите и вече не държеше кутията за пари. Явно бе чакала появата на Робин.

– Простете – забързано избъбри Робин и седна отново до Брендън, който ѝ намигна.

– И така... – каза сивокосата жена и огледа с усмивка седемте курсисти. – Казвам се Мариам Торосян и ще водя вашия курс. В момента работя като илюстратор и се занимавам със стъклопис, но съм учила изящни изкуства и преподавам вече близо трийсет години. – Събра заедно яките си на вид длани. – Повечето хора, когато чуят за рисуване от натура, приемат, че ще работят с голо тяло, а аз обичам да оправдавам очакванията, така че тази вечер действително ще работим с голо тяло.

В помещението се разнесе вълна от притеснен смях и младият човек обърна глава към тях вече ухилен. Както Робин бе допуснала, това бе Престън Пиърс. Имаше жълтеникав тен и тъмни сенки под големите кафяви очи.

– Това е Престън Пиърс или Пез, както го наричаме – каза Мариам. – В действителност той също е художник, живее тук, в колектива, но служи като модел при нужда...

– При нужда от кинти – подхвърли Престън с ливърпулски акцент и класът отново се разсмя.

– Предлагам да се представите един по един, преди да започнем. Може би ще ми кажете защо решихте да се запишете в курса и какъв предишен опит имате. Брендън, желаеш ли ти да си пръв? – попита Мариам. – Брендън е стар приятел – добави тя с топло чувство. – Изкарал е... колко курса станаха вече, Брендън?

– Този ми е петият – отвърна весело Брендън. – Опитвам се да установя в какво точно ме бива!

Последваха нови откъслечни смехове, към които Мариам се присъедини.

– Много е самокритичен – поясни тя. – Чудесно се справя с гравюрите и е съвсем приличен в грънчарството. Ами ти, мила? – обърна се тя към Робин.

– Аз съм Джесика – представи се Робин с леко ускорен пулс. Аз... имам диплом за А ниво по живопис от гимназията, но оттогава нищо. Работя като маркетингов експерт и... Ами тук съм, предполагам, защото в живота има нещо повече от маркетинг.

Това предизвика нов смях на симпатия и разбиране сред присъстващите. Очите на Престън Пиърс се задържаха върху Робин и на устните му заигра снизходителна усмивка.

Останалите от курса поред отговориха на въпроса на Мариам. Едрата жена в цикламена тениска заяви, че открай време обичала да рисува, младежът с неугледната брада имал идея за комикс, който искал да илюстрира, а чернокожото момиче в къса жълта рокля възнамерявало да изследва границите на креативността си. Възрастната жена с тънка русолява коса също се оказа стара посетителка на Норт Гроув и решила да посещава курса за рисуване от натура, защото Мариам ѝ казала, че ще е добре за артистичното ѝ развитие.

– Ами ти, миличка? – попита Мариам синьокосото момиче.

– О, аз съм голям фен на Мастиленочерно сърце – отвърна момичето. – Просто исках да се потопя в магията. Да видя дали ще прихвана нещо от нея.

Тя огледа групата с грейнало лице. Ако бе очаквала усещане за мигновена връзка с останалите курсисти или с Мариам, не го получи. На Робин ѝ се стори, че сърдечността на Мариам помръкна с една идея, когато се извърна от момичето и заговори отново на целия клас.

– Очевидно сте с различно ниво на опит, което всъщност е много добре. Искам всички да се забавлявате тук. Ще получавате конструктивна обратна връзка от мен, но тази вечер по-скоро ще ви оставя да се гмурнете в преживяването и да се учите сами в движение. Хайде, Престън...

Пиърс стана от стола и свали оръфания сив халат, под който бе съвсем гол. Небрежно настани жилестото си мускулесто тяло обратно на дървената седалка.

– Трябва да ми е удобно – заяви и нагласи крайниците си. Преметна ръце върху облегалката, извърна лице от момичето със синята коса и го завъртя към Брендън и Робин. Робин временно се ангажира да не поглежда към пениса на Престън, който бе доста по-голям от този на бившия ѝ съпруг и внезапно се бе натрапил като единствения обект в помещението.

– Дала съм ви всичко необходимо – каза Мариам. – Имате по два хубави молива 2В и нова гума...

– Може ли да използвам моите собствени моливи НВ, Мариам? – прекъсна я възрастната жена.

– Използвай каквото те устройва, мила – отвърна Мариам и жената зарови в голямата си чанта от жакардова тъкан.

Скоро всички курсисти се заловиха за работа малко плахо и стеснително с изключение на брадатия веселяк Брендън, който вече нанасяше със замах щрихи върху листа.

През следващите трийсет минути единственият звук бе от драскането на графит по хартия, както и подхвърляните полугласни насърчения и съвети на Мариам. Най-после, като се престори, че вдига гумата си от пода, Робин успя да провери айпада в чантата си. В студиото връзката бе по-добра, отколкото в тоалетната: играта отново се бе раздвижила, макар и на подскоци. Аномия още го нямаше, а също и Червей28 (за голямо облекчение на Робин), но Хартиенобяла бе отворила частен канал за Бъфилапи двайсет минути по-рано. Робин бързо си изчете съобщенията:

<Отворен е нов частен канал>

<23 април 2015 г. 20: 14 ч.>

>

<Хартиенобяла МОД кани Бъфилапи>

>

Хартиенобяла: Здрасти

>

>

>

Хартиенобяла: Ехо?

Робин хвърли притеснен поглед из стаята и бързо написа отговор:

>

Бъфилапи: Прощавай, пропуснала съм съобщението.

>

>

>

>

Хартиенобяла: Ето те! Да не закъса някъде в играта?

Мога ли да помогна?

Бъфилапи: Не, благодаря.

Мариам тръгна през помещението към Робин.

>

Бъфилапи: Прощавай, ей сега се връщам.

Тя тикна айпада надълбоко в чантата и отново се изправи.

– Виж ти, това никак не е зле – насърчително изрече Мариам, когато стигна до Робин. – Без съмнение можеш да рисуваш. Но трябва да поработиш върху виждането. Искам да видиш Престън, истински да го видиш, защото това... – Мариам посочи към нарисуваното рамо, за което Робин от самото начало усети, че е под грешен ъгъл, но не си направи труда да го оправи – не е каквото виждаш. Хайде сега се постарай и постави рамото където трябва да бъде.

Робин изпълни каквото ѝ бе поръчано. Докато се взираше в рамото на Престън, осъзнаваше, че скръбните му очи са приковани или в нея, или в Брендън, но тя държеше своя зор упорито вперен в ключицата му.

След още петнайсет минути Мариам обяви почивка и покани курсистите да я последват в кухнята за чаша чай или вино. Робин изчака другите да излязат от залата, та да се върне обратно към Хартиенобяла.

Бъфилапи: Ето ме пак. Извинявай много.

>

>

Хартиенобяла: Току-що забелязах, че не си помръдвала

от цяла вечност. Аномия ще побеснее.

Бъфилапи: Защо?

Хартиенобяла: Никак не обича участници, които влизат, а не играят.

Бъфилапи: Тъкмо се включих и сестра ми позвъни

по телефона.

Хартиенобяла: А, добре.

Хартиенобяла: Аномия иска да проверяваме всички, че са дошли да играят, не да шпионират останалите участници.

Мамка му.

Бъфилапи: Че за какво ми е да шпионирам останалите участници?!

Хартиенобяла: Допускаме, че в момента полицията може да наблюдава феновете. Поради случилото се с Е** Л*****

– Отговаряш на маркетинговите си имейли ли? – прозвуча гласът на Престън Пиърс.

Робин вдигна стреснато глава. Художникът модел, който, за щастие, бе облякъл отново халата си, се бе приближил, докато тя пишеше, и сега я наблюдаваше със същата присмехулна усмивка като по-рано.

– Как позна? – попита с лековат тон.

– Имаш вид, сякаш бачкаш усилено.

Робин се усмихна. Той беше само малко по-висок от нея. Изречението, татуирано в основата на шията му, бе скрито в двата края от реверите на халата. Робин успя да прочете само „...трудно е да си някой, но...“.

– Не искаш ли да пийнеш нещо? – попита Престън.

– Напротив, искам – отговори Робин и прибра айпада обратно в торбата си. – Накъде?

– Ела с мен – поръча Престън и я поведе навън от помещението. Робин отговаряше наслуки на въпросите му за кариерата си в маркетинга, заета с мисълта дали не бе по-разумно да напусне играта, отколкото да остава пасивна в нея до края на курса.

В дъното на къщата имаше огромна комунална кухня, боядисана в същото захарнорозово като фоайето. Точно срещу Робин имаше голям и красив прозорец със стъклопис и тя предположи, че е дело на Мариам. Беше умело осветен с крушки извън сградата, така че дори във вечерния сумрак хвърляше разноцветни петна по дървения плот на масата и многото големи тенджери и тигани, окачени на стената. На пръв поглед на Робин ѝ се стори, че на прозореца е изрисувана сцена от Рая, но многото изобразени хора нямаха нито криле, нито ореоли. Работеха дружно по различни задачи: садяха дървета, беряха плодове, стъкваха огън и готвеха на него, строяха къща и украсяваха фасадата ѝ с гирлянди.

Мариам стоеше до стара оловна печка и бъбреше с останалите курсисти. Някои пиеха чай, други – вино от малки чаши. Робин предположи, че тъкмо тази приятна почивка би могла да обяснява привързаността на някои към провежданите тук курсове. Русият гигант, когото бе забелязала по-рано, сега седеше до масата, пиеше вино от много по-голяма чаша от онези, раздадени на курсистите, и от време на време вметваше по някоя реплика в разговора им. В далечния край, облегната на шкаф и неразговаряща с никого, а загледана във включен пред нея бебешки монитор, беше дребната млада жена с дълга черна коса. Току-що бе извадила телефона си. Малчуганчето с памперса не се виждаше никъде.

Като стигна до решение по повод играта, Робин се усмихна на Престън, явно решен да остане в близост до нея, и каза:

– Прощавай, налага се да пратя имейл.

– Посветена на службата – коментира той и се отправи към групата около Мариам.

Робин извади айпада си и видя със свито сърце, че Червей28 току-що се бе логнала и то се знае, веднага отвори частен канал за Бъфилапи.

>

Червей28: Как беше денят ти?

>

Бъфилапи: Не беше зле.

Бъфилапи: Хартиенобяла току-що ми каза, че трябва да се включа в играта, иначе Аномия ще ме помисли за шпионин.

Червей28: Да, Аномия поръча на всички модератори да следят дали всеки е за когото се представя, а не е от полицията.

Бъфилапи: Ами ще взема да изляза тогава. Говоря по телефона със сестра ми, не искам да ми забранят достъпа.

Червей28: Я чакай, ти не ми ли каза, че си единствено дете?

Мамка му, мамка му, мамка му.

Бъфилапи: Тя ми е доведена сестра, никога не сме

живели заедно.

Червей28: А, ясно.

Бъфилапи: Трябва да бягам. Ще се чуем ли утре?

Червей28: Да, добре.

Робин затвори частния канал, излезе от играта и пъхна айпада обратно в чантата си. Когато отново вдигна глава, видя момичето в черно да въздиша дълбоко и да прибира телефона в джоба си. Сякаш усетила погледа на Робин, тя се обърна да я изгледа с обрамчените си с плътна очна линия очи. На Робин ѝ хрумна внезапна откачена идея, но запази изражението си неутрално и се присъедини към групата около Мириам. Тя разправяше на курсистите за лилавото цвете, татуирано на пълната ръка над лакътя ѝ, което си била сложила съвсем неотдавна.

– ...за стотната годишнина утре – казваше.

– От арменския геноцид – поясни гласът на Престън Пиърс с ливърпулския му акцент в ухото на Робин. – Бабите и дядовците ѝ загинали в него. Искаш ли вино? – добави и ѝ предложи едната от чашите, които държеше.

– Чудесно, благодаря – отвърна Робин, която нямаше намерение да сръбне повече от веднъж.

– Джесика беше, нали?

– Да... Този прозорец е изумителен – отбеляза тя.

– Така е. Мариам го изрисува преди пет или шест години – каза Престън. – Всички изобразени са нейни приятели. Аз помагам за покрива на къщата.

– О, вярно – възкликна Робин, като се вгледа в къдрокосата фигура на прозореца. – Значи толкова отдавна си тук...?

– Ледуел и Блей има ли ги там? – раздаде се настойчив глас зад гърба им.

И двамата се обърнаха назад. Момичето със синята коса и пиърсингите се взираше в прозореца. Беше се представила пред класа като Лиа. Робин я прецени като най-много осемнайсетгодишна.

– Не – отсече Престън. Робин остана с впечатлението, че той лъже.

Лиа не се отдалечи или недоловила остротата в тона му, или нехаеща за нея.

– Кои са Ледуел и...? – подхвана Робин.

– Еди Ледуел и Джош Блей – самодоволно поясни Лиа с чувството на посветен във вътрешна информация. – Те са създателите на Мастиленочерно сърце. Анимацията.

– Да, май че съм я чувала... – избъбри Робин.

– Живели са тук – продължи Лиа. – Тук са започнали целия проект. – Не си ли чела по вестниците как Еди Ледуел я...?

– Еди беше приятелка на мен и Мариам – изръмжа предупредително Престън Пиърс. – Убийството ѝ не е забавна клюка за нас. Защо не спреш да се преструваш, че искаш да учиш рисуване, и не идеш да душиш на гробището? По тревата може още да има от кръвта на Еди. Ще я изрежеш, ще я сложиш в рамка и ще я продадеш в Ибей.

Момичето се изчерви силно и очите му се напълниха със сълзи. Побърза да се отдалечи от Престън. На Робин ѝ дожаля за нея.

– Шибани търсачи на сензации – промърмори Престън на Робин. – Ей я там още една такава – посочи той с брадичка чернокосото момиче. – Ако я беше видяла как рева, като умря Еди, би си помислила, че са близначки. А изобщо не я беше срещала.

– Много съжалявам, че приятелката ти е била убита – изобрази престорен шок Робин. – Аз... наистина не знам какво да кажа.

– То и няма какво да се каже, нали? – изрече рязко Престън.

Преди Робин да е успяла да отговори, в кухнята нахълта много едро русо момче с джинси и фланелка. Приличаше силно на грамадния рус мъж: и двете лица наподобяваха стилизирани гръцки маски за комедия и Робин заключи, че това е Брам де Йонг. Той отново запя с пълно гърло:

Het witte ras verliest,

Kom op voor onze mensen…

– Ей! – подвикна Престън на Брам. – Какво си говорихме? Престани да пееш това!

Неколцина от групата около Мириам се обърнаха заинтригувани.

Брам се изхили гръмко. Баща му изглеждаше леко развеселен.

– Какво означава това? – поинтересува се Робин.

– Хайде, кажи ѝ – подкани Престън момчето.

Брам се ухили широко и нагло на Робин.

– На нидерландски е – заяви с пискливия си детски глас.

– Да де, но какво означава на английски? – подсказа Престън.

– Означава: „Бялата раса губи, отстоявайте нашите хора...“

– А, не! – високо изрече Мариам. Стига вече. Това не е шега, Брам. Никак не е смешно. Е, хайде всички на работа – призова тя курсистите.

Всички тръгнаха към масата да оставят празните си чаши. Като мина покрай седналия Нилс, Робин чу Мариам да му казва сърдито:

– Той ще престане само ако ти му наредиш.

Но Нилс, който на шега се боричкаше със сина си, или не чу Мариам, или предпочете да я пренебрегне.

Докато чакаше да остави чашата си с вино, от което едва бе отпила, Робин отново погледна към изрисувания прозорец, като се опитваше да различи Еди или Джош. Подозираше, че са двамата, които беряха плодове: бяха с дълги коси, а женската фигура хвърляше надолу ябълки към мъжа. И тогава забеляза с леко смайване рубиненочервените букви в горния край на картината в текст, подобен на библейски цитат:

Състояние на аномия е невъзможно,

когато солидарно действащите органи

са в достатъчен досег

и в достатъчно дълъг контакт.

40

Догодина ще изпълня седемнайсет лета

и нощем ми се случва дълго да будувам

заслушана в дъжда с неговата самота,

която кара ме смъртта си наяве да сънувам.

Мечти поражда приживе да положа нейде глава,

както детето прави така естествено това.

За нещо близко и познато аз копнея,

да уталожи глада и страха надежди лелея.

Ала сърцето ми опразнено е то, горкото,

докато дъжд барабани ми по стъклото.

Шарлот Мю, Празникът

В края на урока Мариам произнесе кратка присъда относно всяка от рисунките. Престън Пиърс, отново навлякъл сивия си халат, седеше и пушеше ръчно свита цигара и се ухилваше всеки път, когато бе излагана на показ поредната трактовка на голото му тяло. Особен интерес прояви към творбата на Робин, която получи експертна похвала от Мариам. След като с оценяването на рисунките бе приключено, Мариам пожела на курсистите приятна седмица и им каза, че ще очаква с нетърпение да ги види отново на следващия урок. Информира ги, че в седмицата след него няма да имат занимания, защото се падаха в деня на общите избори, а Мариам щеше да оглавява комисията в местната изборна секция.

Беше десет часът и прозорците на студиото представляваха тъмни овали, през които градината навън бе напълно невидима. Всички се изправиха и облякоха връхните си дрехи. Момичето със синята коса и пиърсингите си тръгна първо и изглеждаше също толкова нетърпелива да се махне, колкото нетърпелива бе била да се присъедини към курса. Робин беше сигурна, че няма да се появи повече.

На излизане Робин видя дребната млада жена с дълга коса да говори с двойка във фоайето. Робин се престори, че търси нещо в чантата си като извинение да се забави край тях.

– ...спи дълбоко – казваше дългокосата. – Завих я с току-що изпраното одеялце.

– О, благодаря, Зо – отвърна по-възрастната жена с късо подстригана коса, вече отправила се към стълбите ръка за ръка с партньора си в тюрбан. – Довиждане до понеделник.

Двойката се заизкачва по спираловидното стълбище с извитите му перила. Дребното, облечено в черно момиче придърпа около тялото си тънкото си яке и излезе от сградата.

Робин тъкмо бе тръгнала подире ѝ с намерение да подхване разговор с нея, когато зад гърба ѝ прозвуча гласът с ливърпулски акцент:

– Хей, Джесика.

Робин се обърна. Престън Пиърс бе излязъл от студиото и бе тръгнал след нея. Още носеше разръфания си халат.

– Право у дома ли си отиваш?

За част от секундата Робин се поколеба. Престън Пиърс бе сериозен заподозрян за Аномия, но нещо в облеченото в черно момиче силно я притегляше, а и би изглеждало много странно постоянно да поглежда айпада си в присъствието на Пиърс.

– Да – отвърна Робин и се насили да изглежда разочарована. – Трябва да ставам в пет часа утре. Ще пътувам за Манчестър.

– Моите съболезнования – подхвърли той ухилен. – Хареса ми как си ме нарисувала.

– Благодаря – усмихна му се Робин, като се стараеше да не мисли за пениса му.

– Е, хубаво... Ще се видим следващата седмица – каза той.

– Да – ведро отговори Робин. – Нямам търпение.

Той се зарадва на реакцията ѝ, явно приел ентусиазма ѝ като насърчение, отдаде шеговито чест и потътри босите си крака в посока към кухнята.

Робин преметна платнената си торба през рамо, излезе от къщата и се заоглежда в тъмното за своя обект. Зърна момичето в далечина под светлината на улична лампа – беше обгърнала тялото си с ръце и подтичваше.

Робин забърза да я настигне, като преценяваше възможностите пред себе си. Стигна до решение, извади портмонето от дъното на торбата си, затича напред и като подсили леко естествения си йоркшърски изговор, подвикна:

– Извинете!

Момичето се обърна стреснато и изчака Робин да дотича до нея.

– Това ваше портмоне ли е?

На Робин ѝ се стори, че зърва по лицето на младата жена колебание дали да не отвърне утвърдително, така че попита бързо:

– Как ви е името?

След това отвори портмонето и извади кредитна карта, за да прочете кой е собственикът.

– Зоуи Хейг – отвърна момичето. – Не, не е мое.

– По дяволите – въздъхна Робин и се огледа. – Някой го е изпуснал, ще трябва да го предам. Случайно да знаете къде е най-близкият полицейски участък?

– Може би в Кентиш Таун – предположи момичето, после попита с любопитство. – Да не сте от Йоркшър?

– Да – кимна Робин. – От Машам.

– Тъй ли? Аз съм от Неърсборо.

– Аха, пещерата Мама Шиптън – мигом отвърна Робин и тръгна в крак със Зоуи. – Ходихме там на екскурзия в началното училище. Адски страшна ми се стори.

Зоуи се позасмя леко. Лицето ѝ бе странно – едновременно младо и състарено: изпито и бяло, гладко и все пак някак съсухрено. Плътната очна линия му придаваше още по-мъртвешки вид.

– Да, такава си е – потвърди тя. – Водиха ни там, като бях малка. Мислех, че е обитавана от вещица. Бях вкаменена от страх. Ха-ха – добави.

Главната атракция в пещерата Мама Шиптън беше кладенец, който вкаменяваше околните обекти посредством процес на калцификация. Робин схвана непреднамерената шега и се засмя тъкмо намясто. Зоуи изглеждаше доволна, че се е показала духовита.

– Какво правиш в Лондон, като си от Неърсборо? – попита Робин.

– Преместих се, за да съм при приятеля си – отговори Зоуи.

Идеята, хрумнала на Робин в кухнята на Норт Гроув, вече не изглеждаше толкова безумна. Зоуи Зозо. @мастиленосърце28. Червей28.

– И аз така – каза тя. По една случайност беше истина. Матю не бе още неин съпруг, дори не и годеник, когато тя се премести в Лондон, за да е с него. – Само че се разделихме.

– По дяволите – въздъхна Зоуи. Тази информация явно я потисна.

– Работиш в Норт Гроув, нали? – попита Робин, като дискретно пъхна портмонето в чантата си.

– Да, на почасова работа – отвърна Зоуи.

Повървяха в мълчание близо минута, после Зоуи добави:

– Мариам иска да се пренеса там. Стаята е по-евтина от тази, в която съм сега.

Робин нямаше как да не стигне до заключението, че готовността на Зоуи да споделя с непозната произтича от самота. Във всеки случай бе обгърната от аура на дълбоко нещастие.

– Същата Мариам, която води моя курс, така ли?

– Да – потвърди Зоуи.

– Изглежда добра жена.

– Такава е.

– Ами защо не се преместиш там тогава? Къщата ми се вижда приятна.

– Приятелят ми не иска.

– Защо? Хората ли не му харесват?

И така като Зоуи не отговори, Робин попита:

– Кой още живее там? Нещо като комуна е, нали?

– Да. Нилс е собственикът. Онзи едрият мъж, който беше в кухнята. – Зоуи повървя смълчана няколко крачки, после допълни:  – Той е много богат.

– Така ли?

– Да, баща му е бил едър бизнесмен. Нилс е наследил... знам ли... милиони. Та затова могат да си позволят тази голяма къща и всичко покрай нея.

– Като го гледа човек, не би се сетил, че е милионер – посочи Робин.

– Не, наистина – съгласи се Зоуи. – И аз много се изненадах, като научих. Защото той прилича на одъртяло хипи, нали? Каза ми, че винаги иска да живее така. Да бъде художник, да притежава къща, в която много художници да живеят заедно.

Ала в тона на Зоуи не личеше кой знае какъв ентусиазъм.

– Той и Мариам заедно ли са?

– Да. Само че Брам... едрото русо хлапе... не е нейно, само на Нилс.

– Сериозно?

– Да. Майка му била приятелка на Нилс в Нидерландия, само че умряла, тъй че Брам дошъл да живее в Норт Гроув.

– Тъжно – отбеляза Робин.

– Да – отново каза Зоуи.

Продължиха, без да говорят, докато стигнаха до автобусна спирка, за която Робин предположи, че е дестинацията на Зоуи, само че тя продължи напред.

– Как ще се прибереш у дома? – попита Робин.

– Пеша – отвърна Зоуи.

Денят бе бил слънчев, а нощното небе сега – безоблачно, само че температурата рязко бе паднала. Зоуи вървеше, обвила с ръце тялото си, и Робин предположи, че трепери от студ.

– Къде живееш? – попита я Робин.

– На Джънкшън Роуд – отговори Зоуи.

– Ами това е в същата посока като полицейския участък, нали? – Робин се надяваше да отговаря на истината.

– Да – потвърди Зоуи.

– Сигурно имаш художествени наклонности, след като работиш в Норт Гроув.

– Нещо такова – кимна Зоуи. – Искам да съм дизайнер на татуировки.

– Сериозно ли? Звучи супер.

– Да – каза Зоуи. Погледна Робин, после вдигна ръкава на якето си и този на тънката блуза под него, за да разкрие ръката си, татуирана с герои от Мастиленочерно сърце. – Аз съм ги правила.

– Какво? – ахна Робин искрено смаяна. – Ти си ги правила?

– Да – кимна Зоуи със срамежлива гордост.

– Невероятни са. Но... как?

Зоуи се засмя и Робин зърна за кратко младостта в мъртвешкото лице.

– Правят се шаблони и ти трябват мастило и пистолет за татуси. Имам един втора ръка, купих си го по интернет.

– Но да го правиш върху себе си...

– Използвах огледала. Отне ми дълго време. Повече от година за всичките.

– Все са от Мастиленочерно сърце, нали?

– Да – отговори Зоуи.

– Обожавам тази анимация – възкликна Робин с пълното съзнание, че раздвоява образа на Джесика: едната беше от Лондон и само бегло бе дочувала за Мастиленочерно сърце, а другата бе родом от Йоркшър и се възхищаваше на творбата. Само че сега нямаше време да се тревожи за това.

– О, наистина ли? – Зоуи отново погледна Робин, докато смъкваше ръкавите си. Като че след чутото я харесваше повече.

– Ама разбира се. Много е забавна, нали? – Страшно харесвам героите и онова, което говорят за... знам ли... – Колебанието също бе искрено и Робин се опря на обобщения. – За живота и смъртта, за игрите, които всички играем. – (Играта на Дрек внушаваше нещо от този род, нали?) – Възхитена съм от Харти – заключи Робин. Да харесваш Харти беше безопасно. Почти всички фенове, из чиито постове се бе ровила седмици наред, обичаха Харти.

Зоуи отново обви ръце около тялото си и внезапно изля поток от думи.

– Тази анимация ми спаси живота – заговори тя, като се взираше право пред себе си. – Чувствах се много зле, като бях на тринайсет. Бях в приемно семейство като Еди Ледуел. Толкова общи неща имахме с нея. Тя е правила опит за самоубийство, аз също, като бях на четиринайсет. Прерязах си китките... направих татуировки върху белезите.

– Господи, толкова съжалявам...

– Открих Мастиленочерно сърце в Ютюб и ми се видя адски странна анимация, но не можех да спра да я гледам. Харесаха ми стилът на рисуване и всичките герои до един. Те са много сбъркани, но все пак готини, нали? Чувствах се страшно гадно, като бях на четиринайсет, но всички неща, които казваше Харти, например как никога не е твърде късно, как дори ако са те карали да вършиш лоши неща, не е задължително това да трае завинаги... Обичах да ги гледам, а и сюжетът е толкова забавен. Канех се да го направя отново... да си прережа китките де. Всичко си бях приготвила, измислих как ще кажа, че ще преспя у приятелка, а щях да ида в гората и да го направя там, та никой да не ме открие. Но анимацията бе първото, което ме разсмя от цяла година. Казах си: след като още мога да се смея... А после видях Еди Ледуел онлайн да съобщава, че ще направи продължение, а аз исках да го видя, така че не се самоубих. Точно това ме спря. Налудничаво е, нали? – промълви Зоуи, като все така се взираше в мрака. – Но е истина.

– Никак не ми звучи налудничаво – тихо промълви Робин.

– И така, гледах втория епизод, в който отново всички бяха толкова забавни. В него Свраката за пръв път проговори. Онзи Престън, с когото си бъбреше, този, дето позираше за курса ви...

– Да – кимна Робин.

– Той беше гласът на Свраката във втория и третия епизод.

– Не може да бъде! – възкликна Робин.

– Да, само че му се наложи да си иде в Ливърпул за няколко месеца и трябваше да намерят друг с ливърпулски акцент да го замести. Той мрази хората да приказват за Мастиленочерно сърце. Като видя татуировките ми, се държа като истинско гадно копеле, беше...

Но Зоуи остави тази мисъл недовършена. Известно време вървяха в мълчание, като Робин се чудеше дали е добра, или лоша идея да отвори дума за играта.

– Еди Ледуел веднъж говори с мен – наруши мълчанието Зоуи. – По Туитър.

Тя го изрече с приглушен глас, в който звучеше почти религиозно преклонение.

– Еха, вярно ли?

– Да, беше в деня, когато мама почина.

– О, толкова съжалявам – отрони Робин.

– Аз не живеех с нея – тихо каза Зоуи. – Тя беше... Имаше си много проблеми. На два пъти я затваряха принудително в клиника. Вземаше наркотици. Най-вече заради това ме пратиха в приемно семейство. Приемната ми майка ми съобщи, че е умряла, и ми позволи да не ходя на училище този ден. Влязох в Туитър и написах, че майка ми е починала. И Еди Ледуел ми отговори. Тя...

Робин сведе поглед към спътничката си. Лицето ѝ беше сгърчено. Би могла да е деветдесетгодишна старица или пък бебе с това покрусено изражение. Сълзите ѝ нямаха ефект върху плътната очна линия и Робин си спомни как се бе размазала очната линия на Еди Ледуел, когато се бе разплакала в офиса на агенцията.

– Тя беше много мила – с хлипане избъбри Зоуи. – Казах ѝ как приемната ми майка току-що ми е съобщила за смъртта на мама, а тя ми разказа как също е израснала в приемно семейство. Прати ми емоджи с прегръдка, а аз споделих как тя е моята героиня и колко я обичам. Казах ѝ, че... да, казах ѝ го...

– Вземи салфетка – предложи Робин пакетчето, което измъкна от чантата си.

– Прощавай... – избъбри Зоуи. – Просто хората бяха ужасни към нея онлайн, намираха куп нередни неща в анимацията, а аз... не знам... никога не бях виждала нещо обидно, но когато хората говореха, някак си звучеше логично... само че ми се ще да не бях... приятелят ми твърди, че нищо лошо не е сторил, но...

Мобилният телефон на Робин иззвъня. Като наруга наум обаждащия се, Робин го извади от торбата. Беше Страйк.

– Здрасти – заговори той. – Как мина в Норт Гроув?

– Казах всичко, което имах да кажа, миналия уикенд – отвърна студено Робин. – Сега съм заета, ясно?

– Да бе, ясно – развеселен отвърна Страйк. – Звънни ми, когато не си заета.

– Ясно ти е друг път – отсече Робин и затвори.

– Бившият ти ли беше? – попита Зоуи с изтънял глас. Бършеше лицето си със салфетката, дадена ѝ от Робин.

– Той, да – отвърна Робин и пусна телефона си обратно в чантата. – Та продължавай, какво казваше?

– О, нищо – унило промърмори Зоуи.

Продължиха напред и единственият звук беше подсмърчането на Зоуи от време на време. Хайгейт Хил беше дълга и добре осветена улица, по която още имаше оживено движение. Група младежи заподсвиркваха на двете жени, когато пресякоха на отсрещния тротоар.

– Я чупката – измърмори под нос Робин, а Зоуи немощно се усмихна.

– Виждала съм Джош Блей – обади се Зоуи.

– Сериозно ли? – изрече Робин надлежно впечатлена.

– Да. – Той дойде да живее в Норт Гроув за месец, преди двамата с Еди да бъдат...ъъ... нападнати.

– Говорила ли си с него? – попита Робин, уверена, че вече знае отговора.

– Не, прекалено уплашена бях. Влязох в кухнята и той просто стоеше там.

А ти си се разтреперила.

– А аз се разтреперих – сълзливо се засмя Зоуи. – Мариам ме представи, а аз не успях да продумам. Никога не можах да събера кураж да му проговоря.

Но за Робин бе ясно, че Зоуи е рядкост сред базата фенове на Мастиленочерно сърце: човек, оценявал Еди Ледуел по-високо от Джош Блей.

– Какво представлява той? – поинтересува се.

– Беше надрусан – с тъжна усмивка съобщи Зоуи. – Не обичаше да се вижда с хора. През повечето време си седеше в стаята и постоянно пускаше „Това ли е то“ на Строукс. А после подпали пожар.

– Какво е направил? – отново се престори на изненадана Робин.

– Ами според Мариам е бил Джош, но аз не мисля, че е той.

– А кой тогава?

– Не бива да казвам... Искам да си запазя работата.

Робин се зачуди дали да не я притисне по въпроса, но след като вече бе спечелила доверието ѝ, се боеше да не го изгуби.

– А ти какво всъщност вършиш в Норт Гроув?

– Какво ли не – отвърна Зоуи. – Като пристигнах в Лондон, отидох там просто да видя къде се е случило всичко. Влязох в магазина и се заприказвахме с Мариам. Много беше мила по повод татуировките ми и аз ѝ признах как съм голям фен и прочие, как тъкмо съм напуснала приемното си семейство. Тя ме попита имам ли работа, отговорих, че не, и тя ми предложи такава. Помагам с курса, който Мариам води във вторник за деца със специални нужди. Преди го е водила Еди, когато е живеела в Норт Гроув – съобщи Зоуи и в тона ѝ се върна предишното преклонение. – Мия четките за рисуване, готвя по малко, гледам деца. Стар, детето на Фрея, е сладко, но Брам... ами че той е по-голям от мен. За нищо не ме слуша.

Най-сетне завиха по Джънкшън Роуд.

– Хей – рече Робин, сякаш мисълта току-що ѝ бе хрумнала, – а не си ли участвала някога в играта? Онази, която фенове са създали по Мастиленочерно сърце? Питам само защото аз влизах в нея по едно време. Преди няколко години. Много ми хареса анимацията ѝ. Играта беше доста добра, предвид че е създадена от аматьори.

– Да – отвърна предпазливо Зоуи. – Играла съм няколко пъти. Какво ти беше потребителското име? Може да сме се засичали някога там.

– Беше... о, да му се не види, сега не мога да си го спомня – засмя се леко Робин. – МастиленоСърчице или нещо такова.

– Такива с лопата да ги ринеш – сви рамене Зоуи и точно това бе причината Робин да назове името.

Минаха покрай магазин за играчки и отражението на изпитата фигура на Зоуи пробяга върху редиците от пластмасови фигурки.

– Живея ей там, горе – посочи тя към тясната ъглова сграда, която Робин бе видяла на снимката, направена от Страйк.

– Така ли? Имаш ли съквартиранти?

– Всъщност не. Там има някакви други хора, но те са наели само стая за складиране – отвърна Зоуи. – Има вътрешна мивка – добави почти като оправдание.

– Лондон, туй то – извъртя очи в гримаса Робин.

– Да – кимна Зоуи. – Приятно ми беше да си поговоря с теб. Хубаво е да срещнеш човек от Йоркшър.

– Самата истина – отговори сърдечно Робин. – Надявам се да се видим другата седмица. Отивам в полицейския участък да предам онова портмоне.

– Далеч отук ли живееш?

– Не. Ще стигна бързо пеша. Довиждане.

Зоуи се усмихна и се скри зад ъгъла. Робин продължи напред. След като прекоси улицата, обърна се назад и видя Зоуи да влиза в ъгловата сграда през странична врата. После извади телефона си и в движение позвъни на Страйк.

– Добър вечер – поздрави той. – Как мина?

– Доста добре – отвърна Робин и започна да се оглежда за такси. – Срещнах Престън Пиърс и твоето момиче с многото татуировки.

– Наистина ли?

– Да. Тя работи в Норт Гроув и... Чакай малко, ето едно такси – каза Робин и помаха на шофьора.

След като му даде адреса си и влезе вътре, Робин отново долепи телефона до ухото си, а с другата ръка изрови от торбата бележника и химикалката си. Искаше да запише всичко, чуто от Зоуи, преди да е забравила нещо.

– Истинското ѝ име е Зоуи Хейг – каза Робин. – Но в играта е модератор Червей28.

– Ти сериозно ли?

– Да – отвърна Робин и свали със зъби капачката на химикалката. – Дошла е в Лондон, за да е с приятеля си, и е очевидно, че нещата помежду им не вървят. Червей28 ми написа в играта „Ще ми се да можех да ти кажа къде работя“. Зоуи работи в Норт Гроув. Червей28 ми каза, че е срещала Джош Грей, но не могла да му заговори, само треперела. Зоуи сподели точно същото.

– Да му се не види! Не ти ли казах, че ни се полага пробив?

– Имаше и разни други неща – продължи Робин, като в същото време нахвърляше бележки в тефтера си. – Например как приятелят ѝ казал, че не е направил нещо лошо. Но тя, изглежда, се чувства виновна, макар може би само защото е критикувала онлайн Мастиленочерно сърце. Много ѝ харесвала анимацията, но се оставила да бъде убедена от разни аргументи, че е реакционна, незачитаща различните и прочие стандартни обвинения.

– Приятелят ѝ трябва да е някой от тримата, които се срещнаха с Нилс в „Червеният лъв и слънцето“ – предположи Страйк. – Аз залагам на Уоли Кардю.

– Мислиш ли?

– Виждаш ли я да се вмести в живота на Монтгомъри? Той живее с приятелката си, има добра работа, за какво му е Зоуи?

– Може да е започнало като онлайн флирт, който тя е приела по-сериозно от него. Нищо чудно той да не си е дал сметка, че тя е решена на дълга връзка и че ще се премести, за да е близо до него.

– Не виждам как това би се случило на Монтгомъри. Откъде-накъде би оставил онлайн флирт да прерасне в ситуация, която може да изложи на риск приятния му живот? Доколкото ни е известно дотук, Кардю няма приятелка и е безразсъден неудачник. Мога да си го представя да спи с млади фенки и да остане шокиран, когато някоя от тях се премества в Лондон, за да е близо до него.

– Ами Тим Ашкрофт?

– Той е от типа възпитаници на частни училища. Не знам, не е изключено да е той, но си представям, че би си паднал по някоя по-различна...

– От типа „кашмирен пуловер“? – подхвърли Робин.

– Да, ако щеш.

– Той е актьор. Нищо чудно да е привличан от жени бохемски тип. И не забравяй потребителското ѝ име в играта. Ашкрофт е озвучавал Червея.

– Да, вярно – потвърди Страйк, но не звучеше убеден.

– Зоуи каза и друго – продължи Робин, като все така нахвърляше записки на страница, оцветена ту в сиво, ту в оранжево, докато таксито минаваше под уличните лампи. – Според нея не Блей е подпалил собствената си стая, но тя не пожела да каже кой е бил. Искала да си запази работата.

– Интересно – отбеляза Страйк.

– Да, само че имам и лоши новини – съобщи Робин. – Наложи се да изляза от играта. Аномия е разпоредил на модераторите да следят за хора, които влизат в играта, но не играят. Смята, че е възможно от полицията да шпионират феновете, което би обяснило факта защо той не присъства много напоследък.

– Това е неудобство, но не е непоправимо – отвърна Страйк. – Просто трябва да играеш достатъчно активно през следващите дни, за да приспиш подозренията. Кажи сега за Пиърс.

– Почти беше напът да ме покани на по питие.

– Бърз напредък – коментира Страйк, но не звучеше особено доволен.

– Отказах му, защото предпочетох да изпратя Зоуи до вкъщи. Мисля, че взех правилното решение. Нямаше как да го разпитвам и да държа играта под око. Но следващата седмица пак съм там. Има и още нещо, което би могло да е огромно съвпадение, но... Прозорецът в комуналната кухня е голям и изрисуван със стъклопис. Мариам го е правила, жената, която води курса ми. Според Пиърс е там от пет-шест години. Отгоре са написани думи, може да е цитат, не знам, но се говори за аномията. Изобразена е един вид идеализирана комуна и всички хора на нея са били в колектива или са приятели на Мариам. А отгоре е въпросният цитат за условията, при които е невъзможно да съществува аномия. Нещо за органи, които са солидарни едни с други.

Робин почти успяваше да чуе усиленото мислене на Страйк в последвалата пауза. Накрая той каза:

– Е, случайности се срещат, но пък тази наистина вади очите.

– Мислиш, че оттам Аномия е заел името си?

– Бих казал, че има голяма възможност да е така.

– Всички те са били в Норт Гроув в някакъв момент. Целият актьорски състав.

– Дяволски добра работа си свършила за една вечер, Робин.

На Робин ѝ се стори, че чува женски глас в близост до Страйк. От телевизията или беше Мадлин Кърсън-Майлс?

– Трябва да затварям – каза бързо тя. – Ще се чуем утре.

Затвори, преди Страйк да е успял да отговори.

41

Но ето появява се нахакан хлапак

с походка наперена и нагла усмивка.

Констанс Нейдън, Естествен подбор

Състоянието на крака на Страйк при мястото на ампутацията се влошаваше. Въпреки че два пъти на ден се мажеше със специалния мехлем, кожата оставаше раздразнена и възпалена. Боеше се, че това са ранни признаци на типичния при ампутация синдром, при който кожата се покриваше с язви и се разкъсваше. Въпреки това не си назначи час за преглед. Какъв смисъл би имало? Не можеше да си позволи да спре да работи. Допълнителното натоварване със следенето на Джаго Рос още повече бе обременило графика. Единственото решение бе да се намерят нови подизпълнители, които да бъдат привлечени, за да помогнат.

След като бе изчерпал всичките си контакти в полицията и армията, Страйк се зае да преглежда наеманите преди за временна работа, които не бе проявил склонност да ангажира за постоянно. Накрая в отчаянието си нае на седмичен договор, който можеше да бъде прекратен от всяка страна без предизвестие, бивш военен полицай на име Стюарт Нътли, който три години по-рано бе блъснал мотопеда си в такси, което се очакваше да следи. Страйк се бе разкрещял на Нътли за провинението и го уволни на мига, така че сега му позвъни с минимум ентусиазъм и разигра пълно смирение. Нътли беше мъж с редки зъби и рядка коса, женен, малко над трийсетте и обичайното изражение на лицето му излъчваше неприятно самодоволство. Тъй като не бе успял да се задържи на работа като цивилен детектив след раздялата им със Страйк, Нътли много държеше да се докаже като стойностен служител пред агенция, значително повишила престижа си след неговото напускане. И макар никой от екипа да не бе особено очарован от новото попълнение, всички бяха благодарни за нов чифт крака и очи.

Междувременно новата колекция на Мадлин щеше да има официалното си откриване само след седмица, което означаваше, че на нея изобщо не ѝ оставаше свободно време да се вижда със Страйк. И макар пред Мадлин да разиграваше разочарование, той нямаше как да не признае пред себе си, че е облекчен от подобна ситуация. Състоянието ѝ на силно напрежение получаваше израз в дълги монолози по телефона.

– Не биваше да правя колекцията толкова голяма. Никога повече. Слушай, ще дойдеш ли да ме видиш, след като мине официалното откриване? Ще имам нужда от разпускане, никога не е било толкова зле. Искам да съм с човек, на когото изобщо не му пука за бижута. Искам да съм с теб. Искам питие и хубаво чукане.

Страйк нямаше възражения срещу повечето пунктове в тази програма и все пак подозрение, породено от поканата за литературната сбирка, го накара да уточни.

– Значи, след като мине официалното откриване, а? Не ме каниш на него, така ли? Защото ще има представители на медиите, нали?

– Да – отвърна тя, – но... Добре, недей да идваш, не и ако нямаш желание.

– Чудесно, после ще се видим тогава. В колко часа ще приключи?

– В девет – отвърна тя, после добави:  – Моля те, ела ако можеш. Много ми липсваш и ако знам, че ще дойдеш да ме отведеш оттам, ще мога да изглеждам щастлива на снимките.

– Така или иначе, трябва да бъдеш щастлива – каза той. – Нещата, които ми показа, бяха невероятни.

– О, Корм, толкова си мил – сълзливо изрече тя. – В момента до едно ми изглеждат абсолютни боклуци, но винаги се чувствам така преди пускане на колекция... или си мисля, че така се чувствам, но винаги ми е такава мъгла, че няма как да съм сигурна.

Страйк (все още настроен в духа да даде шанс на една прилична връзка) бе обещал на Мадлин да се види с нея след церемонията, макар да не пропусна да забележи, че тя искаше той да я вземе оттам, докато неговото желание бе да се срещнат възможно най-далеч от мястото, където Шарлот със сигурност щеше да присъства. Да формулира гласно тази си загриженост би означавало да отвори врата към друг нежелан разговор, така че планът остана неуточнен, като и той, и вероятно Мадлин бяха твърдо решени нещата да се случат според личните им предпочитания.

Междувременно две добре дошли отсъствия временно облекчиха напрежението над агенцията: Покваряващия замина за десет дни в Мароко, а Шавливи пръсти отлетя за Ню Йорк да посети любящата си майка и пастрока си, който го подозираше, че е крадец.

– И така, това е нашият шанс – заяви Страйк на екипа в конферентен разговор (нямаше време за действителни сбирки) – да изключим някои от заподозрените, че са Аномия.

В първия понеделник на май, който беше официален почивен ден, малко преди съмване Страйк куцаше към жилищния комплекс Лисмор Съркъс, за да наблюдава мезонета с три спални, където Уоли Кардю живееше с баба си и сестра си. До осем часа бе забелязал само два пъти признаци на живот в апартамента: някой бе дръпнал завесите и снежнобяла котка скочи от перваза на прозореца да огледа квартала с високомерието, присъщо на биологичния ѝ вид.

Според общинския архив активистът в Ютюб и сестра му бяха живели все в същия малък мезонет заедно с баба си през последните двайсет години. Сестрата на Уоли, която работеше в местна аптека, имаше също като брат си скандинавска външност, макар тя да бе с пищни форми, докато той бе просто нисък и набит, имаше големи кръгли сини очи и пълни устни. Шах и Баркли независимо един от друг бяха информирали Страйк, като внимаваха да не бъдат чути от Робин, Мидж и Пат, че на драго сърце биха държали под наблюдение Клоуи Кардю колкото дълго го изисква случаят и дори когато вече няма такава необходимост.

Докато Страйк наблюдаваше апартамента на Госпъл Оук, Робин седеше до прозореца на кафене в Кройдън с име „Сосна наденичка“, разположено точно срещу къщата на Ясмин Уедърхед и родителите ѝ. Облекчена бе да е извън офиса, където през последните часове бе отделила много часове да участва в играта, та да приспи съмненията на Аномия, че може да е там с цел да шпионира други участници. От това произтекоха още няколко частни чата с Червей28, която безхитростно сподели с нея как срещнала много приятна жена „от района, където живеех преди“, само че не изтърва нищо повече нито за гаджето си, нито за самоличността на Аномия. Страйк прояви съчувствие към желанието на Робин да върши нещо друго, освен да се взира по цял ден в айпада си, и се съгласи тя да наблюдава Ясмин, която бе от второстепенен интерес, сравнена с вероятните заподозрени за Аномия.

Улицата на Ясмин беше със спокойна и достопочтена атмосфера. От едната страна имаше редица квартални магазини, а от другата средни по размер къщи с малки предни дворове. Робин редуваше наблюдаването на предната фасада на дома на родителите на Ясмин с поглеждане към играта и Туитър, където Аномия вече бе проявил активност тази сутрин.

Аномия @АномияГейммастер

Наедрялата Лакома Ледуел твърди, че търси да наеме няколко детегледачки за хлапетата, които продължава да ръси, веднъж щом започнат да прииждат печалби от @МастиленоЧерно.

9: 06 ч. 4 май 2015 г.

Всички заподозрени за Аномия, които бяха под наблюдение, се намираха в съответните си къщи и извън поглед, когато Аномия бе пуснал този пост. Киа Нивън оставаше ненаблюдавана поради недостиг на персонал, но Страйк бе решил да остави ново, внимателно съставено съобщение на телефонния секретар на семейство Нивън, чиято цел бе да събуди страховете на Киа какво ще си помисли Блей за нея, ако отказва да сътрудничи на разследването.

В десет и десет Робин, която бе вече на третата си чаша кафе, за да оправдае дългото си седене в „Сосна наденичка“, и която все още не бе зърнала Ясмин Уедърхед, получи обаждане от Страйк.

– Уоли и приятелят му Ем Джей току-що излязоха от апартамента му. Следя ги. Какъв е статусът на Аномия в играта?

– Отсъства – въздъхна Робин и придвижи Бъфилапи покрай вампир, реещ се по една от пътеките на играта.

– Мисля, че отиват към станцията на метрото – каза Страйк на Робин и потрепна от болка, когато ускори крачка, за да не изостава от двамата младежи. – Ем Джей носи видеокамера. Това би било идеалната възможност Аномия да цъфне в играта. Кардю не използва телефона си.

– Започвам да си мисля, че Аномия знае точно кога би ни помогнал с включване в играта и нарочно го избягва – огорчено заяви Робин.

– Ясмин да се е мяркала?

– Не. Никой не е излизал от къщата от сутринта. Е, все пак е почивен ден.

– Я стой така – промърмори Страйк.

Робин зачака.

– Някой друг също ги следи – със снижен глас съобщи Страйк.

– От полицията ли? – попита Робин тъй рязко, че сервитьорката се извърна да я погледне.

– Не ми се вярва – отвърна Страйк. – Ще ти се обадя след малко.

Той затвори.

Мъжът, забелязан от Страйк, трудно можеше да бъде пропуснат. Беше поне метър и деветдесет висок, толкова късо подстриган, че главата му изглеждаше почти бръсната, макар да бе отгледал буйна брада и мустаци. Беше се облегнал на една стена и очевидно пишеше съобщение, когато Уоли и Ем Джей го приближиха, но в мига, щом отминаха, той прибра телефона и тръгна подир тях, бръкнал в джобовете на джинсите си. На гърба на вехтото му кожено яке имаше череп и кръстосани кости със стоманен шлем над тях. Имаше много видими татуировки и докато английският флаг отстрани на врата му и готическият кръст на опакото на лявата му длан може и да бяха фалшиви, големият череп на тила му, видим през милиметрите коса, нямаше как да е такъв, което изключваше възможността мъжът да е преоблечен полицай.

Непознатият се качи в същия вагон на метрото като Уоли и Ем Джей и Страйк го последва. Активистите в Ютюб бяха дълбоко потънали в разговор и явно не забелязваха никого от следящите ги мъже. Страйк направи крадешком две снимки на непознатия с телефона си и забеляза друга татуировка на адамовата му ябълка. Макар детективът да не беше експерт по скандинавски руни, веднага разпозна тази.

След двайсетминутно пътуване пристигнаха на метростанция Уестминстър, където Уоли и Ем Джей слязоха, последвани най-напред от татуирания, а после и от Страйк.

Четиримата мъже, двама от които още нямаха представа за факта, че са следени, се отправиха в Уайтхол Гардънс, където Уоли извади ръчен микрофон от раницата си, а Ем Джей включи камерата.

Целта на идването в Уайтхил Гардънс в официален почивен ден стана ясна, когато Уоли и Ем Джей започнаха да спират туристи и да ги молят, доколкото Страйк можа да схване, да бъдат интервюирани пред камера. Първи бяха две японски момичета, после семейство, на което по тениската на момчето им личеше, че са от Бразилия. Страйк бе твърде далеч, за да чуе какви въпроси задава Уоли, но виждаше как с напредването на интервюто израженията на хората се променяха от любезни или развеселени в смутени, разстроени, а в случая с бащата бразилец – сърдито. Страйк заключи, че целта на днешното видеопредаване бе да бъдат ядосани чужденци. Татуираният мъж с коженото яке седна на пейка на стотина метра разстояние, като открито наблюдаваше снимането. Детективът предпочете да не сяда, та да не би брадатият съгледвач да забележи, че копира неговите действия, и зае позиция зад статуя на Хенри Бартъл Фриър, колониален администратор, и издири на телефона си викингски руни, където намери същия символ, който брадатият гордо носеше на адамовата си ябълка. Напомняше ъгловата буква Р и названието ѝ беше Турисаз, което според интернет означаваше опасност, хаос и брутална сила. Страйк тъкмо се канеше да върне телефона в джоба си, при което той иззвъня.

– Корморан Страйк.

– Ало? – чу се женски глас малко по-силен от шепот.

– Здравейте – каза Страйк. – Кой се обажда?

– Ъъ... Киа Нивън.

– О, чудесно – отвърна Страйк. Очевидно гласовото му съобщение, предназначено да събуди чувство за вина, бе свършило работа. – Благодаря, че ми връщате обаждането, Киа. Предполагам, че знаете за какво става дума.

– Да... за Аномия – прошепна тя. – Да, но аз... аз не знам нищо.

Звучеше много по-млада от двайсет и пет. Ако не знаеше, той би я взел за тринайсетгодишна.

– Възможно ли е да се срещнем и да поговорим лице в лице?

– Аз... не съм добре. Не мисля, че е осъществимо.

– На драго сърце ще дойда у вас, ако ще помогне – предложи Страйк.

– Не, аз... няма как да стане... но много искам да помогна – прошепна тя. – Наистина го искам. Затова реших да ви се обадя и... да ви кажа... че не знам нищо.

– Ясно – отговори Страйк. – Е, вероятно справедливостта изисква да ви осведомя, Киа, как има теория, според която вие сте Аномия.

Нямаше нужда да уточнява, че теорията принадлежи на съдружничката му.

– Аз... какво?!

– Че вие сте Аномия – повтори Страйк.

– Кой...? О, боже мой... и Джош ли... и Джош ли мисли така?

– Той иска от мен да открия кой е Аномия – избегна Страйк директен отговор. – Но ако сте толкова болна, че не можете да говорите с мен...

– Аз... о боже...

Последва серия от сухи хлипания. Може и да бяха искрени или пък не, но не беше грижа на Страйк да предлага утеха. Наблюдаваше как гълъбите кръжат в облачното небе, докато най-сетне Киа заговори:

– Защо да не ви го кажа сега?... Аз не знам нищо... Не съм Аномия! Аз никога... никога не бих...

– Вижте, просто исках да ви дам възможност да се защитите – каза Страйк. – И също така се канех да ви покажа някои неща.

– Какви неща?

– Снимки – отвърна Страйк, което не беше съвсем лъжа. Заснетите от него нейни постове в Туитър си бяха един вид снимки. – И документи – добави, за да намеси малко интрига. Споменаването на документи винаги звучеше плашещо.

– Защо не ми ги пратите в имейл?

– Защото са поверителни – отговори Страйк.

Настана нова дълга пауза.

– Аз... Добре...

– Ще позволите да дойда и да разговарям с вас?

– Ами... май че да.

– В кой ден ви е удобно? – попита Страйк.

– Не тази седмица – побърза да каже тя. – Твърде болна съм. Може би... следващия четвъртък?

Това бе денят на официалното пускане в продажба на колекцията на Мадлин. На Страйк никак не му бе по сърце да направи пет- или шестчасово пътуване до Кингс Лин и обратно преди него, но тъй като приоритетът му бе да отпише възможно най-много заподозрени за ролята на Аномия, отговори:

– Чудесно. Е, ще пристигна от Лондон, тъй че ще съм при вас около единайсет, ако ви устройва?

– Да – прошепна Киа. – Добре тогава.

– И моля ви, запазете това между нас – допълни Страйк.

– Че на кого бих могла да кажа?

– Просто обяснявам, че обсъждането на разследването ни би го спънало, а както си представяте, Джош много държи да успеем с него.

След като затвори, Страйк написа съобщение на Робин да я уведоми, че е успял да уреди интервю, и получи еднословен отговор: „Чудесно“. Страйк тъкмо бе прибрал телефона обратно в джоба си, когато се обади Нътли, натоварен със задачата да държи под наблюдение Гюс Ъпкот.

– Какво става? – попита го Страйк.

– Задачата ми е да наглеждам младока, нали?

– Какво имаш предвид? – попита Страйк, като се стараеше да не звучи прекалено раздразнен.

– Възрастният току-що излезе от къщата.

– С инвалидната количка ли?

– Не, подпира се на бастун. И говори по мобилния си телефон.

– Остани си на мястото, освен ако синът не излезе – нареди Страйк. – Ами другите от семейството?

– Жената изведе момичето с колата преди около половин час.

– Добре, ти следи Гюс.

– Разбрано.

Нътли затвори.

Уоли и Ем Джей бяха успели да убедят група китайски студенти да говорят с тях. Татуираният, или Турисаз, както Страйк го бе кръстил наум, бе изчезнал от пейката. Страйк остана замислен за Иниго Ъпкот, движещ се с бастуна си на немощните си крака сега, когато жена му бе напуснала къщата, за да проведе телефонен разговор там, където единственият останал у дома член на семейството не можеше да го обезпокои.

Той позвъни на Нътли.

– Последвай възрастния мъж.

– Какво?

– Последвай го. Виждаш ли го още?

– Да, не се движи бързо.

– Тръгни след него. В идеалния случай гледай да го чуеш какво говори.

След като затвори отново, Страйк се запита на какво си играе и не откри задоволителен отговор. Не си падаше по интуиция и предчувствия, които по негово мнение бяха общо взето предубеждение или опипване насляпо. И все пак знаеше, че ако той наблюдаваше къщата на семейство Ъпкот, би тръгнал след Иниго.

Междувременно в „Сосна наденичка“ Робин, която вече беше на четвъртото си кафе, бе успяла за пръв път да влезе в директен контакт с модератор на име Духче1, с когото никога преди не бе говорила по частен канал и когото бе привлякла там, като изрази объркване при една от по-мъчните задачи в играта.

Бъфилапи: Опитах всичко. ВСИЧКО, МАМИЦАТА МУ!

Духче1: Хаха.

Духче1: Не си единствената. Постоянно имаме

задръствания при гроба на Уомбуел.

Бъфилапи: Помогни ми.

Духче1: Трябва да пробваш с Дрекизми.

Бъфилапи: Пробвах ги всичките.

Духче1: Този е по-завоалиран. Помисли какво би казал Дрек,

ако каменен лъв не го пуска да мине.

Бъфилапи: ?

Бъфилапи: Трябва да работя, а единственото, за което

мога да мисля сега, е как да се промъкна покрай каменен лъв.

Духче1: Подсказка: серия 2, епизод 3.

Бъфилапи: Добре, това ще ми помогне, но ако ме уволнят, задето гледам „Мастиленочерно сърце“, да знаеш, че ти

ще си виновен.

Духче1: Че защо си на работа? Официален почивен ден е.

Бъфилапи: Малък бизнес е, не се съобразява с почивните дни.

Бъфилапи: А ти в почивка ли си?

Духче1: Да, но всъщност не.

Бъфилапи: ?

Духче1: Имам почивен ден, но Драгия Вожд ме иска да

модерирам до 18 часа.

Духче1: Наказание, задето отидох на мач в събота.

Робин записа в бележника си „Духче1 е футболен фен“ и попита наслуки:

Бъфилапи: М********Ю******?

Духче1: Ха, не. Но ми хареса как Уест Бромич Албион ги натрепаха.

Духче1: Да не си фен на М********Ю******?

Робин не проявяваше съвършено никакъв интерес към футбол, но реши, че Гугъл ще ѝ бъде приятел, ако реши да се прави на запалена, тъй че написа:

Бъфилапи: Да.

Духче1: Е, съжалявам тогава.

Бъфилапи: Ами ти?

Духче1: У****

Робин извади телефона си и снима този разговор.

Бъфилапи: Защо Аномия не обича да ходиш на футбол?

Духче1: Забравих, че трябва да модераторствам,

и на Хартела ѝ се наложило да работи сама цял ден.

Това ѝ припомни, че трябва да наблюдава дома на Уедърхед, и тя отново насочи поглед през прозореца на кафето.

Млада жена вървеше по градинската пътека, като стъпваше бавно и тежко. Имаше дълга и гъста тъмноруса коса и носеше черна жилетка, дълга до коленете, която не успяваше да прикрие свръхтеглото на фигурата ѝ. Робин не виждаше лицето ѝ, защото тя гледаше надолу и се занимаваше с телефона си.

Робин погледна към екрана на айпада си. Духче1 продължаваше да ѝ пише съобщения.

Духче1: Бях заплашен с лишаване от статута ми

на модератор.

Духче1: Нали знаеш мотото му?

– Може ли да платя, моля? – попита Робин келнерката и бръкна в портмонето си да извади пари.

Отсреща през улицата Ясмин вдигна глава. Имаше бледо и плоско кръгло лице и сега гледаше към наближаващите коли. Докато келнерката отиде да вземе сметката ѝ, Робин забързано отговори на Духче1:

Бъфилапи: Какво мото?

Духче1: Oderint dum metuant.[10]

Духче1: Сигурно си го виждала да го казва.

Духче1: Повтаря го непрекъснато.

Робин бързо снима и тези реплики.

Бъфилапи: По дяволите, ето го шефа ми.

Духче1: Добре, доскоро.

>

<Частният канал е затворен>

Робин прибра айпада в чантата си, плати си сметката и излезе от „Сосна наденичка“ с телефон в ръка.

Тъмночервен форд фиеста намали скорост. Беше шофиран от бял мъж, когото Робин не разпозна. Вдигна телефона си и засне сияещата Ясмин, която махаше на шофьора. Колата спря пред нея, Ясмин се качи и потеглиха. Робин забеляза, че последните букви на регистрационния номер са CBS, което по една случайност бяха инициалите на Страйк.

42

Донякъде за себе си той беше прав –

така е с всеки бъркащ мъж,

дето се прави на корав.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

След трийсетминутно отсъствие татуираният отново се появи в Уайтхол Гардънс, като сега говореше по телефона си и се разхождаше между цветните лехи и пейките. Страйк, който си бе позволил разкоша да поседне, пак се оттегли зад статуята на Хенри Бартъл Фриър. Кракът му пулсираше от болка и той се надяваше двамата ютюбъри да са събрали достатъчно материал от чужденци, та да направят прекъсване за обяд.

И то се знае, към един часа Уоли и Ем Джей спряха снимките. Страйк, сега с тъмни очила и разиграващ разговор по телефона, наблюдаваше как Уоли прибра микрофона в раницата си, извади мобилния си телефон и започна да набира текст по него. И ето че най-сетне брадатият и татуиран мъж се отправи целенасочено към Уоли и го поздрави.

Детективът беше твърде далеч, за да чуе какво се казва, но можеше да се закълне, че видя как устните на Турисаз оформят фразата „голям фен“. Турисаз и Уоли се здрависаха, поговориха десетина минути, като и двамата се смееха все по-често с напредването на разговора, а изражението на Ем Джей ставаше все по-унило.

Накрая Страйк видя, че бе направено предложение. Уоли изглеждаше въодушевен да го приеме. Обърна се към Ем Джей, който поклати глава. След още две-три минути обсъждане Ем Джей се отправи в противоположна посока на другите двама, понесъл видеокамерата си, а Уоли и Турисаз излязоха от парка и поеха към Вилиърс Стрийт.

Страйк ги бе следвал по-малко от минута, стараейки се да пренебрегва увеличаващата се болка в крака, когато телефонът му иззвъня отново: Робин.

– Аномия влезе в играта преди около десет минути, но не е активен. Присъства, но не разговаря, просто се рее там. Може да разговаря с някого по частен канал, но ето кое е важното: Баркли току-що ми прати съобщение, че Тим Ашкрофт седял в кафе и пишел на лаптопа си. Започнал да го прави преди десет минути.

– Плащам залога на Баркли и го вдигам с един подозрителен поборник за хегемония на бялата раса – отвърна запъхтян Страйк, като се мъчеше да не куца твърде видимо. – Преди около десет минути Кардю започна да пише на телефона си, но бе прекъснат от едър татуиран тип, който го следеше цялата сутрин. Готов съм да се обзаложа на един бон, че е платен член на Братството Ултима Туле.

– Сериозно?

– Да – изпъшка Страйк, като се мъчеше да поддържа същата скорост като двамата мъже пред него. – Има татуирана руна на адамовата си ябълка. Мисля, че ставам свидетел на операция по вербуване. Ем Джей го разкараха, а Кардю и онзи с руната вървят към втора дестинация. Някакви новини от другите?

– Не. Престън Пиърс излязъл да си купи хляб и се прибрал у дома. Монтгомъри не е напускал апартамента си през целия ден. Нътли не се е обаждал, така че допускам как Гюс също си е у дома.

– Нътли вече не следи Гюс.

– Да не си го уволнил пак? – попита тревожно Робин.

– Не, изпълнява нареждания. Ще ти обясня по-късно.

– Добре – отвърна Робин. – Каня се да ти изпратя видеоматериал. Не е нещо спешно.

– Ще го погледна, когато се спра на едно място. Дръж ме в течение за Аномия.

Страйк затвори.

Двамата му обекти завиха по тясна улица на име „Крейвън Пасидж“ и вървяха към пъб, наречен „Кораб и лопата“. В действителност пъбът се състоеше от две сгради, разположени една срещу друга. И двете бяха с червени врати и червени рамки на прозорците, с идентични табели, изобразяващи моряк от седемнайсети век с перука. Уоли и Турисаз влязоха в бара вдясно.

Облекчен, че ще престане да върви, Страйк изчака цели пет минути и изпуши цигара отпред, преди и той да влезе в пъба.

От едната страна на малкия бар с тълпа от клиенти около него имаше дървени сепарета. В едно от тях, най-близкото до вратата, седяха Уоли, Турисаз и трети човек, от когото Страйк виждаше само ръкава на кадифеното му сако поради това, че трима германски туристи се бяха изпречили пред него.

Страйк си взе бира „Баджър“ и си намери място да застане прав възможно най-близо до сепарето, така че да не е директно в полезрението на някого от обектите си. Силната глъчка в бара заглушаваше повече от разговора им, но дългата практика на детектива му позволи да улови част от фразите на тримата индивиди, представляващи интерес за него.

Гласът на Турисаз беше изненадващо мек. Мъжът с кадифеното рипсено сако звучеше като принадлежащ към висшата средна класа и в момента хвалеше Уоли за материалите му, публикувани в Ютюб, като изтъкваше дълбоките познания, заложени в тях, от което Кардю нямаше как да не се ласкае. В един момент Уоли възприе фалцета на Дрек.

– Ама ти хич не си мукфлук, бе!

При тази реплика двамата му сътрапезници надлежно се засмяха.

След малко на масата на Уоли бяха сервирани чинии с храна. Пъбът ставаше все по-оживен. Страйк вече едва чуваше разговора, тъй че извади телефона си и погледна видеозаписа, изпратен му от Робин.

Видя как бледото момиче със свръхтегло в дълга черна жилетка засия и помаха на шофьора на тъмночервен форд „Фиеста“, който спря, после отново потегли с Ясмин на предната седалка. Страйк се смръщи леко, върна на начало и отново го изгледа, после го направи за трети път. Спря видеото на момента, когато профилът на шофьора бе най-ясно видим, после увеличи картината, взира се в нея близо минута и след това прати съобщение на Робин.

Шофьорът на записа ти е Филип Ормънд.

Отговорът ѝ пристигна след по-малко от минута.

Боже мой!

Знаех си, че има нещо в реакцията му, когато я споменах. Ще трябва да проследим тази сюжетна линия. Е, какви ги върши Аномия?

В играта е, но все още нито мърда, нито говори. Баркли казва, че Ашкрофт все още пишел. Къде е Кардю?

В пъба, флиртува с крайнодесните.

Червей28 току-що ми каза, че любимото мото на Аномия било „Oderint dum metuant“.

„Нека мразят, важното е да се боят“.

Има логика. В частен чат с Духче1 говорихме за футбол. Кой отбор е У****?

Уайтс= Лийдс Юнайтед. Известни също като П********.

Кои?

Ще те оставя да го разгадаеш.

Страйк се усмихна леко и пъхна телефона си обратно в джоба, като отпусна почти цялата си тежест върху здравия си крак и се опитваше да не мисли за болката в другия на мястото, където опираше в протезата.

Новопристигнали клиенти се стълпиха в близост до Страйк. Говореха на език, за който той предположи, че е финландски. Като се възползва от необходимостта да им отвори място, той почти се долепи до сепарето и вече успяваше да долови откъслечни фрази от мъжа с рипсеното кадифено сако.

– ...питам къде е мястото на хумора тук? Знаеш го по-добре от всеки... казвам го аз като реалист на тема раси. Чел ли си Джаред Тейлър? Трябва да го прочетеш... лишаване от права, маргинализиране, подмяна... слушай, ти си майстор в... приеман си радушно от широки кръгове... отместване фокуса на културата... приемлив диалог...

Страйк предпазливо прехвърли част от тежестта си върху протезата. Имаше нужда да се изпикае. На връщане от тоалетната щеше да се опита да щракне снимка на Уоли и събеседниците му, като използваше удобно разположено огледало.

Детективът направи крачка по посока на стълбите, водещи към сутерена, но не стигна по-далеч. Спъна се с протезата си в чанта на пода, която една от финландките бе оставила там. Страйк напразно се опита да запази равновесие, ръката му се изплъзна от дървената рамка на сепарето на Уоли и той се блъсна в един от финландците, който викна смаяно, когато бе блъснат странично, после тежко се стовари на пода. По чудо празната халба в ръката на Страйк не се счупи, но се изтърколи.

Целият пъб се извърна и се втренчи в него. Като се погрижи лицето му да бъде извърнато от групата в сепарето, унизеният Страйк махна да отпъди многото протегнати за помощ ръце. От съчувствените въпроси на финландците, които до един говореха безупречен английски, се сети, че металната му протеза се е показала при падането. Бесен от гняв се помъчи да се изправи на крака и закуцука към стръмните стълби, по които тресящата му се сега протеза едва го крепеше.

Щом веднъж се озова в тоалетната, влезе в кабинката, заключи вратата, захлопна седалката на чинията и се тръшна върху нея, като дишаше тежко, а пръстите опипваха коляното на ампутирания му крак под панталона. То вече осезаемо се подуваше. Продължи да опипва и остана с убеждението, че коленните му връзки отново бяха скъсани. Болката прииждаше на вълни, придружена от гадене. Упрекна се, че не беше видял чантата. Ако се бе спънал със здравия си крак, нищо нямаше да му се случи, причината за злополуката бе пълната му липса на чувствителност.

Чу вратата на тоалетната да се отваря отвън и се помоли който и да бе влязъл да не идваше по голяма нужда. После чу с облекчение струята урина в писоара. Надигна се с мъка до изправено положение, вдигна отново седалката на чинията и самият той се изпика, като с една ръка се подпираше на стената на кабината.

Оттук до офиса не беше далеч пеша, но той се съмняваше, че би могъл да стигне, без да си причини още повече увреждане, така че се налагаше да вземе такси. Отвори вратата на кабинката.

Насреща му – като очевидно го очакваше – беше брадатият с татуировка руна, когото бе следил от квартала на Уоли дотук. Висок и широкоплещест, излъчващ агресия, Турисаз се взираше, без да мига, в очите на детектива, после направи крачка напред, при което пръстите на краката им се допряха.

Минаха три секунди – по-дълго, отколкото бе траяла експлозията на джипа, в който бе пътувал сержант Страйк от Кралската военна полиция и половината му крак бе откъснат; достатъчно дълго, та Страйк да заключи, бе брадатият го бе засякъл в някакъв момент по време на часовете сподиряне на едни и същи обекти; предостатъчно, та бившият боксьор да усети накъде вървят нещата. Други биха промърморили „Извинете“ или „Проблем ли има?“, дори биха вдигнали плахо ръце в знак на капитулация и биха предложили да го обсъдят, но амигдалата на Страйк бе поела контрол и го изпълваше с адреналин, който временно заличи ужасната болка.

Замахна с лявата си ръка към главата на Турисаз. Последният се отмести и на свой ред отправи кроше към Страйк, но твърде късно: Страйк вече го бе ударил в слънчевия сплит с дясната си ръка. Усети как юмрукът му потъва дълбоко в мекото шкембе на мъжа, чу как въздухът напуска дробовете му с остро свистене, видя как той се прегъна одве и изпита злорадство, когато брадатият се подхлъзна върху собствената си пикня. Турисаз остана задъхан и коленичил, а Страйк бързо закуцука към вратата.

Лицето му бе вече изкривено в агония, тъй като при извъртането за удара възпаленият му крак силно се бе отъркал в протезата. Но Страйк стремително изкачи стълбите, за да стигне до улицата, преди Турисаз да е успял да си поеме дъх. Уоли и Рипсеното сако бяха изчезнали; очевидно биячът бе пратен да се погрижи за следящия ги, а те бяха хукнали надалеч.

Което и да бе божеството, раздаващо дребни милости след случили се гадории, днес то бе благосклонно към Корморан Страйк. Тъкмо когато детективът се показа от входа, по Крейвън Пасидж се зададе черно такси и той вдигна ръка към него.

– Денмарк Стрийт – изграчи задъхано, отвори си вратата и се тръшна на седалката.

Когато таксито се отдели от бордюра, Страйк погледна през задното стъкло тъкмо навреме да види как Турисаз се появи на улицата тичешком, като се оглеждаше отчаяно в двете посоки. Устните му ясно оформиха „мамка му“. Страйк отново се извърна напред. Съзнаваше, че кракът му е вече толкова пострадал, че трудно би могъл да ходи. Перспективата да изкачи три етажа по металните стълби до мансардния си апартамент го ужасяваше; май щеше да се наложи да се придвижи нагоре седнал и заднешком като малко дете.

Телефонът му отново зазвъня. Като очакваше да е Робин, той го извади от джоба си, но видя изписан номера на Нътли.

– Здравей – каза Страйк, като се мъчеше да не издава колко страда. – Какво ново?

– Понаучих нещо за възрастния човек с бастуна – отвърна Нътли и звучеше много доволен от себе си. – Господин Ъпкот.

– Казвай – подкани го Страйк и усещаше как по тялото му текат струйки пот.

– Тоя върти любов – заяви Нътли. – Беше на телефона с нея повече от петдесет минути. Накрая се озовахме в кафене. Седях гръб в гръб с него. Почти всичко чух.

– Откъде знаеш, че насреща е била жена?

– Ами то просто си личи – отсече Нътли. – По тона на гласа, по обръщенията. „Мило мое дете“, „сладурче“. Тя май се притесняваше, че са ги разкрили. Повече тя говореше. Той я успокояваше. Нахвърлях бележки – похвали се Нътли, сякаш това би хрумнало само на човек, надарен с изключителна инициативност. – „Няма защо да се тревожиш“, „Аз ще имам грижата“, „Държа нещата под контрол отсам“. Но тя май беше силно уплашена от нещо. Вероятно от съпруга си. „Няма за какво да се упрекваш.“

– Как мислиш, той дали те е забелязал?

– Погледна ме на излизане от кафенето, но иначе...

– Изчезвай оттам.

– Не мисля, че той...

– Бързо се махай – повтори Страйк по-агресивно. Не му трябваше двама от екипа на агенцията да бъдат разпознати от обектите; една гигантска грешка беше повече от достатъчна. – Вече няма да можеш да следиш семейство Ъпкот.

– Ако не бях вървял след него до кафенето, нямаше да чуя...

– Знам – прекъсна го Страйк. Изкушаващо бе да насочи гнева срещу себе си към Нътли, но идиотът му бе нужен. – Можеш да следиш някого от другите заподозрени. Браво, че си успял да подслушаш разговора – добави през стиснати зъби.

Нътли затвори омилостивен. Страйк се облегна в таксито, болката в десния му крак пронизваше цялото тяло и той бе изкушен да предложи на шофьора петдесет лири да го повози наоколо, та да отложи още малко отпускането на тежестта върху протезата.

43

Жестоко е сурови думи да отправяш

срещу съсипания вече страдащ.

Недей отдиха му да отравяш,

Недей по пътя му тръни да слагаш.

Мери Тай, На....

Предвид натовареността на агенцията и предстоящото връщане в страната на Покваряващия и Шавливи пръсти Страйк трудно би могъл да избере по-лош момент да се извади от действие, но други евентуални усложнения от проваленото му следене на Кардю го тревожеха още повече от допълнителната работа, която щеше да изсипе върху колегите си. Не беше изключено Турисаз, предполагаем член на Братството Ултима Туле и може би също на Разполовяване, да беше разпознал Страйк като небезизвестния частен детектив. Този страх го подтикна на следващата сутрин да позвъни на детектив инспектор Райън Мърфи и да го осведоми за случилото се.

– Имам снимки на мъжа с татуираната руна на врата и мога да ги изпратя – заключи Страйк в опит да смекчи впечатлението за некадърност от разказа си, при който бе изпитал същото неудобство като и при самата случка. – Както казах, възнамерявах да заснема и мозъка на групировката, но се проснах на пода, преди да съм успял да го сторя.

– Да, ще се радвам да получа тези снимки, благодаря – каза Мърфи. – Много е показателно, че не е отишъл в полицията, след като сте му нанесли удар.

– Аз... ъъ... наясно съм, че сам се докладвам за извършено провинение – отвърна Страйк, който бе претеглил плюсовете и минусите на този си ход, преди да осъществи обаждането.

– Не съм ви чул – отсече Мърфи.

– Признателен съм.

– Какво си спомняте за третия човек?

– Видях само сакото му от рипсено кадифе. Така и не успях да зърна ясно лицето му. Говорът му беше културен, на човек от висшата средна класа.

Страйк отново чу чаткане на клавиши. Накрая Мърфи проговори:

– Добре, дайте ми секунда.

Страйк чу стъпки и предположи, че Мърфи се е отдалечил с мобилния си телефон, та колегите му да не го слушат, после прозвуча затваряне на врата.

– Добре – изрече най-сетне Мърфи в ухото на Страйк. – Агенцията ви беше много отзивчива към нас, така че и аз ще споделя нещо. Вярвам, че няма да иде по-далеч.

– Разбрано – отговори Страйк.

– Разполовяване промениха начина си на комуникация, та от MI5 снощи са успели да запишат разговор как според тях полицай под прикритие е проследил един от техните до пъб, където са се опитвали да вербуват така наричаното „публично лице“. Мислехме, че са изгубили интерес към Кардю, но очевидно не е така. Онзи, с когото сте имали конфронтация в мъжката тоалетна, е трябвало само да ви задържи, та да даде на Кардю и другия човек възможност да се махнат от там. Доста са го посмъмрили, задето се е оставил да го обезвредят. Така или иначе, засега не знаят кой сте. Вярвам, че ви се е разминало, но все пак бих ви посъветвал да засилите мерките за сигурност. Ако пристигнат неочаквани пратки, обадете ни се.

И така, Страйк бе принуден да предупреди Пат и подизпълнителите, че има слаба възможност агенцията да бъде взета под прицел от крайнодясна терористична групировка. Не беше очаквал новината да повдигне духа на персонала и доста ясно си представяше какво са могли да коментират подчинените му, щом се оттегли в мансардата си, където намаза със специалните кремове възпаления край на ампутирания си крак, натърка го с антисептичен гел, слагаше през интервали от време пликове с лед и се молеше инфекцията скоро да отшуми.

Въпреки факта, че Робин бе съдружник във фирмата, подизпълнителите все така възприемаха Страйк като шефа – все пак неговото име бе гравирано на стъклената входна врата – и дали по тази причина, или защото имаха задръжки да дадат израз на недоволството си към еднокрак човек, сега прикован в мансардата си, Робин пое повечето от тяхното роптаене.

– Виж, надявам се той да е добре – сухо изрече Дев, когато ѝ телефонира от Хампстед, където семейство Ъпкот оставаха скрити зад стените на къщата си. – Само че тази ситуация никак не ни е от помощ.

– Разчитам той да намери нов човек – сърдито измърмори Мидж по телефона от Ланкашър. Тим Ашкрофт беше на едноседмична обиколка на училища в северните райони с трупата „Скитащи училищни актьори“ и Мидж бе пратена подире му, снабдена с няколко перуки. – Защото така не можем да продължаваме повече.

– Проклетникът трябваше да ни каже, че кракът му е зле – изръмжа ядосано Баркли, когато се срещнаха с Робин край чайника в офиса.

– Не е паднал нарочно – тросна се Пат от бюрото си зад тях, преди Робин да е успяла да отговори.

Робин и Баркли се обърнаха да погледнат секретарката. За пръв път някой от тях я чуваше да се изказва в защита на Страйк.

– Какво? – предизвикателно вирна тя електронната цигара, захапана между устните ѝ. – На вас би ли ви харесало да сте блокирани горе и да подскачате на един крак?

– Точно сега бих си дал десния крак за малко почивка – кисело отвърна Баркли, заряза чашата, в която беше започнал да си прави чай, и изфуча навън.

– Неблагодарник – промърмори Пат, когато стъпките на Баркли заглъхнаха по стълбите. – Че нали той му даде работа?

– Всички са под стрес, това е то – въздъхна Робин, която също се чувстваше изтощена. Опитите да участва в Играта на Дрек, докато следеше обектите си, я бяха докарали до ръба на силите ѝ. – Жената на Сам недоволства заради прекалено дългото му работно време.

– Между другото, онзи Хю Джакс пак звъня да те търси – съобщи Пат. – Май си мислеше, че не съм ти предала последното му съобщение.

– О, да му се не види! – раздразнено избухна Робин. – Прощавай. Ще трябва да му се обадя и да му кажа ясно как стоят нещата.

Отнесе чая си във вътрешния офис и затвори вратата, силно ядосана, че Хю Джакс е добавил още една задача към вече невъзможно дългия списък. Погледна Играта на Дрек, отбеляза, че единственият присъстващ модератор беше Хартиенобяла, изпълни няколко стъпки, за да се погрижи Бъфилапи да не бъде предупреждавана за пасивност, после се върна към акаунта в Инстаграм, който бе започнала да следи по своя собствена инициатива. Той беше на Кристабел Рос, четиринайсетгодишната дъщеря на Джаго Рос от първия му брак.

Също като Страйк, и Робин подозираше, че Рос взема всички предпазни мерки да не бъде сниман в компрометиращи го обстоятелства. Идеята да проследи по-големите му деца в социалните мрежи ѝ дойде, докато бродеше из тях по случая с Аномия. Чувстваше се леко сконфузена, че го прави, но тъй като Рос бе още по-голяма заплаха за функционирането на агенцията от Разполовяване, бе преодоляла скрупулите си.

Откри съвсем лесно Кристабел в Инстаграм чрез сверяване на снимки на семейство Рос, налични в пресата. Стара снимка от четиресетия рожден ден на Джаго се оказа особено полезна: намерила я беше в Татлър.ком. На нея бяха Джаго, Шарлот в напреднала бременност и възхитителна както винаги, а също и трите дъщери от първия му брак, всичките наследили бялорусата му коса, тясно лице и високи скули. Най-голямата не си бе дала труда да се усмихне за пред камерата и при внимателен оглед Робин забеляза, че кокалчетата на Джаго бяха побелели от усилието, с което я стискаше през слабите рамене, стига да не бе трик на светлината.

Страницата в Инстаграм на @кристи_рос беше отрупана със селфита, снимки на барабаниста Аштън Ъруин, към когото явно изпитваше страст с гигантски размери, и на приятели от училище, направили смешни физиономии. Имаше също и препечатани постове от други акаунти на Инстаграм, всичките на много подобни теми.

Изкупителната жертва е детето, осмелило се

на несъгласие с нарцистичен родител.

ОТСЪСТВАЩИЯТ РОДИТЕЛ Е ПО-ДОБЪР ОТ ТОКСИЧНИЯ

Някои хора присъстват в живота ти

единствено за да ти покажат какво не е обичта.

Преди Робин да е стигнала по-напред с проучването на онлайн активността на Кристабел, телефонът ѝ иззвъня.

– Прощавай – каза Страйк. В момента чувстваше такава вина, че бе развил тенденция да започва всичките си вербални комуникации с извинение. – Питах се дали имаш време за бърза обмяна на мнения между съдружници.

Тъй че Робин отнесе горе чашата си с чай и айпада си и почука с лакът на вратата на Страйк.

Страйк ѝ отвори, подпрян на патерици, с навит и прибоден с безопасна игла десен крачол. Кожата му бе сивкава и това се подсилваше от факта, че не се беше бръснал.

– Прощавай – повтори пак.

– Няма проблем – отвърна Робин.

Мансардният апартамент на Страйк, който включваше кухня, спалня и много малка баня с тоалетна чиния и душ, както винаги беше безукорно чист и подреден. Имаше само два предмета, служещи за украса и със сантиментална стойност. Единият бе училищна снимка на тримата му племенници, изпратена от сестра му Луси. Страйк изпитваше силна неприязън към Люк, най-големия, и беше кажи-речи равнодушен към Адам, най-малкия, но пък имаше слабост към дванайсетгодишния Джак, тъй че бе поставил снимката върху скрина си в спалнята все още в картонената ѝ рамка. Единственият друг нефункционален предмет беше фотокопие от написаната на ръка и придружена с рисунки презентация на Джак за Битката при Ньов Шапел, прибодена към кухненския шкаф. Това домашно бе донесло отлична оценка по история на племенника, както и ентусиазираните поздравления на Страйк, поради което Луси му бе изпратила цветно копие.

– Това на Джак ли е? – попита Робин, като се спря да го погледне. Беше седяла до болничното легло на Джак заедно със Страйк, когато момчето се бореше с инфекция, пратила го в интензивно отделение, а впоследствие бе запазила интереса си към него.

– Да – отвърна Страйк с нещо средно между усмивка и гримаса, докато сядаше на един от столовете до малката кухненска маса. – Бива го, нали?

– Чудесно е – отвърна Робин и се настани срещу него. Лаптопът на Страйк беше отворен на масата и тя подпря своя айпад зад него с още вървяща Играта на Дрек.

– Мъчих се да намеря нов подизпълнител, но без резултат. Ще се наложи да изоставим случая.

– Не и Аномия – бързо каза Робин, която си мислеше същото.

Страйк се поколеба.

– Виж, аз също искам да задържим Аномия, макар че тъкмо този случай ангажира най-много човешка сила.

Добавянето на съпруга на Шарлот беше това, което ни разби, помисли си Робин, но се въздържа да го изрече гласно.

– Добре, след като не искаш да изоставим Аномия, ще се наложи да прекратим с Покваряващия – каза Страйк. – И бездруго клиентката се е изнервила до крайност. Вчера говорих с нея по телефона. Едва не предложи ние да провокираме Покваряващия, че да го натопим. Той е мръсник, това го доказахме, но нямам намерение да му подхвърляме наркотици. А Шавливи пръсти не искам да изгубим, заплащането е прекалено добро.

– Добре – кимна Робин. – Звучи логично. Ти ли ще се обадиш на майката на Дългокраката, или...?

– Да, аз ще свърша това. Някакви новини от Мидж?

– Нищо особено. Ашкрофт много трака по клавиатурата из разни кафенета – отвърна Робин, – което на два пъти съвпадна с присъствие на Аномия в играта, така че, уви, все още не можем да го изключим... Впрочем как напредва уебсайтът на Спанър?

Страйк обърна лаптопа си към нея.

Изкуство и драма в училищата

Водещ източник в Обединеното кралство за използване

на кръжоци по рисуване и драма като инструмент

в различни учебни дисциплини. ИДУ предоставя учебни

материали и семинари на всички нива на обучение

от началното училище до университетите

Спанър се бе представил много убедително. Робин прегледа началната страница на уебсайта, в която изобилстваха снимки от театрални представления и цитати от актьори, твърдящи, че са работили с ИДУ.

– Това са все снимки от архив – поясни Страйк. – Интервютата с актьори са копирани и залепени от други публикации. Ако щракнеш на „Кои сме ние“...

Робин го направи и откри кратък списък от хора, които уж управляваха ИДУ. Имаше празно място за снимка над надпис „Вениша Хол“.

– На Спанър му трябва твоя снимка с перука – осведоми я Страйк.

– Добре, ще имам грижата – кимна Робин и си го записа в бележника.

– Създал е също профил в Туитър на Вениша и ѝ е купил пет хиляди последователи.

– Какво е направил?

– Купил ти е пет хиляди последователи – повтори Страйк. – Аз лично не се бях сетил за това, но така ще придобиеш автентичност и авторитет, ако Ашкрофт прояви подозрителност и реши да провери Вениша извън уебсайта.

– Добре. А какво ще правим с Киа Нивън? Искаш ли аз да отида в Кингс Лин?

– Не, дотогава ще се оправя, чак след седмица е – отговори Страйк. – Скоро да си била в страницата ѝ тъмблр?

– Не – поклати глава Робин. – Защо?

Страйк отново обърна лаптопа към себе си, написа няколко думи, после го извъртя към Робин и тя прочете:

И така, миналата седмица бях помолена да направя нещо, за което знам, че ще ми донесе стрес и ще се отрази негативно на физическото и душевното ми състояние. Свързано е със сериозна травма, която преживях неотдавна и която мисля, че не съм осмислила и преодоляла напълно. В действителност убедена съм, че демонстрирам признаци на посттравматичен синдром.

От опит знам, че като се излагам на подобно изпитание, ще предизвикам катастрофални последици за здравето си. И все пак приех да направя онова, за което не се съмнявам, че ще ми навреди.

И преди съм обяснявала в блогове как се опитвам да съществувам по не тъй самопожертвователен начин, да открия здравословни механизми за утвърждаване на безопасните за мен граници. Обществото ни вменява, че за да сме „добри“ хора, трябва да се фокусираме върху потребностите на другите хора, не върху собствените си. Като всички хронично болни непрестанно се самобичувам, задето не съм в състояние да се справя със задачи, изпълняването на които здравите приемат за даденост.

Един от моите (много на брой) проблеми е, че имам тахикардиален синдром, придружен с една унищожителна малка добавка, наречена дисфория на база отблъскване. Последното страдание се възбужда от критики, каквито психично здравите хора преодоляват по съвсем естествен път. Така че, когато ми се каже (с намеци), че съм егоистична/безсърдечна, задето не искам да направя нещо, за което предварително знам, че ще ми навреди, оставям се лесно да ме убедят, та макар да ми е ясно, че съм манипулирана.

Очевидно не е достатъчно, че съм с постоянни болки/желание за самоубийство. Благодаря ти, живот! Някой от събратята лъжичковци има ли съвет за мен?

Отдолу имаше два отговора:

лъжичко-сара-дж

Киа, колкото и да е трудно, трябва да се фокусираш върху СЕБЕ СИ!

джулс-евола

Убий се.

– Какво значи „лъжичковци“? – попита Страйк, когато Робин свърши да чете.

– И аз трябваше да го издиря – отвърна Робин. – Така наричат хронично болните. Дошло е от нечий блог, в който наличната енергия се измерва с поемане на известен брой лъжички.

– Лъжички? – повтори Страйк.

Въпреки умората си Робин се усмихна при озадаченото му изражение.

– Авторът на блога обяснява колко се уморява, като награбва лъжички, представляващи единици енергия. Е, значи Киа все пак не е отменила срещата. Това е добре.

– Засега не я е отменила – отвърна Страйк и извади цигара. Запали я, метна клечката в пепелника и попита:  – Отвори ли ти се време да прочетеш записките на Нътли за Иниго Ъпкот?

– Да – кимна Робин. – Очевидно може да е любовна връзка, но също така може той да е в ролята на съветник или ментор.

Бележките на Нътли не помагаха особено да се реконструира разговорът по тях, защото бяха много рехави. Той ги бе прочел почти дословно на Страйк по телефона.

– „Скъпо дете“ е доста интимно обръщение като за ментор – отбеляза Страйк. – Макар да се съмнявам, че сексуалният живот на Иниго ще е възлов за решаване на този случай...

Ако Страйк не изглеждаше тъй изтощен и депресиран, Робин би го попитала защо поначало е пратил Нътли да следи Иниго. Може би изражението ѝ подсказа какво мислеше, защото Страйк продължи.

– Не знам защо поръчах на Нътли да го последва. Просто ми се стори интересно поведение от негова страна да излезе за телефонен разговор, където никой няма да го чуе.

Мобилният телефон на Страйк зазвъня. Робин прочете наопаки името „Мадлин“, изписано на екрана, и мигом се изправи.

– Ще те оставя да говориш на спокойствие. И без това трябва да вървя.

Страйк би предпочел да остави разговора да се прехвърли на гласова поща, ако Робин не беше станала. Не го блазнеше перспективата да изслуша поредния четиресет и пет минутен монолог как откриването на колекцията неизбежно ще е катастрофа, но тъй като не можа да измисли причина да задържи Робин, изчака вратата да се затвори зад нея и тогава прие обаждането.

То започна като всички други обаждания на Мадлин през последните няколко дни: с искрена загриженост за крака на Страйк и искрено съжаление и угризение, че тя не е в състояние да му помогне и не е реалистично да го прибере при себе си при настоящите си задължения. Страйк ни най-малко не беше огорчен от това, напротив, изпитваше тайно облекчение. Неведнъж ѝ беше казвал, че най-добре се чувства в мансардата си, уредена от него по най-удобния начин за еднокрак човек, където спокойно можеше да се обслужва сам.

– Още ли си имаш храна? – попита тревожно Мадлин.

– Пат ми пазарува – отвърна Страйк, което беше истина. Секретарката безропотно тътреше пликове с продукти за него по стълбите.

– Кога мислиш, че отново ще си в състояние да ходиш?

– Да се надяваме, че до два-три дни.

– Значи все пак ще може да се видим след официалното откриване идната седмица?

– Стига да съм изправен на два крака дотогава...

– Току-що каза, че ще си добре до два-три дни.

– Да, сигурно така ще бъде – отвърна Страйк, като с всички сили се мъчеше да не покаже раздразнение.

И тогава, както се очакваше, Мадлин се впусна в монолога си за мъките, които търпи във връзка с новата си колекция бижута. Страйк седеше мълчаливо, пушеше и се опитваше да не мисли за Робин.

44

...морни актьори свалят маските,

за да открият собствените си забравени лица,

сядат в скута на закрилящата нощ

и узнават тайни за себе си от нея...

Огъста Уебстър, Медея в Атина

Четвъртък беше денят на общите избори. Като публикува блог за пръв път от смъртта на Еди Ледуел насам, Перо на правдата информира читателите си, че дори само мисъл да се гласува за друга партия освен лейбъристката би означавало пълна липса на елементарна човечност. Уоли Кардю сподели видеоматериал, в който лидерът на Партията за независимост на Обединеното кралство твърдеше как мигранти идват във Великобритания за лечение от СПИН, струващо по 25 000 лири. Към мнозината, които го обсипаха с обиди и го обвиниха в расизъм, Уоли беше войнствен и жлъчен. Написа в отговор: „Британците чакат неоправдано дълго за лечение заради разните, дето ги пререждат“. Сред онези, обявили се в защита на Уоли, бе потребител на Туитър, назовал се

@джейкет_БНУТ, който прати на Кардю съобщение: „Продължавай да говориш ИСТИНАТА. Поддържай Англия БЯЛА“.

Тази вечер в Норт Гроув нямаше занимания за рисуване от натура поради изборите. Вторият вечерен клас на Робин далеч не бе толкова плодотворен колкото първия: Престън Пиърс не се виждаше никъде и вместо гол мъж от групата се искаше да рисува колекция от кратуни и стъклени бутилки. Зоуи беше казала, че тази вечер ще остане да нощува в сградата на колектива, защото ще е детегледачка, тъй че нямаше как да повторят нощната си разходка до дома, което лишаваше Робин от шанса да чуе споделена информация. Извън бъбренето си със Зоуи тя се въздържаше от разговори с надежда хората да забравят акцента от Долината на Темза, който бе имитирала при първата сбирка.

Робин планираше да прекара сутринта от деня на изборите у дома, като участва в Играта на Дрек, а после да гласува, преди да поеме следенето на Уоли Кардю следобед и вечерта. Само че абсолютно непредвиден спешен случай от лично естество внесе пълен хаос в графика ѝ. Макс, съквартирантът ѝ, имаше час при зъболекар и я остави да пази старичкия му дакел Уолфганг, който не бе хапнал нищо от двайсет и четири часа и се беше изпуснал в леглото на Макс през нощта – нещо, което не бе правил от бебешката си възраст. Уолфганг също така отказа да се разходи сутринта, просто остана да трепери на тротоара, когато Макс го пусна долу.

Двайсет минути след излизането на Макс дишането на Уолфганг стана затруднено и неравномерно. Тъй като не можа да се свърже с Макс, който вероятно вече беше на зъболекарския стол, разтревожената Робин реши да откара Уолфганг във ветеринарната клиника.

Робин бе отраснала в провинцията и беше подготвена за присъдата на ветеринаря, но това не я направи по-лека за приемане; тя се бе привързала силно към кученцето през време на престоя си в къщата на Макс.

– Аз не съм му собственичка – обясни тя, като се бореше с буцата в гърлото си. – Собственикът е на зъболекар, моля ви, нека му се обадя.

Два часа по-късно Макс и Робин гледаха със стичащи се по лицата им сълзи как Уолфганг беше приспан. Докато разстроеният Макс уговаряше с лекаря кремацията на Уолфганг, Робин излезе в зоната на рецепцията и като се преструваше, че разглежда котешки играчки, изтри очите си с ръкав.

Телефонът ѝ зазвъня. Все още подсмърчаща и със зачервени очи Робин отговори, като продължаваше да се взира в играчките за котки.

– Здравей – каза Илза.

– Здравей – отвърна Робин, като се помъчи да се овладее. – Как си?

– Нормално – отвърна Илза. – Но ти добре ли си? Гласът ти е странен.

– Аз... Ами приспаха Уолфганг, кучето на Макс.

– О, много съжалявам – изрече съчувствено Илза.

– Не, няма нищо – промърмори Робин и бръкна в джоба си за хартиена кърпичка. – Как са нещата при теб?

– И двамата с Ник имахме почивен ден, така че му казах за бебето.

– О, слава богу – отговори Робин. При всеки от неотдавнашните им телефонни разговори бе настоявала Илза да го направи. Тя вече беше бременна в шестнайсетата седмица. Робин се боеше Ник да не бъде държан в неведение, докато не започнеха родилните болки на Илза. – Той как го прие?

– Едновременно побесня и не беше на себе си от радост. Обвини ме, че съм си мълчала, за да го накажа, дето каза как се преуморявам в службата и е редно да го давам по-кротко, след като изгубихме последното. Обясних му, че не по тази причина не съм му казала, просто исках да му спестя нова доза скръб, ако отново нещо се обърка. И ето че той мигом се нахвърли срещу мен, задето съм работела по онзи стресиращ случай с терориста, когато съм знаела, че отново съм бременна.

– О, по дяволите. – Робин бе едновременно развеселена и подразнена. – Ама той чува ли се?

– Така че си спретнахме грандиозен скандал – весело заключи Илза. – Но после се помирихме, той поплака мъничко и сега пием шампанско с обяда. А, да ти кажа, че е момче.

– Моля те, Илза, кажи ми, че си осведомила Ник за това. Боя се да не взема да се изтърва случайно.

– Да, осведомих го. Ами то от самата снимка от видеозона си личи, че е момче. Тъкмо това го накара да ревне, като му я показах.

– Гледката на пениса на сина ви?

– Знаеш ги какви са мъжете на тема пенис – подхвърли Илза. – Тресе ги безумна гордост.

Въпреки мъката си по Уолфганг Робин се разсмя.

Покрай смъртта на Уолфганг новината на Илза и необходимостта да наблюдава мезонета на Уоли Кардю Робин съвсем забрави за гласуването. Когато всички светлини в дома на Кардю изгаснаха, изборната секция, то се знае, вече беше затворена.

Макс и гаджето му Ричард седяха прегърнати на канапето, когато Робин се прибра у дома, а Ричард вече говореше как ще си вземат ново кученце, когато се нанесеше да живее там. Робин не искаше да им се натрапва, приготви си набързо сандвич със сирене, взе и една ябълка и ги отнесе долу в стаята си.

Като отвори лаптопа си, видя, че екзитполът вече е обявен: ако беше правилен, изборите, за които се смяташе, че ще са извънредно оспорвани, се оказваха убедително спечелени от консерваторите. Робин чу шокираните възгласи на Макс и Ричард горе и се досети, че и те трябваше да са видели същите резултати като нея.

С чувство на потиснатост тя взе айпада си, за да погледне отново какво става в играта. Малко след полунощ Аномия се появи сред обичайния приветствен хор от участниците. Изглеждаше в приповдигнато и общително настроение, като отвръщаше с шеговито оскърбителни реплики на поздравите. Получилите обиди явно се смятаха за привилегировани и приемаха поведението на Аномия като белег, че са оценявани и харесвани.

Робин си записа часа, в който Аномия беше влязъл в играта, после прати съобщения на Мидж, Нътли и Шах, които наблюдаваха Себ Монтгомъри, Тим Ашкрофт и Престън Пиърс. Всички обекти в момента бяха у дома и извън видимост.

Робин въздъхна и се върна към лаптопа си. Аномия говореше в основната игра.

Аномия: Някои от вас вече знаят за това.

Аномия: Имаме налични тематични фланелки в момента

на www.keepdreksgame.org.

Аномия: Така че посетете сайта, за да купите вашата.

После на екрана пред нея се отвори нов канал.

< Отворен е нов частен канал >

< 8 май 2015 г. 00: 23 ч. >

< Аномия кани Бъфилапи >

Робин се взираше разтревожено в екрана. Аномия никога досега не бе искал да води частен чат с нея.

Бъфилапи: Здрасти.

Може би си струваше да превърне нервността си в добродетел.

Бъфилапи: Да не сгафих нещо?

Докато чакаше отговора на Аномия, тя провери основната игра, в която току-що бе влязъл Морхаус. Мантията на Аномия бе застинала неподвижно във въздуха. Тя заподозря, че Аномия говореше и с някой друг – или нищо чудно с няколко души – по частни канали.

Най-сетне Аномия се появи в нейния.

Аномия: Охо!

Аномия: Гузна съвест ли те мъчи?

Бъфилапи: Чувствам се виновна, да.

Бъфилапи: Не гласувах.

Аномия: Що за тъп повод да се чувстваш виновна?

Аномия: Аз убих някого миналата седмица, а не чувствам вина.

Аномия: А бих могъл.

Аномия: Но – нищо.

Аномия: Седя си тук и кроя убийството на следващия. Хаха.

Робин взе телефона си и снима тази част от диалога, остави телефона и направи пауза, като разсъждаваше трескаво.

Бъфилапи: Хаха. И кой ще е следващият?

Аномия: Ще разбереш, като го покажат по новините.

Бъфилапи: Няма да съм аз, нали?

>

>

>

Този път паузата продължи две минути. Робин вече бе убедена, че Аномия води други частни чатове, и зачака напрегнато връщането му.

Аномия: Не и ако адски много не ме ядосаш.

Аномия: Ти си в Манчестър, нали?

Бъфилапи: Да.

Робин забеляза, че Аномия не си правеше труда със звездички на мястото на собствените имена, което затвърди подозрението ѝ, че Последствия за правило 14 съществуваха само в съзнанието на наивниците. Заинтригува я фактът, че Аномия знаеше, че Бет е от Манчестър. Навик ли му беше да се опитва да установи истинската самоличност на играчите?

Аномия: Нужно ни е голямо присъствие на играчи в Комик кон на 23-ти. Лесно се стига от Манчестър.

Аномия: Да накараме Грънт и „Маверик“ да се посерат

от страх.

Аномия: Затова искам да дойдат възможно

най-много наши хора.

Робин се почуди дали е възможно Аномия да е пиян или дрогиран. Никога не бе забелязвала толкова много буквени грешки в текстовете му. Може би, помисли си, е поддръжник на консерваторите и е празнувал неочакваната им категорична победа. След като си отбеляза в бележника за Комик Кон, продължи да пише.

Бъфилапи: Ами правило 14?

Аномия: Ако искаш да бъдеш допусната обратно

в играта, ще го спазваш. Маски и никаква обмяна

на лично инго.

Аномия: Инфо

Бъфилапи: Добре, непременно ще се постарая

да дойда.

Аномия: Носи тематична фланелка.

Бъфилапи: То се знае.

Очакваше той да напусне канала, но не стана така. Мигащият курсор отбелязваше изминаващите секунди, придвижваше се все по-надолу на екрана и остави дълга колона от безопашати стрелки.

И после внезапно бързо се появиха думи.

Аномия: Да бе, ядосва се... И на кого му пука?

Аномия: Набий си го в главата: не искам каквото

вие искате.

Аномия: Тъй наречените постижения и всички

тези тъпотии – това вече не е за мен.

Аномия: Знаеш ситуацията ми.

>

>

Аномия: Намирам се в проклета клетка.

Аномия: Ще имам грижата за ЛордД и В.

Аномия: До края на месеца няма да ги има.

Аномия: Няма да ги има, чу ли?

>

>

Аномия: хахаха

Аномия: Току-що осъзнах, че плагиатствам.

Аномия: Не искам каквото вие искате.

Аномия: Не чувствам каквото вие чувствате.

Аномия: Сърцето ми е в клетка.

Аномия: Възнамерявам да се държа.

Робин забързано снима за втори път екрана с телефона си и го стори тъкмо навреме. Десет секунди, след като написа последната фраза, частният канал се затвори и тя остана взряна в празната мантия на Аномия, трептяща, но иначе неподвижна в основната игра.

Няколко минути изучава последния диалог на екрана на телефона си, мозъкът ѝ работеше трескаво, после провери часа. Беше един без двайсет и естествено, твърде късно, за да позвъни на Страйк. Въпреки това му написа съобщение.

Сигурно вече спиш, но ако още гледаш новините за изборите, може би имам

нещо за Аномия.

В мига, щом прати съобщението, ѝ хрумна, че Страйк като нищо може да е в леглото с Мадлин. Представи си как телефонът му жужи, докато той хърка (Робин знаеше, че Страйк хърка; веднъж бе заспал в ландроувъра при дълго пътуване и хърка няколко часа подред), а Мадлин се събужда, пресяга се през Страйк да го вземе и се нервира, че съдружничката на Страйк е намерила за редно да му праща съобщение в малките часове на нощта. Позициите на Робин и Страйк сега бяха разменени: някога тя бе лежала в леглото с партньор, който се дразнеше от това, че често бе търсена по работа, а сега вероятно Страйк я ругаеше, събуден от шумното негодувание на Мадлин...

Телефонът на Робин зазвъня.

– Какво научи? – попита Страйк напълно буден.

– Значи не спеше, така ли?

– Не, лежа тук и гледам провала на лейбъристите. Прогнозите явно са били съвсем сбъркани, а?

– Съвсем – потвърди Робин. – Как е кракът ти?

– Не е чак толкова зле – отвърна той, което Робин си преведе като „не е добре“.

– Ами хубаво, тъкмо се каня да ти пратя снимки от разговор в частен канал, който току-що проведох с Аномия.

Тя го направи. Докато чакаше отговора му, се отпусна на леглото и се загледа през прозореца в тъмното небе.

– „Аз убих някого миналата седмица, а не чувствам вина“ – прочете на глас Страйк. – „А бих могъл. Но нищо. Седя си тук и кроя убийството на следващия...“

– Може просто да се перчи. Или това е идеята му за хумор.

– Ами... да се надяваме, че е така – изрече бавно Страйк.

– Прочете ли следващата извадка?

– Да.

– Аномия не е възнамерявал да прати това на мен. Беше пиян и е станал небрежен. Сигурна съм, че беше отворил повече от един частен канал и случайно е пратил това на мен вместо на... Ако трябва да гадая, бих казала, че е предназначено за Морхаус. Целият тон...

– Да – съгласи се Страйк. – Оставаш с усещането, че Аномия говори с равен на него, нали? Обещава да разкара ЛордД и В, за които предполагам, че са...

– Лорд Дрек и Вайлпекора.

– „Не искам каквото вие искате... Намирам се в проклета клетка...“

– Страйк, това все повече ми звучи като Киа. Текстът, който Аномия цитира, е от „Сърце в клетка“ на Строукс. На видеозаписа си Киа носеше фланелка с обложка на един от албумите им отпред.

– Браво, че си забелязала – похвали я Страйк. – Да, и предполагам как това, че е в клетка, е принудата поради болестта си да се върне в дома на майка си. Не е и по постиженията, да речеш. Лично го заявява в тъмблр страницата си. Очевидно чувството за вина поради това, че нямаш постижения, е резултат от попит в душата капитализъм.

– Ти сериозно ли?

– О, да. Никога ли не си била в комунистическа страна? Всички по цял ден се валят по диваните и обучени пудели им носят кейк.

– Ха-ха. Има го също „това вече не е за мен“. Тя е била в художествено училище...

– Приляга и за Гюс Ъпкот – отбеляза Страйк. – Много подобна история. Лошо здраве, принуден да прекъсне музикалното си образование...

– Но той възнамерява да се върне. Няма вид да се е отказал от постиженията предвид нивото му на свирене.

– Доколко амбициозен ти се видя Престън Пиърс при срещата ви?

– Трудно е да се каже – отвърна Робин и за пореден път се помъчи да не вижда в съзнанието си Пиърс гол. – Не виждам защо той би описал ситуацията си като да се намира в клетка. Но знае ли човек?

– Тим Ашкрофт също би могъл да пасне – продължи Страйк. – Актьор е и си е мислел, че може да се прочуе с Мастиленочерно сърце. А вместо това играе в училищни физкултурни салони в Салфорд.

– Нищо лошо няма в това да играеш пред ученици – изтъкна Робин.

– Не съм казал, че има, но той може да си мисли така. Това „вече не ме вълнуват постижения“ е фраза, изричана, когато някой е огорчен, че не е постигнал очакваното... Чу ли новината на Ник и Илза?

– Да – отвърна Робин. – Фантастично е, нали?

– Да, много се радвам за тях – каза Страйк. – Знаеш ли, че ще поканят нас двамата за кръстници?

– Аз... не, не го знаех – промълви Робин едновременно изненадана и трогната.

– По дяволите. Ами направи се на смаяна, когато Илза те покани... Какво всъщност е това Комик Кон, на което Аномия иска да отидеш? – попита Страйк.

– Точно каквото звучи е – отговори Робин. – Голяма конференция за фенове на филми и комикси. Знаеш ги такива.

– Аномия ще ходи ли?

– Нямам представа.

– Е, ние трябва да сме там за всеки случай.

– С маски ли? – осведоми се Робин.

– Да. Не бива да изпъкваме. Половината хора там ще бъдат като герои от „Междузвездни войни“. Виждам те като Йода.

– А ти ще си чудесен Дарт Вейдър – заяви Робин.

На тази нота двамата си пожелаха лека нощ.

Робин улови отражението си в огледалото на тоалетката и видя, че се усмихва. Съзнателно потисна приповдигнатото си настроение по обичайния начин – като си припомни съществуването на Мадлин Кърсън-Майлс и развода на Шарлот Камбъл.

45

Той бе дотам отдаден на задачата си да върши добрини,

че според нея, щом изпълнеше това,

не му оставаше за радости потребност.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

Един час, след като в мрежата се появи фалшивият уебсайт за Изкуство и драма в училищата, Вениша Хол се свърза с Тим Ашкрофт посредством акаунта му в Туитър, поиска интервю и остави номера на телефон за краткотрайна употреба, който бе купила за целта. За шок на Робин Тим Ашкрофт ѝ отговори с ентусиазирано съгласие само двайсет минути по-късно и след кратка размяна на имейли срещата бе определена за след три дни. Това даваше на Робин по-малко време, отколкото се бе надявала, за да се осведоми за актьорската кариера на Ашкрофт, да създаде професионална биография на жената, за която се представяше, и да подготви указания за Страйк, който щеше да поеме ролята на Бъфилапи, докато Робин беше с Ашкрофт.

– Господи – изпъшка Страйк, като гледаше дългия документ, който тя му занесе в мансардата вечерта преди интервюто. Ампутираният му дополовина крак все още бе положен върху стол до него, на коляното бе поставена торбичка с лед, а мястото на отрязването бе намазано с мехлем. – И предполагаш, че ще ми трябва всичко това?

– Трябва да умееш да се справяш със задачите в играта – припомни му Робин. – Иначе веднага ще заподозрат нещо гнило, защото аз съм там постоянно и бих могла да преодолявам виртуалните препятствия насън. Останалото са просто неща, които сме си казвали със Зоуи за живота ни, тъй че да не изтървеш нещо погрешно, ако те заговори, но ако имаш късмет, изобщо няма да ти потрябва. Ще се бавя с Ашкрофт не повече от два часа.

– Къде ви е срещата?

– В бар на име „Кюб“ в Колчестър – отвърна Робин. – Предложих аз да ида при него и той прие. Как е кракът ти?

– По-добре – отговори Страйк. – Искаш ли чай?

– Не мога. Трябва да се приготвя за утре. Ще ти пратя съобщение, щом пристигна в Колчестър.

Деловият дух на срещата и бързото оттегляне на Робин оставиха Страйк разочарован. Щеше му се да побъбрят, та макар и просто за активността в социалните мрежи на Киа Нивън, с която той се занимаваше сега, за да се подготви за срещата им.

Страйк изобщо не подозираше колко ядосана му бе неговата съдружничка в момента. Ясно ѝ беше, че той се тревожи за прекомерната им натовареност, че изпитва постоянни болки, но все пак хубаво би било да си припомни, че тя се местеше в ново жилище. Може би си въобразяваше, че някак е съумяла да извърши този подвиг, без да взема отпуск от работа, но все пак би оценила някакъв интерес от учтивост.

В действителност продавачът на новия апартамент на Робин бе помолил чрез адвоката си за отлагане на датата на нанасяне, тъй като покупката му на нова къща се бе провалила. Макар нейният адвокат да я уведоми, че не е длъжна да се съгласи, Робин беше приела отлагането. Бездруго, докато Страйк буквално не се изправеше на крака, свръхзаетата агенция се нуждаеше от един напълно функциониращ съдружник, така че тя не можеше да си позволи отпуск. И все пак обаждането до родителите ѝ, които бяха искали да дойдат в Лондон, за да помогнат с преместването, както и зле прикритото разочарование на Макс и Ричард, че няма да се изнесе на обещаната дата, никак не бяха допринесли за повдигането на духа ѝ и за снижаване на нивата ѝ на стрес.

На следващата сутрин Робин направи двучасовото шофиране до Колчестър със стария си ландроувър. Днешната Вениша Хол, псевдоним, използван от нея преди, беше с пепеляворуса и на вълни перука, за която Робин знаеше, че не ѝ отива, но съчетана с очила с квадратни рамки и бледосиви контактни лещи, неузнаваемо променяше облика ѝ. На лявата ѝ ръка имаше венчален и годежен пръстен – не собствените ѝ, които тя свали, когато си тръгна от бившия си съпруг, а фалшиви от калаена сплав и цирконий. Въображаемият съпруг на Вениша, чийто образ тя бе изградила също тъй грижливо като собствения си, имаше предназначението да ѝ помогне да спечели доверието на Тим.

След като паркира, Робин прати съобщение на Страйк.

Ще бъда в бара след 5 минути.

Едва бе заключила ландроувъра, когато получи отговора му.

Тая игра е адски скучна.

Барът, където Тим бе пожелал да се срещнат, беше с минималистичен черен екстериор. Често местата, избирани за среща от интервюираните, бяха предварителна насока към характера им и Робин имаше време да се почуди защо Тим бе избрал това заведение, което вътре се оказа слабо осветено и по нейно мнение излъчваше преднамерена изисканост, преди да чуе псевдонима си, изречен от приятен тенор с изговор от северните райони.

– Вениша?

Тя се обърна усмихната и видя високия оплешивяващ и сияещ Тим с протегната към нея ръка.

– Тим, здравейте! – изрече Робин с най-добрия си лондонски акцент на средната класа и разтърси ръката му.

– Надявам се, че заведението ви устройва – осведоми се Тим, който носеше разкопчана на врата синя риза и джинси. – Избрах го, защото тук няма да ни прекъсват приятели на родителите ми. Разбирате, това е родният ми град.

– Разбирам – засмя се Робин.

Той вече бе избрал маса за двама с кресла с високи облегалки до нея и учтиво остана прав, докато Робин не се настани.

– Идеално – заяви Робин, усмихна се, извади малък касетофон от чантата си и го постави на масата близо до Тим. – Много мило от ваша страна, че приехте да разговаряме.

– О, моля, няма нищо – отвърна Тим.

Ранната му плешивост бе в несъответствие с гладкото му и без бръчки лице, което бе момчешко и с привлекателни очи, напръскани със зелени петънца.

– Тук поръчваме ли, или... – поколеба се Робин?

– Да, обслужването се прави по масите – поясни Тим.

– Прелестен град – коментира Робин, докато разглеждаше къща с открити греди насреща. – Никога не бях идвала тук. Мъжът ми все ми разправя колко е хубав. Той е израснал в Челмсфорд.

– О, така ли? – каза Тим.

Разговаряха за Колчестър и Челмсфорд, който бе на трийсет минути път с кола – точно толкова време, колкото отне на келнерката да дойде и да вземе поръчката им за кафе. През този интервал Робин успя да спомене, че съпругът ѝ Бен е телевизионен продуцент. Веждите на Тим подскочиха на челото му и усмивката му стана още по-сърдечна.

Щом кафето им дойде, Робин включи касетофона, провери го, че работи и го понамести, за да е достатъчно близо до Тим.

– Ще поговорите ли малко, та да съм сигурна, че записва добре? Изпълнете част от някой монолог например.

Тим мигом се впусна в монолога на Яго:

– А моята кесия са глупците,

защото бих посрамил своя трезв,

обогатен от дълъг опит разум,

ако си губех времето с такъв

папуняк, без от туй да имам полза

или забава. Мавъра аз мразя...[11]

– Прекрасно! – възкликна Робин, върна на начало и пусна записа. – Добре, техниката работи идеално... Всъщност няма да пренавивам, това беше чудно хубаво и ще го запазя.

И така, фалшивото интервю започна, като Робин задаваше серия от въпроси, подготвени предварително от нея, за прилагането на драматичните техники в образованието. Тим заговори с ентусиазъм за удоволствието да бъде отведен театърът до младите хора, често в непривилегировани райони, а Робин задаваше много изясняващи въпроси и си водеше бележки.

– ...Осъзнах каква наслада ми доставя това, когато моя приятелка... всъщност беше Еди... ъъ... Ледуел, създателката на Мастиленочерно сърце...

– О, ужасно е това, което се случи с нея – съчувствено избъбри Робин. – Моите съболезнования.

– Благодаря... Да, та Еди ми помогна да проумея каква радост е да се работи с малките. Тя водеше курсове за деца със специални нужди в артколектива. Аз нямах ангажименти по това време, така че тя ме взе да ѝ помагам и много ми хареса. Има такава свежест в погледа на децата към света.

– Вие рисувате, нали? – попита Робин с усмивка.

– Малко – отговори Тим. – Не съм много добър.

– Сигурно е предизвикателство да заинтересуваш младите от театър. Днес те прекарват всичкото си време онлайн, нали така?

– О, ние изследваме прилагането на интернет в нашите драматични семинари – онлайн тормоз, тролове и прочие.

– Вие самият имате ли деца?

– Още не – усмихна се Тим. – Първо трябва да намеря някой, дето иска да ги има с мен.

Робин също се усмихна, съгласи се, че това би било от помощ, и продължи да задава въпросите си. Все още не искаше да използва споменаването на Еди Ледуел, нито да обсъжда Мастиленочерно сърце, преди Тим да бъдеше напълно убеден, че той и кариерата му са действителната причина тя да го потърси. Ето защо Робин изтъкна неотдавнашната му главна роля в местния му театър, което явно му стана приятно.

– Наложи се да нося перука за ролята, тъй като героят ми се представя и в юношеските си години, и на средна възраст, а пък... – Той се усмихна тъжно и посочи главата си. – Странното е как местният критик реши, че плешивата глава е изкуствено докараната.

Робин се засмя и отбеляза:

– Дал ви е много добри отзиви.

– Да, доволен бях... Всъщност изградих ролята по едно хлапе, което се навърташе в Норт Гроув.

– Къде, извинете? – попита Робин, която още внимателно демонстрираше невежество относно повечето неща, свързани с Норт Гроув.

– О, това е артколективът, където помагах с курсовете за деца. Нали сте забелязвали какви са тийнейджърите, докато още не са свикнали с израсналото си тяло – прегърбват се, излъчват послание „Не ме гледай“... – Докато говореше, Тим несъзнателно зае позата, която описваше, и каквото и да бе говорил Алан Йеоман за ограничените му способности като дубльор на комичния герой Червея, Робин беше впечатлена от лекотата, с която той изобрази срамежливост и неловкост с много пестеливи промени в стойката си. – Това дете имаше тежко акне и сякаш все гледаше да се смали. Моят герой Лайънъл е истински зъл, но в пиесата, като се върнеш назад и видиш как е бил тормозен и унижаван, започваш да проявяваш разбиране към него. Ето заради това драмата е толкова полезна в училищата, разглеждат се житейски проблеми като търпене на обиди или тормоз...

– Фантастично – заяви Робин няколко минути по-късно. – Боже, нямам търпение Бен да чуе това... за мъжа си говоря. В момента той подготвя предложение за Канал 4. Иска да заведе актьори в едно от лондонските училища в неравностойно положение, за да работят интензивно с децата. Постоянна борба е да издействаш финансиране за изкуствата особено при властта на торите, тъй че би се сдобил със силен аргумент срещу съкращенията на субсидиите.

– Ами това звучи чудесно – каза Тим и вдигна вече изстиналото кафе до устните си, като отпи малко в опит да прикрие (или така поне заподозря Робин) заинтригуваното си изражение.

– Да. Проектът още е в много ранен етап, но няма да лъжа – добави Робин с усмивка. – Това е една от причините да съм тук. Бен смята, че при вашия опит с работа в училища, плюс факта, че сте участвали в Мастиленочерно сърце, ще сте сериозен актив за продуцентската компания. Става дума за мигновена връзка с деца, които практически живеят в Ютюб и никога не са стъпвали в театър, нали така?

– Ами да, предполагам – отвърна Тим, – макар че, разбира се – той се позасмя смутено, – някои от тях може да ме презират за участието ми там.

– Как да ви разбирам? – грижливо разигра изненада Робин.

Тим погледна към касетофона, тъй че Робин мигом го изключи. Нямаше нужда той да знае, че друго записващо устройство все още работеше в отворената ѝ чанта.

– Ами... Всъщност се чувствам нелоялен да го изрека – продума колебливо Тим.

Робин продължи да изобразява любезна съпричастност.

– Аз... Ами аз обичах Еди, наистина я обичах. Тя беше фантастична. Но за да съм честен, не бих поел ролята, ако не ми беше приятелка. Разбирате ли, тази анимация е много проблематична.

– Трябва да призная, че не знам много за нея. Известно ми е само, че е постигнала голям успех. Всъщност Деймиън, един от хората в продуцентската компания на Бен, се кани да направи предаване за нея, та ако не беше Деймиън, нямаше и да съм чувала за Мастиленочерно сърце. Малко съм възрастна, за да съм в целевата група.

– Такъв бях и аз – каза Тим и Робин отново се засмя. – С времето все повече изпитвах съпротива срещу някои аспекти на героите и на сюжетните линии. Не знам дали сте чували за Уоли Кардю. Той озвучаваше герой на име Дрек, който е... Господи, чувствам се ужасно, че го казвам, но очевидно е еврейска карикатура.

– Наистина ли? – учуди се Робин.

– Ами да: с голям нос, живее в най-огромната гробница и един вид манипулира останалите герои. Опитах се да повдигна въпроса пред Еди. Феновете говореха за това. Спретнахме си скандал всъщност. Тя твърдеше, че Дрек няма нищо общо с евреите, че е един вид хаотичен демон и е получила вдъхновението за него от маската на лекар по време на чума, само че всички трябва да си признаем своите подсъзнателни предубеждения, нали така?

– Категорично – кимна Робин.

– А после Уоли, който озвучаваше Дрек, пусна в Ютюб предаване за Холокоста, така че работата е ясна.

– Олеле – поклати глава Робин.

– Да. Джош и Еди го уволниха, но бедата бе сторена – въздъхна Тим. – И не беше само Дрек. Чувството за хумор на Джош и Еди отиваше твърде далеч. Веднъж ѝ казах, че не искам да произнасям повече реплики на Червея как бил объркан дали е момче или момиче, защото получавахме оплаквания от небинарни хлапета. Това предизвика нов скандал. „Все пак червеят наистина е хермафродит.“ – Тим поклати тъжно глава. – Еди бе имала много трудно детство. Човек не можеше да я вини, че е... не невежа, но...

Тим бе неспособен да измисли алтернативна дума и просто сви рамене.

– Точно такъв тип разговор би трябвало да проведем в риалити шоуто, ако бъде направено – изрече със сериозно изражение Робин. – Ще бъде много впечатляващо зрителите да ви слушат как сривате предразсъдъци. Всъщност това е малко встрани от темата, но Деймиън се опитва да открие хора, които са познавали Еди Ледуел. Иска да създаде добронамерено и балансирано предаване. Дали не бихте проявили интерес да разговаряте с него?

– Ами... не знам – неуверено продума Тим. – Все пак предвид че тя толкова неотдавна беше... а и с всичките тези остри спорове около анимацията... Не съм сигурен, че бих искал...

– Напълно ви разбирам – вдигна миролюбиво ръка Робин. – Ще кажа на Деймиън, че няма как да стане. А не се ли сещате за някой, склонен да говори? Някой, който ѝ е бил близък?

– Еди си беше самотница, да ви кажа право. Нямаше много приятели. Но общуваше със сестра от приемното си семейство. Може би тя ще е в състояние да помогне. А и Еди имаше нова връзка преди смъртта си. С мъж на име Филип Ормънд.

– Да, мисля, че Деймиън знае за него.

– Аз не харесвах много Ормънд – промърмори Тим. – Той... Ами по-добре да не говоря излишни приказки.

– Разбирам ви – кимна Робин с все така насърчително изражение.

– Тя... Нека кажем само, че не беше много здравословна връзка. Казах ѝ да се спасява от нея. Иска ми се да го беше направила.

– Нали не намеквате, че...?

– О, боже мой, не! – възкликна Тим с известна паника. – Не, не мисля, че той... Господи, не. Сигурен съм, че е извършено от онази крайнодясна групировка. Оттам идваха всички беди на базата фенове, заради Дрек. Всички тези крайнодесни типове го обожаваха. Започнаха да цитират негови характерни фрази, а после, след като Уоли беше отстранен, те обезумяха и започнаха да атакуват Еди. На нейно място аз бих махнал героя от анимацията. Това би изразило позиция. След като крайнодесните намират шегите ти забавни, дали е редно изобщо да ги правиш? Естествено, не твърдя, че вината е нейна, защото очевидно случилото се беше адски ужасно. Но изкуството трябва да е морално, нали така? – каза Тим.

– О, няма спор – съгласи се Робин.

– Ето нà – окуражи се Тим. – Всеки проект проучвам добросъвестно от тази гледна точка. Питам се: „Какво ни казва това?“, а също „Как може да бъде интерпретирано?“ „Има ли групи, на които тази пиеса би навредила?“, или продукция, или каквото щете. „Служи ли си със стереотипи и вредни модели?“. Надали Еди някога беше премисляла така нещата и... ами...

– Как се запознахте с нея? – поинтересува се Робин.

– Покрай работа в един и същ бар в Уест Енд, недалеч от Шафтсбъри Авеню – отвърна Тим с печална усмивка. – Аз бях в пауза помежду актьорски ангажименти, а тя посещаваше курсове по живопис и обитаваше някаква дупка. Това беше, преди да се премести в Норт Гроув и да срещне Джош Блей.

– Той беше нейният съавтор, нали? Да, Деймиън е помолил да разговаря с него, но той очевидно не е добре още.

– Не е... Чух, че бил в доста лошо състояние.

Настана кратка пауза, после Ашкрофт изля порой от думи.

– Отрази се адски тежко на всички нас. И как иначе? Наша приятелка беше убита. Бяхме разпитвани от полицията – всички ние, които имахме отношение към анимацията. Наложи ми се да представям алиби, ако щете вярвайте – засмя се Тим с изумление. – Да ви призная, напоследък взех да се притеснявам, че завинаги ще остана белязан заради Мастиленочерно сърце. И когато ми се обадихте с молба да говорим за Скитащи училищни актьори... ще ви се стори глупаво, но истински се зарадвах, че имам шанс да бъда оценен... не точно оценен, знаете какво имам предвид... за другата ми работа. Просто искам да продължа напред и да оставя положителен отпечатък в света, ако е възможно.

– Това е съвсем естествено – изрече сърдечно Робин. – Мога да си представя колко стресиращо и разстройващо е било за всички вас. А и да трябва да представяте алиби...!

– Е, аз имах желязно, то се знае – заяви Тим, като гледаше напрегнато Робин. – Бях с някого през целия следобед и вечерта и въпросният човек го потвърди. От полицията бяха удовлетворени и се сложи точка. Но социалните медии могат да бъдат плашещо място. Хората дрънкат там каквото си щат за теб. Изопачават, измислят си...

– Самата истина – въздъхна Робин.

– Цялата тази ситуация ми донесе реални житейски последствия. Трябваше да замина... не че точно трябваше, но живеех в Лондон, делях апартамент с приятел, а той кажи-речи ме помоли да се изнеса, защото идваха от полицията и човекът сигурно се уплаши, че ще бъде набелязан като обект от крайнодесните. А се познавахме от години. Преди шест месеца си счупи крака и аз бях този, който го разкарваше къде ли не... Прощавайте, не знам защо ви го разказвам... Не искам да притеснявам родителите си с всичко това. Господи, идвате тук да говорим за образование, а аз се разплямпах за... Съжалявам.

– Моля ви, не се извинявайте – каза му Робин. – Няма как да не сте разтърсен от случилото се. Че кой не би бил?

– Та така – донякъде ободрен заговори Тим, – ако наистина смятате, че съм подходящ за програмата ви относно въвеждането на театъра в училищата, предпочитам да чуете истината от мен, вместо да ме проучвате в Туитър или другаде и да откриете, че от полицията са ме разпитвали. Но както казах, не бях единственият. Знам, че са ходили при Уоли Кардю и онзи Пез, дето озвучаваше само един герой, и то за два епизода. Но вие не сте дошли тук да говорим за това, тъй че наистина прощавайте. Беше труден момент.

– Не се притеснявайте – пак го успокои Робин. – Напълно разбирам.

– Благодаря. Никак не исках да ви товаря с всичко това.

Робин отпи от кафето си и подхвърли:

– Деймиън ми каза, че феновете са съвсем пощурели.

– Някои от тях са малко вманиачени, да – позасмя се Тим.

– Спомена ми за трол, който упражнявал сериозен тормоз онлайн.

– Аномия ли?

– Да, така мисля. – Робин се престори на силно изненадана, че Тим мигом можа да назове името.

– О, всички свързани с Мастиленочерно сърце знаят кой е Аномия – поясни Тим. – В смисъл не кой е в действителност, но им е известен. Макар да смятам, че аз знам кой е – добави Тим.

– Сериозно ли? – имитира Робин бегъл интерес.

– Да. Ако съм прав, тя е много млада и малко нещо ненаред. Според мен повечето от тези тролове имат потребност да се почувстват важни. Установих, че най-мъчните неща в нашите уъркшопове...

След пет минути и няколко анекдота за благотворния ефект на театъра върху проблемни тийнейджъри Тим спря да си поеме дъх.

– Всичко това е страхотно – отбеляза Робин, която бе имала присъствие на духа да включи отново записващото устройство. – Жалко, че не можете да заведете онази особа... Ане-мония на някой от курсовете си.

– Да, мисля, че това би ѝ помогнало, наистина го вярвам – със сериозно изражение заяви Тим.

– Не можете ли да ми споделите поверително коя мислите, че е? – попита Робин с подкупваща усмивка. – Неофициално. Деймиън ще е възхитен да я интервюира. Така ще представи по-цялостна картина на базата фенове.

– Не, аз... не мога да го направя – отвърна Тим. – Възможно е да греша, нали? А и ако наистина е тя, това може напълно да я извади от контрол.

– О! – Робин придоби загрижен вид. – След като става дума за психично заболяване...

– Не съм сигурен, че действително е душевноболна, но знам, че вече си е имала неприятности с полицията и... Не, не е редно да хвърлям обвинения ей така.

С огромно вътрешно притеснение Робин хвърли поглед на бележките си и каза:

– Е, мисля, че имам тук всичко нужно. Беше ми много приятно. Знам, че Бен ще е очарован от всичко, което сте... О... – възкликна Робин, като се престори, че е забелязала въпрос, останал без отговор. – Кой е Пез впрочем? На Деймиън дали ще му е полезно да разговаря с него? Това истинското му име ли е?

– Не – отвърна Тим.

Мълчанието му продължи по-дълго, отколкото Робин беше очаквала. Беше попитала за Пез само в опит да върне за последно разговора към Мастиленочерно сърце и Аномия. Като вдигна поглед, видя, че ченето на Ашкрофт бе увиснало, сякаш бе застинал на пауза на екран. Миг по-късно той се изтръгна от замръзналата поза и се усмихна.

– Истинското му име направо ми се е изтрило от главата – отрони той. – Господи, вярно, че много слабо се познавахме, но все пак би трябвало да си спомня... Пез... Пез. Как ли се казваше, по дяволите?... Не, съжалявам, изхвърчало ми е от ума. Но честно казано той не познаваше много добре Еди.

– Не се тревожете – вдигна рамене Робин и се усмихна. – Деймиън винаги може да вземе името му от надписите в анимацията, ако му потрябва.

– Да... но, както казах, Пез не беше... той всъщност е... как е думата? Не казвам точно, че е фантазьор, но аз лично не бих се отнесъл с голямо доверие към приказките му. Той е от хората, дето казват разни неща с намерение да шокират. Известен ви е този тип.

– О, да – отвърна Робин все така усмихната, но силно заинтригувана от това изказване.

– Само че аз не бих искал хората да останат с погрешно впечатление за Еди. Пез не е... Как ли беше проклетото му име? – И Тим предложи неубедителен смях.

Сбогуваха се отвън пред бара, като и двамата се усмихваха, докато стискаха ръцете си. Когато Робин се обърна назад трийсет секунди по-късно, видя, че Тим не е помръднал от мястото си и пише бързо нещо в телефона си.

46

Сънувах и видях модерен пъклен град

с повече мъртви от тези в Дантевия ад

и не белязани с обикновеното страдание,

а с нови форми на лудости и отчаяние.

Търпяха мъки, изобретени тук, на Земята –

такава бе на висшестоящите играта.

Констанс Нейдън, Видението на песимиста

– Как мина? – попита Страйк, като вдигна на втория сигнал от позвъняването на Робин.

– Той мисли, че знае кой е Аномия.

– Сериозно ли?

– Да, само че не пожела да ми каже. Притиснах го дотолкова силно, че да не си проваля прикритието, но издаде единствено, че била млада жена или вероятно момиче тийнейджър, която имала психични проблеми и вече била известна на полицията. Киа Нивън не е залавяна в някакво криминално деяние, нали?

– Не съм установил такова нещо досега – отвърна Страйк, който в момента имаше отворени на лаптопа постовете на Киа в Туитър, нейната тъмблр страница и акаунта ѝ в Инстаграм. Те обаче не бяха преглеждани през последния час и половина, тъй като Страйк участваше на телефона си в Играта на Дрек.

– Доколкото схващам, Аномия не се е появявал, така ли? – попита Робин.

– Не – потвърди Страк, – но вече напълно оценявам тегобата ти да прекарваш часове наред с това тук.

– Част от работата е – отговори Робин, докато седеше в паркирания ландроувър, вече свалила очилата, но още с пепеляворусата перука, в случай че Тим Ашкрофт се появи отново. – Измъкнах някои интересни неща от Ашкрофт. Първо, от полицията са го разпитвали, след като си го видял в онзи пъб в Хайгейт. Трябвало да представи алиби за следобеда на нападението. Някой гарантирал, че е бил с него през целия следобед и вечерта.

– Сподели ли кой му е представил това удобно алиби?

– Не – отвърна Робин, – но би изглеждало подозрително да го притискам на тази тема.

– Да, това е проблемът, когато действаш под прикритие.

– Другото странно нещо беше, че Ашкрофт никак не иска някой да разговаря с Престън Пиърс. Твърди, че Престън почти не е познавал Еди, а знаем, че това е лъжа. Останах с впечатлението, че Пиърс знае нещо инкриминиращо за самия Тим.

– Интересно. Можеш ли да си представиш Ашкрофт като Аномия сега, след като пообщува с него?

– Неособено – призна Робин. – Но пък го намирам добър кандидат за Перо на правдата.

– Наистина ли?

– Да, току-що отново погледнах блога на Перото. Първият пост, написан от него, е как Дрек е еврейска карикатура, а това бе почти дума по дума изречено от Тим пред мен, включително нещо за подсъзнателни предразсъдъци.

– Колко скоро след отстраняването на Ашкрофт от ролята му на Червея започва блогът на Перо на правдата?

Робин провери.

– Всъщност започнал е преди отстраняването на Тим – каза тя. – Първата поява е през януари 2012 година. Тим е спрял с озвучаването на Червея през март 2013 година.

– Значи, ако той е Перото, наричал е анонимно Ледуел и Блей расисти и какви ли не, докато още е работел с тях?

– И защо му е било да го прави? – заразсъждава на глас Робин. – Ако е излезело наяве, че той е Перото, дори хората, съгласни с критиките му срещу анимацията, биха го взели за истински лицемер. Не, сигурно греша... Е, по добре да поемам на път. Ще продължиш ли с играта, докато я поема от теб?

– Да, добре – промърмори Страйк. – Макар да започвам да си мисля, че трябва да ти плащам допълнително за каквото и да е обратното на опасен труд, задето влагаш толкова време в тази тъпотия.

Малко след като Робин затвори, Страйк получи съобщение от племенника си Джак, който бе чул от майка си, че за момента Страйк е прикован у дома си.

Как ти е кракът, по-добре ли?

Не е израснал наново, но да, няма страшно,

отговори Страйк и получи насреща три смеещи се емоджита.

В действителност кракът на Страйк много бавно се връщаше към състояние да може да поеме тежестта му. Добре му беше ясно, че трябва да свали шест-седем килограма, да прави упражненията, препоръчани от физиотерапевта, и да откаже цигарите, защото, ако заболееше от атеросклероза, щеше да се стигне до етап кожата при отрязаното място изобщо да не може да заздравява повече. И тъй като нямаше особено желание да предприеме тези разумни мерки, предпочете да насочи яда срещу себе си към Турисаз, който го бе принудил – или така го виждаше детективът – да нанася ударите, докарали крака му до това състояние.

Систематичният преглед на Страйк на онлайн дейността на Киа Нивън приключи на следващия ден. Той прати на Робин в сбита форма всичко научено, после помоли Пат да принтира някои материали, за да може да ги покаже на Киа при срещата им в четвъртък. Открил бе някои интригуващи пунктове сред писанията в различните ѝ медийни акаунти и нямаше търпение да я подкани да ги изясни.

И понеже не беше в състояние да направи кой знае какво друго, Страйк реши да преброди безбройните акаунти в Туитър на привърженици на крайнодесните, движещи се около темата Мастиленочерно сърце, с вероятно нереалистичната надежда да идентифицира изпречилия се насреща му в „Кораб и лопата“.

Както Робин вече бе забелязала, членовете на Братството на Ултима Туле обикновено включваха инициалите БНУТ или вариации на Ултима Туле в потребителските си имена. Никога не прикрепяха свои снимки към акаунтите си, нито посочваха пълните си имена, което Страйк прие като правило, наложено от Братството. Повечето използваха снимки на исландски вегвизир – сложен символ за викингски компас, за който, както установи Страйк при проверка в сайта на Братството, някога се е вярвало, че има магически сили и помага на притежателя му да се придвижи при лошо време. Млада исландка бе пуснала пост до член на Братството с молба да не обсебват символ, който няма съвършено нищо общо с върховенството на бялата раса. В отговор той я бе нарекъл уличница, падаща си по негри.

Макар че Братството уж изискваше от членовете си да не разкриват онлайн истинската си самоличност, явно приемаше на драго сърце те да бъдат колкото си щат агресивни и да сипят оскърбления. Двама членове на Братството бяха отговорили в характерен стил на възторга на Еди по повод гей браковете.

Еди Ледуел @ЕдЛедРисунки

Бракът между еднополови е легализиран в Обединеното кралство!

♥

16: 30 ч. 17 юли 2013 г.

Алджърнън Гизард@Гизард_Aл

Отговор на @ЕдЛедРисунки

Чупката, лесбийке!

Лепинс Дисайпъл@ЛепинсДисайпъл

Отговор на @ЕдЛедРисунки

Оттук ти подушвам мухлясалата шунда

Уил А @уил_от_БНУТ

Отговор на @Гизард_Aл и @ЕдЛедРисунки

Да духаш на торба с чепове

Истински британец @джейкет_БНУТ

Отговор на @ЕдЛедРисунки

Сега ръкопляскаш с рибешките си ръце за това, но никоя от вас, кучки, не си отвори плювалника за Лий Ригби[12].

Страйк си отбеляза потребителските имена @уил_от_БНУТ и @джейкет_БНУТ и продължи да преглежда надолу.

След час време и един изяден сандвич с шунка вече беше с цяла година назад в постовете на Еди.

Еди Ледуел @ЕдЛедРисунки

Какво, за бога, става с тази страна, че ЮКИП дават

такива високи резултати?

Харв @ХН_Ултима_Туле

Отговор на @ЕдЛедРисунки

Става това, че хората виждат как сме подложени на инвазия,

тъпа кучко.

Страйк си отбеляза новото потребителско име от Братството, погледна акаунта на човека, не откри идентифициращи го данни и продължи да преглежда хронологията на Еди.

Вече знаеше, разбира се, че катализаторът крайнодесните да се озлобят срещу Еди Ледуел е било отстраняването от анимацията на Уоли Кардю, но сега Страйк научи, че от гледна точка на Братството тя е сътворила още по-голямо оскърбление: актьорът, заместил Уоли, беше чернокож.

Аномия @АномияГейммастер

И така, Лакомата Ледуел е избрала нов Дрек.

Ако си затворите очите и се заслушате, той е...пълна скръб.

Чудя се защо ли се е спряла на него.

#натрапчив символизъм #угодничество

19: 27 ч. 21 април 2012 г.

Точно под този пост се появяваше познато име.

Ясмин Уедърхед @Язи Уедърс

Отговор на @АномияГейммастер

Не е честно, трябва да дадем шанс на @МайкълДейвидАктьор.

Страйк обърна внимание, че акаунтът на Ясмин не беше придружен със снимка, а с много ласкаеща я рисунка с молив.

Той прегледа други отговори надолу.

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Отговор на @Язи Уедърс @МайкълДейвидАктьор @АномияГейммастер

И ти ли харесваш чернилки колкото Лакомата Ледуел?

Джулс @аз_съм_евола

Отговор на @ЛепинсДисайпъл @Язи Уедърс @МайкълДейвидАктьор

@АномияГейммастер

Ледуел ги харесва всякакви.

Чух, че духала на хазяина си нидерландец, вместо да плаща наем.

Алджърнън Гизард @Гизард_Aл

Отговор на @аз_съм_евола @ЛепинсДисайпъл @Язи Уедърс

@МайкълДейвидАктьор @АномияГейммастер

Каква е тайната на успеха ти, мис Ледуел?

Здрави челюстни мускули и нула рефлекс за гадене?

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @МайкълДейвидАктьор @АномияГейммастер

Не се съгласявам, че МД е слаб актьор, но се съгласявам,

че кастингът му е тромав начин да се смекчи предишен

расизъм в МЧС. Ето пример как се прави нещо редно

по нередни причини.

СК @#БНУТ_Куинс

Отговор на @пероправда @МайкълДейвидАктьор

Простачке, Дрек не е негър!

Страйк си записа потребителското име @#БНУТ_Куинс и продължи да чете разговора за кастинга на Майкъл Дейвид, към който Еди – може би неразумно – се бе присъединила.

Еди Ледуел @ЕдЛедРисунки

Отговор на @пероправда

Ти беше ли в стаята, когато се спряхме на него?

Той беше най-добрият за ролята, няма нищо общо с това,

че е чернокож.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @МайкълДейвидАктьор

@АномияГейммастер

Не се съгласявам, че МД е слаб актьор,

но се съгласявам, че кастингът му е тромав

начин да се смекчи предишен расизъм в МЧС.

Ето пример как се прави нещо редно

по нередни причини.

Аномия @АномияГейммастер

Отговор на @ЕдЛедРисунки @пероправда

След като си толкова дебелокожа и гневна, че нападаш фенове

в Туитър, може би трябва да се ометеш и да оставиш

@ДжошБлей да ръководи.

Еди Ледуел @ЕдЛедРисунки

Отговор на @АномияГейммастер @пероправда

Повярвай, има дни, в които това ми звучи като чудесна идея.

Руби Нуби @рубинуби*_*

Отговор на @ЕдЛедРисунки @АномияГейммастер

Не говори така, ние те обичаме!

Зозо @мастиленосърце28

Отговор на @ЕдЛедРисунки @АномияГейммастер

Нее, не си отивай!

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @ЕдЛедРисунки @АномияГейммастер

Всички тук дрънкат глупости, ти имаш куп фенове,

ние не искаме ти да си идеш.

Аномия @АномияГейммастер

Отговор на @рейчълдбадли @рубинуби*_* @мастиленосърце28

@ЕдЛедРисунки

#Тролско съчувствие отметнато

Някой почука на вратата на мансардата.

– Нося ти принтирания текст – прозвуча дрезгавият глас на Пат от площадката. – А също и торта.

– Вратата е отворена – викна Страйк и придърпа халата си да покрие боксерките. – Торта ли каза?

– Да – отвърна Пат, като влезе заднешком, стиснала между устните си както обичайно електронната цигара, с картонена папка в едната ръка и чиния с голямо парче плодова торта в другата. – Снощи я правих. Реших, че може да ти се прииска да хапнеш.

– Много ти благодаря – каза Страйк. – Нима ти я направи?

– Не за теб – отговори Пат с лишен от сантименти глас и дръпна силно от електронната цигара, преди да я извади от устата си и да добави:  – Е, не само за теб. Екипът има нужда да му се повдигне духът. Хубавото на плодовата торта е, че издържа дълго. Имаш ли си всичко нужно?

– Да, наред съм – кимна Страйк.

Тя се отправи към вратата.

Страйк подвикна след нея.

– Имаше мърморене, нали?

– Нищо сериозно – вдигна рамене Пат и прекрачи прага. – Робин се справи.

Тя си тръгна. Страйк изяде тортата, която беше много хубава. Изпита смесица от подновено чувство за вина, раздразнение, срещу човека, позволил си да недоволства, и напълно неочаквано ново за него възхищение от Пат, която по време на принудителното му седене в апартамента му бе осигурявала дискретна помощ с ненатрапчив маниер, който той намираше успокояващ. Идеята да направи торта за екипа никога не би хрумнала на Страйк, макар че в това му състояние надали би могъл да се задържи достатъчно дълго в равновесие, че да я приготви.

След парчето торта запали нова цигара и отново се върна към Туитър.

Започваше да се чувства като прасе, дирещо трюфели, опитващо се да си върши работата в стая, пълна с миризми на тамян, умряла риба и престояло сирене. След поредица от мъчителни часове се усети, че се разсейва по случайни спорове и нишки, които изобщо не водеха към Братството на Ултима Туле. Така например разви интерес към двама от най-плодовитите автори на постове в отговор на Еди и Аномия: Лепинс Дисайпъл и Алджърнън Гизард. Те и двамата явно бяха извличали нездраво удоволствие да упражняват тормоз върху Еди Ледуел през последните години.

Накрая, с цел да се отърве от досадния сърбеж, се зае да разгледа както трябва акаунта на Лепинс Дисайпъл.

Аватарът представляваше размазана черно-бяла снимка на млад мъж с буйна коса и брада. Докато гледаше старата снимка, Страйк забеляза нещо познато и се обърна към Гугъл за проверка. И то се знае, снимката на акаунта беше на Марк Лепин, канадския масов убиец, който през 1989 година беше застрелял четиринайсет жени, преди да гръмне себе си, като бе оставил посмъртно писмо, в което обвиняваше феминистите, че са съсипали живота му.

Доколкото Страйк схващаше, акаунтът на @ЛепинсДисайпъл съществуваше главно за да тормози и заплашва млади жени. Еди бе редовна негова мишена, но и Киа Нивън бе понесла своя дял тормоз, задето „използвала“ Аномия да подсили претенциите си за плагиатство, докато Аномия не разкрил истинската ѝ същност. А иначе Лепинс Дисайпъл се бе съсредоточил върху поредици, за които смяташе, че са били съсипани от актриси и сценаристки, включително „Междузвездни войни“, „Доктор Ху“ и голямо многообразие от видеоигри. Жени без никаква връзка се превръщаха в негови жертви, защото били твърде грозни, твърде нахакани и (това бе негова специална мания) твърде дебели. Лепинс Дисайпъл често се присъединяваше към каузи, застъпвани в акаунти на хора с крайнодесни убеждения, включително на Братството на Ултима Туле, и често подкрепяше Аномия, чиито атаки срещу Ледуел явно го докарваха до възторг.

Акаунтът изобилстваше от мемове и готови фрази, които Страйк вече бе срещал сред различните Дрекове и членове на Братството на Ултима Туле: карикатури на жени тип Стейси и мъже тип Чад, глуповатите нарцистични герои на мейнстрийм анимацията, които вечно правеха секс и очите им се отваряха за „факта“, че мъжете са тъпканите, а жените са потисниците. Лепинс Дисайпъл проявяваше склонност да предлага на други млади мъже неприятни и понякога включващи насилие решения на проблемите им. Един американски тийнейджър, оплакващ се от строго налагания от мащехата му вечерен час, бе посъветван да постави тайни камери и микрофони в спалнята ѝ, после да пусне на високоговорител от прозореца звуците на правения от нея секс. Лепинс Дисайпъл поучаваше мъж, изоставен от приятелката си учителка, да пъхне детско порно в чантата ѝ и после да се обади на полицията. Сред всички злостни дрънканици за „бета мъжка“ революция имаше откровени и гневни признания на собственика на акаунта, че още е девствен.

Кумулативният ефект от писанията на Лепинс Дисайпъл не беше просто неприятен за Страйк, но и породи у него загриженост. Кариерата му на разследващ го бе научила, че опасните хора много рядко прибягват до насилие отведнъж или, както се изрази сам пред себе си, от прав старт. Ала тъй като Лепинс Дисайпъл беше анонимен и локацията му скрита, не можеше да стори много по повод на него. Малката утеха бе, че имаше само седемдесет и двама последователи, повечето от които, доколкото Страйк можеше да прецени, бяха фалшиви.

След това детективът насочи вниманието си към акаунта на Алджърнън Гизард, който имаше малко над три хиляди последователи. Основната снимка изобразяваше празнуването на „Челси“ на неодавнашната им победа в Първа дивизия: Дрогба, Рамирес и Реми лежаха на тревата до трофея, а останалите бяха зад тях и въодушевено размахваха юмруци нагоре. Предвид че Страйк бе привърженик на „Арсенал“, този образ никак не го стопли към @Гизард_Ал.

Аватарът бе тилът на глава с късо остригана тъмна коса и сложени наопаки тъмни авиаторски очила. Страйк уголеми снимката и разгледа по-подробно очилата: съединяващата стъклата пластинка бе от кожа, а върху едното имаше надпис с дребни сребристи букви, който бе размазан, но на Страйк му се стори, че разчита „Картие“.

Съдържанието на акаунта нямаше как да представлява по-голям контраст с този на Лепинс Дисайпъл. Тук нямаше следа от самоомраза; тъкмо обратното, цареше тон на напереност, на весела консуматорска страст, който проникваше във всеки пост. Гизард често постваше снимки на червения мерцедес Е-класа, който твърдеше, че притежава, макар регистрационният номер винаги да бе удобно изрязан от кадър. Снимка от мач на „Челси“ срещу „Манчестър Сити“ бе изтеглена от частна кутия и на преден план имаше бутилка шампанско в лед. Имаше снимана в гръб дългокоса блондинка с минипола, вървяща по Бонд Стрийт, с надпис „Усетих се възбуден, тъй че се обадих на онкита, дето го зарязах преди месец“. Гизард редовно наричаше жените „онкит“ или „женоид“ и на четиресетгодишния Страйк му се наложи да ги издири, за да научи, че първото било акроним от „онази кифла там“, а второто – съкращение от „женски хуманоид“.

Имаше две селфита, нито едното от които не показваше кой знае колко от лицето на Гизард. На едното се виждаше плътна вежда на фона на дълъг бял плаж, дето изглеждаше, сякаш е някъде на Сейшелите. Половин кафяво око също бе уловено на снимка, направена през рамото на Гизард, на която се виждаха няколко модела и известна актриса, доста подпийнала, и Страйк разпозна мястото като ВИП сектора в нощен клуб, където веднъж бе следил неверен съпруг. Гизард бе кръстил снимката „Набор от онкити“. Този пост му бе спечелил над пет хиляди лайка.

Колкото повече Страйк гледаше акаунта на Гизард, толкова повече подсъзнателният му глас правеше напразни опити да му каже нещо. Какво беше? Той върна нагоре до началото на страницата и погледна представянето.

Алджърнън Гизард @Гизард_Aл

„Вече не изпитвам съчувствие към утайката на обществото.

Все едно ми е дали ще живеят, или ще умрат.“ – Уийв[13]

И внезапно, макар да нямаше кой да го чуе, Страйк изрече на глас:

– Алгиз. Проклетото Алгиз.

Написа думата в Гугъл. И то се знае, също като Турисаз, Алгиз беше руна на старейшината Футарк. Значенията, приписвани на Алгиз, бяха различни – закрила, отбрана, по-висша същност.

– Няма как да е съвпадение – промърмори Страйк и отново прегледа постовете на Гизард още по-съсредоточено, като връщаше назад през годините и обръщаше специално внимание на онези, с които Алгиз бе общувал. Най-сетне в 2013 година намери връзка с акаунт от Братството на Ултима Туле.

Райдър Т @Ултима_T_14

Тази вечер ме чака яко чукане.

Алджърнън Гизард @Гизард_Aл

Отговор на @Ултима_T_14

Auf die alten Gotte![14]

Страйк предполагаше, че този старогермански тост е бил широко използван при сбирките в духа на Один. Все пак продължи да преглежда и накрая попадна на нещо от юли 2011 година, оправдаващо двата часа, отделени на @Гизард_Aл, който бе изказал одобрение, след като крайнодесен терорист беше убил седемдесет и седем младежи в лагер на Партията на труда в Норвегия.

Алджърнън Гизард @Гизард_Aл

Четох манифеста на стрелеца.

Джейми Кетъл ЧерноХапче28

Отговор на @Гизард_Aл

Абсолютен герой

– Спипах те, мръснико! – изрече гласно Страйк.

От снимката, прикрепена към акаунта на Джейми Кетъл с посочена локация в Лондон, се хилеше Турисаз. Единствената разлика между вида му през 2011 година и в днешно време беше, че четири години по-рано той още не си бе татуирал руната на адамовата ябълка. Знаковата му снимка обаче бе черепът, който Страйк бе видял татуиран на тила на Турисаз.

Акаунтът носеше стигмата на член на крайнодясна групировка, която Страйк бе опознал добре: силна загриженост за обилното размножаване на мигрантите, за маргинализирането на белите, за нарцисизма, алчността и лекомислието на жените. Акаунтът му обаче бе претърпял силна промяна през 2012 година, след което почти цялото политическо съдържание бе изчезнало и вече се появяваха само редки постове, свързани с двете главни хобита на Кетъл: дърводелството със снимки на негови изпълнения и моторът му Нортън Командо модел 1968 година.

Страйк отмести настрана листовете по кухненската си маса, за да намери списъка с акаунти на хора от Ултима Туле, който съставяше, и бързо откри @джейкет_БНУТ, известен още като Истински британец, чийто акаунт водеше началото си от април 2012 година, точно момента, когато акаунтът на Джейми Кетъл се бе изпразнил от политическо съдържание.

– Спипан си, защото много искаше да се изфукаш – отрони с мрачна усмивка Страйк, след което взе телефона си, за да се обади на детектив инспектор Мърфи.

47

Тези покварени души жадуват да заразяват

и да изпратят лошия си дъх в лицето на посестрима,

ако решат, че облекчение така биха получили.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

Чатове в играта между пет от осемте модератори

на Играта на Дрек

<Модераторски канал>

<13 май 2015 г. 23: 47 ч.>

<Вайлпекора, Хартела, Червей28, Хартиенобяла>

Хартела: Адски съм психирана по повод Комик Кон.

Червей28: И аз съм така.

Вайлпекора: Всички приготвихте ли си маските?

Червей28: Боже, естествено.

Хартела: Значи ти ще ходиш, така ли, Вайл?

Вайлпекора: Не ми викай Вайл.

Хартела: Олеле.

Червей28: Олеле.

Вайлпекора: Ще ида, ако и Хартиенобяла дойде.

Хартиенобяла: Защо?

Вайлпекора: Обичам червенокоси. Нали съм си с викингска кръв.

Хартела: Откъде знаеш как изглежда тя?

Вайлпекора: Нямам право да казвам.

>

Хартела: Някой знае ли дали ЛордДрек ще бъде на Комик Кон?

Червей28: Не знам, не се е появявал тук от цяла вечност.

Червей28: Според мен Аномия трябва да назначи нов модератор.

Хартела: Не, не трябва.

Червей28: Но той изобщо не се мярка вече.

Червей28: Вайл, ЛордДрек да не е напуснал?

Хартела: Сигурна съм, че не е.

Хартела: Просто е много зает.

>

>

>

>

>

<ЛордДрек влиза в канала>

>

Хартела: О, боже мой, тъкмо за теб говорехме!

ЛордДрек: Само хубави неща, надявам се?

Хартела: Да, разбира се!

Хартела: Как си?

ЛордДрек: Съвсем добре.

ЛордДрек: Морхаус няма ли го наоколо?

Хартела: Не.

ЛордДрек: Хубаво, защото да те наричат нацист на всеки 10 минути взе да се изтърква.

<Отворен е нов частен канал>

<13 май 2015 г. 23: 50 ч.>

<Хартиенобяла кани Вайлпекора>

>

Хартиенобяла: Откъде знаеш, че съм червенокоса?

>

< Вайлпекора се присъединява към канала>

>

Вайлпекора: За мен е чест. Мислех, че само Морхаус се радва на частен канал с теб.

Вайлпекора: Да не сте имали любовна свада? Забелязах, че напоследък не влиза често.

Вайлпекора: А ти си тук по всяко време.

Хартиенобяла: Отговори на въпроса, по дяволите.

Вайлпекора: Трябваше да кажа естествено червенокоса ли? Със съвпадащ цвят по всички местенца?

Хартиенобяла: Откъде знаеш?

Вайлпекора: Ха-ха.

Вайлпекора: Ще ти кажа, ако ми отговориш на един въпрос.

Вайлпекора: Колко искаш, за да ми кажеш кой е Аномия?

Хартиенобяла: Нямам представа кой е той.

Вайлпекора: Я стига, знам, че няма как Морхаус да не ти е казал.

Хартиенобяла: Не ми е казал.

Вайлпекора: Но Морхаус знае кой е, нали?

Хартела: Ужасно съжалявам.

ЛордДрек: Ти нямаш вина х

Хартела: Морхаус нямаше никакво право да се държи така.

ЛордДрек: Аномия няма ли го?

Хартела: Не, тръгна си преди половин час, имаше някаква работа.

ЛордДрек: Той да не е вампир? Вече минава полунощ.

Хартела: Ха-ха.

ЛордДрек: Може би сега, като вкуси убийство, е тръгнал на лов?

Хартела: Боже, не говори така.

ЛордДрек: Това са негови думи, не мои.

ЛордДрек: Дрънка го непрекъснато, в играта също.

ЛордДрек: В някой от близките дни някой ще го приеме сериозно.

ЛордДрек: Знам как си мисли, че успява да държи полицията надалеч от играта, но е само въпрос на време той да изгърми.

ЛордДрек: Здрасти, Вайлпекора.

>

Вайлпекора: Зает съм, дай ми 5 минути.

>

Хартела: Никак няма да е честно, ако наистина шпионират феновете.

Хартела: Никой фен не би сторил такова нещо.

Хартела: Във всеки случай не и на Джош.

Червей28: Защо каза така?

Червей28: „Не и на Джош“.

Хартела: Знаеш какво имам предвид.

Хартиенобяла: Да, Морхаус знае, но за нищо на света няма да ти каже.

Вайлпекора: Знам, тъкмо затова питам теб.

Хартиенобяла: Защо е този внезапен интерес?

Вайлпекора: Не е внезапен.

Вайлпекора: Всички фенове искат да знаят кой е Аномия.

Вайлпекора: Плюс, че той е убил Ледуел.

Хартиенобяла: Гръмни се.

Вайлпекора: А кой го е направил тогава?

Хартиенобяла: Може би ти.

Вайлпекора: Имам желязно алиби, красавице.

Хартиенобяла: Този боклук.

Хартиенобяла: Този абсолютен негодник.

Хартиенобяла: Как е посмял?

Хартиенобяла: Тръби за правило 14, а после върши това!

Вайлпекора: Не се бой, изтрих я.

Хартиенобяла: Да бе, как ли не.

>

>

Вайлпекора: Изтрих я. Приятелката ми е от ревнивите.

Вайлпекора: Бас държа, че сега и ти искаш да узная кой е Аномия, нали?

>

Хартиенобяла: Ще ходиш ли на Комик Кон?

Вайлпекора: Не знам, защо?

Хартиенобяла: Аномия ще е там облечен като Дрек.

Червей28: Не, не знам. Обясни.

Хартела: Ами тя съсипа всичко заради пари, не е ли така?

Червей28: Откъде-накъде?

Хартела: Стига, Червей, всички знаят, че нея я ръководеха парите.

Червей28: А ти откъде знаеш? Не си била там на всички срещи.

Червей28: Откъде знаеш, че Д*** не е искал повече пари?

Червей28: Е** беше тази, на която ѝ хрумнаха всички свежи идеи, тя създаде най-добрите герои.

Червей28: Писна ми всички да я оплюват.

Червей28: Тя беше добър човек, знам го.

Червей28: Така че, майната ти, Хартела.

>

<Червей28 напуска канала>

>

Хартела: Какво беше това, по дяволите?

ЛордДрек: Олеле.

ЛордДрек: Червейчето се озъби.

Хартела: Не може да се каже, че аз „познавах“ Л*****

Хартела: Джош би пуснал анимацията да върви безплатно в Ютюб до безкрай. Тя беше тази, дето искаше заплащане.

ЛордДрек: Да, звучеше като истинска продажна кучка.

Хартела: Такава си и беше.

>

Хартела: Ще ходиш ли на Комик Кон?

Вайлпекора: Ти сериозно ли?

Хартиенобяла: Морхаус ми го каза преди цяла вечност.

Хартиенобяла: Аномия винаги ходел като Дрек.

Вайлпекора: Същото важи за куп други хора.

Хартиенобяла: Ами той тъкмо затова го прави, глупако.

Хартиенобяла: Да не мислиш, че ще се появи със стрелка към главата му с надпис „Аз съм Аномия“?

Вайлпекора: Стига де, добре.

Хартиенобяла: Сега вече се надявам да разбереш кой е мръсникът.

Хартиенобяла: Може и аз самата да се огледам за него.

Вайлпекора: Чудесно, хайде да действаме в екип.

Хартиенобяла: Не влизам в екип с теб.

Вайлпекора: Защото Морхаус ще ревнува ли?

Хартиенобяла: Вайлпекора, ако снимката ми се появи онлайн или другаде...

Вайлпекора: Няма да се появи.

Вайлпекора: Можех да се опитам да те изнудвам с нея.

Вайлпекора: Не го направих обаче, защото съм свестен.

Хартиенобяла: Да бе.

Вайлпекора: Какво искаш да кажеш с това?

>

Хартиенобяла: Ами Разполовяване?

ЛордДрек: Иска ми се да можех, но няма как. 

ЛордДрек: А ти?

Хартела: Да. А след три седмици ще ходя да гледам пиеса.

ЛордДрек: Така ли? Коя пиеса?

Хартела: На Чехов.

ЛордДрек: О. Дано ти хареса.

Хартела: Надявам се звездата да ми даде автограф след това.

ЛордДрек: Е, знае ли човек?

Хартела: Мислиш ли, че може да се случи?

ЛордДрек: Бих казал, че има голям шанс за това.

Хартела: Охо.

Хартела: Какво да направя според теб? Да се навъртам около служебния вход?

>

ЛордДрек: Изчакай, миличка, някой звъни на външната врата.

Хартела: Няма проблем х

>

>

Хартиенобяла: Морхаус появявал ли се е?

Хартела: Не.

Хартела: Да не сте се скарали?

Хартиенобяла: Не, просто исках да говоря с него.

>

Хартиенобяла: Ще предадеш ли на Морхаус, че искам да говоря с него, ако се появи?

Хартела: Да, добре.

Хартиенобяла: Благодаря.

Вайлпекора: Стига де, прекарахме сума време да разследваме. Сериозно вярвахме, че Ледуел е Аномия.

>

Хартиенобяла: Добре, щом казваш.

Вайлпекора: Кълна се в Один и старите богове, че няма да използвам снимката.

Хартиенобяла: Каза, че си я изтрил.

Вайлпекора: Изтрих я. Затова няма да я използвам.

Хартиенобяла: Хубаво, дано да е истина.

>

<Хартиенобяла напуска канала>

<Вайлпекора напуска канала>

<Частният канал е затворен>

<Отворен е нов частен канал>

<14 май 2015 г. 00: 04 ч.>

<Вайлпекора кани ЛордДрек>

>

>

Вайлпекора: Новини.

>

>

<ЛордДрек се присъединява към канала>

>

ЛордДрек: Стигна ли донякъде?

Вайлпекора: Тя твърди, че не знае кой е той.

Вайлпекора: Но каза, че щял да бъде на Комик Кон облечен като Дрек.

<Хартиенобяла напуска канала>

>

Хартела: Още ли си тук, ЛордДрек?

ЛордДрек: Изчакай за момент, скъпа.

Хартела: Прощавай, не исках да те притеснявам.

ЛордДрек: Извинявай, съседът се беше заключил отвън.

Хартела: Нима държиш негов резервен ключ?

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

ЛордДрек: Да.

Хартела: Боже, не беше ми минавало през ума, че хора като теб може да са толкова отзивчиви към съседите си.

>

>

ЛордДрек: „Хора като мен“?

Хартела: Знаеш какво имам предвид.

Хартела: Хора, дето са з***********

ЛордДрек: Голяма полза, няма що. Там ще има стотици Дрековци.

Вайлпекора: И аз това казах, но тя твърди, че той тъкмо заради това го прави.

Вайлпекора: Хартиенобяла има интерес да разбере кой е той, като знае вече, че той разхожда голата ѝ снимка из играта.

Вайлпекора: Бих могъл да се обединя с нея, за да се опитам да го открия.

ЛордДрек: Я стига, не намесваме в нашите дела Бойци за социална справедливост.

ЛордДрек: Знам, че си падаш по Хартиенобяла, но забрави за това. Искам да мислиш само за шибаната задача.

ЛордДрек: Защото аз също имам новини и не са добри.

ЛордДрек: За нас сега е по-безопасно да говорим тук, защото мисля, че ченгетата още ни следят на другото място.

ЛордДрек: Турисаз са го привикали на разпит преди час.

Вайлпекора: По дяволите.

ЛордДрек: Сигурно в онази мъжка тоалетна е имало камера.

ЛордДрек: Глупакът си запазил стария акаунт в Туитър със снимката и истинското му име на него. Така са го идентифицирали.

Вайлпекора: Ти как разбра?

ЛордДрек: Уруз бил у Турисаз, когато ченгетата цъфнали.

ЛордДрек: И все пак сме хора.

Хартела: Е, да, очевидно.

Хартела: Просто ми беше трудно да си го представя.

>

>

>

>

>

>

>

ЛордДрек: Да не говорим повече за такива неща. Правило 14.

Хартела: О, да, извинявай.

Хартела: Понякога ставам малко непредпазлива, когато Аномия го няма.

Хартела: Предполагам, че след представление актьорите си отиват у дома, за да си легнат рано.

ЛордДрек: Да, така правят.

Хартела: Жалко.

ЛордДрек: Мисля, че режисьорите строго държат да се спазва това.

Хартела: Така и очаквах.

Хартела: Но се надявам да позволяват посещение в гримьорната преди представлението?

>

>

>

>

ЛордДрек: Прощавай, скъпа, пак е съседът. Ключът се счупил в ключалката.

ЛордДрек: Питали Турисаз дали старият акаунт е негов.

ЛордДрек: Не е имало как да го отрече. Моторът е бил на алеята отпред.

Вайлпекора: Мамка му.

ЛордДрек: Така че искам да идеш и да изтриеш шибания акаунт на Алгиз НЕЗАБАВНО.

Вайлпекора: Добре, добре, веднага ще го направя.

>

Вайлпекора: Готово, изтрит е.

Вайлпекора: Но така или иначе никога не съм си слагал истинското име на него, нито пък снимки.

ЛордДрек: Не, само колата си, футболния си тим и любимия си нощен клуб.

Вайлпекора: Виж сега, някой непременно трябва да иде на Комик Кон и да разпознае Аномия.

Вайлпекора: Все повтаря, че той е този, който ги е нападнал. Ако разберем кой е в действителност, можем да подадем сигнал в полицията. Така ще ни оставят на мира, като приберат него за намушкванията с нож.

ЛордДрек: И какво ще направиш, ще смъкваш наред маските на хората ли?

Вайлпекора: Струва си да се опита.

Вайлпекора: Той ще бъде с маска на Дрек и фланелка с надпис „Стой в играта“. Просто ще го разприказвам.

Хартела: О, не.

>

>

>

>>

>

>

ЛордДрек: Ще трябва да напусна. Той ще изчака у дома ключаря.

Хартела: Е, добре.

Хартела: Лека нощ ххх

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

ЛордДрек: Лека нощ ххх

>

<ЛордДрек напуска канала>

>

>

>

>

>

>

>

Хартела: Буден ли си още, Вайл?

>

>

<Вайлпекора напуска канала>

>

ЛордДрек: Добре, иди на Комик Кон, но за бога, не прави там някоя тъпотия.

ЛордДрек: Не се издънвай като Турисаз. Ако не беше се захванал с онова ченге, сега нямаше да е в ареста.

Вайлпекора: Турисаз няма да проговори.

ЛордДрек: Не е в това въпросът.

Вайлпекора: Все още ли ще запазиш срещата в събота?

ЛордДрек: Да, точно сега трябва да се поддържа строга дисциплина.

ЛордДрек: Трябва да побъбря още малко с оная дебела крава Хартела, та да не я нападнат подозрения.

>

ЛордДрек: Ще дойде да гледа пиесата ми. Иска автограф пред служебния вход.

Вайлпекора: Олеле, загазил си я. И какво ще ѝ кажеш, когато Майкъл Дейвид я игнорира? Ще се оправдаеш, че не си я видял ли?

Вайлпекора: Да знаеш, че няма да ти повярва, голяма е колкото тухлена къща.

ЛордДрек: Знам, трябваше да се престоря на Стиви Уъндър.

Вайлпекора: Ха-ха.

<ЛордДрек напуска канала>

<Вайлпекора напуска канала>

<Частният канал е затворен>

48

Понякога, както присъщо е за младите, тя ме ядосва,

като е непокорна, невнимателна и просто се халосва.

И също като птица, понесена от вятъра на късно лято,

се блъсва с всичка сила в дървото тъй добре познато.

Огъста Уебстър, Майка и дъщеря

Алармата на Страйк го разбуди рано следващата сутрин, защото трябваше да шофира до Кингс Лин за интервюто с Киа Нивън. Макар да бе леко притеснен как болният му крак щеше да понесе двойното изпитание от допир до протезата и работа с педала на газта, настроението му се повиши при съобщението, дошло през нощта от Райън Мърфи. Турисаз, известен като Джейми Кетъл, бе намерен в дома си в Хемъл Хемпстед и бе прибран за разпит. В момента полицията преглеждаше компютъра му за активност в тъмната мрежа и претърсваше къщата за оборудване, нужно за направата на бомби. Би било преувеличено да се каже, че спъването на Страйк в чантата на финландката бе късмет особено предвид напрежението, на което бе изложило собствения му бизнес, но поне бе удовлетворен, че дългите часове, прекарани в Туитър, бяха дали плод, така че той закуси с по-приповдигнат дух, отколкото от много дни насам.

Когато излезе изпод душа обаче, установи, че е пропуснал обаждане по телефона. Със силно подозрение какво ще чуе, прослуша гласовата си поща.

– Ъъ... здравейте, господин Страйк. Обажда се Сара Нивън. Боя се, че Киа се чувства много зле днес и ще трябва да отмени интервюто... съжалявам.

Страйк балансираше на един крак и стисна със свободната си ръка облегалката на кухненски стол със запасана около кръста му хавлиена кърпа. Накрая реши, че единственото, което можеше да стори, бе да продължи по план, сякаш изобщо не е чул съобщението. Обаждането бе прехвърлено от стационарния телефон в офиса: щеше да заяви, че е имало някаква техническа засечка.

За негово облекчение краят на отрязания му крак прие покорно нахлузения чорап, подложката с гел и притискането от собствената му тежест върху протезата. Колянната връзка още се обаждаше, но тъй като алтернативата на това да е с протеза бе да се движи на патерици и да пътува с влак и такси, плюс да посрещне Мадлин вечерта с един защипан с безопасна и наполовина празен крачол, на колянната връзка щеше да ѝ се наложи да изтърпи дискомфорта. Реши обаче да вземе сгъваемия бастун, купен му от Робин, преди внимателно да поеме по стълбите надолу. Беше облечен в костюм, тъй като не искаше да се връща до Денмарк Стрийт и да се преоблича за срещата с Мадлин.

Страйк бе на шосе А14 и тъкмо заобикаляше Кеймбридж, когато му се обади Робин.

– Добра новина. Себ Монтгомъри твърдо не е Аномия.

– Слава богу – ентусиазирано възкликна Страйк. – Време беше да отпишем някого. Как разбра?

– Аномия влезе в играта преди пет минути и настояваше повече участници да отидат на Комик Кон. В този момент Себ беше излязъл от офиса да вземе кафе за колегите си. Виждах го много добре: нямаше телефон, нито айпад, нито нещо друго, на което да пише.

– Отлична работа, Елакот – похвали я Страйк. – Другата новина е, че майката на Киа Нивън твърди как тя била прекалено зле да проведе интервю днес.

– О, по дяволите – изруга Робин. – И сега какво...?

– Така или иначе съм тръгнал натам – отговори Страйк. – Не ми пука, ще кажа, че не съм чул съобщението.

Настъпи кратка пауза, през която Страйк задмина тътрещ се Воксхол Мока.

– Според теб дали това е... – подхвана Робин.

– Тя е твоят фаворит за Аномия – отбеляза Страйк.

Предвид събитията от предишната седмица той се усещаше донякъде чувствителен за намеци, че може да проявява безразсъдство.

– Не, предполагам, че си прав – съгласи се Робин. – Тя като нищо може да ни мотае до безкрай.

– Прочете ли имейла ми за Джейми Кетъл? – попита Страйк. Бе съобщил на Робин, че е идентифицирал Турисаз веднага след обаждането до Мърфи.

– Да – отвърна Робин. – Фантастично. Сигурно ти е отнело цяла вечност.

– Двайсет и три часа лутане из Туитър – уточни Страйк. – Но Мърфи остана доволен. Ти къде си?

– Вървя към Харли Стрийт. Според Мидж Гюс Ъпкот пътува с метрото в тази посока. Ще поема наблюдението над Гюс, а тя ще иде да смени Баркли и да следи Престън Пиърс. Мисля, че трябва...

– Да се поразмесите малко, да – подхвърли Страйк, като се надяваше Робин да не го критикува прикрито за решението му да остане след Уоли Кардю толкова много часове, тъй че да стане разпознаваем за Турисаз. – Е, ще ти пратя съобщение веднага щом зърна Киа.

Новината за Монтгомъри бе толкова ободряваща, че Страйк не възрази вътрешно срещу появата на първата вятърна мелница и промяната в пейзажа към по-широки и плоски папрати и мочурища. Той никога не отиваше доброволно в Норфък, изпитваше предубеждение към целия окръг, защото най-лошото от многото места, където авантюристичната и неустановена майка на Страйк бе затътряла сина си и дъщеря си, беше комуна в Норфък, за която Страйк искрено се надяваше да не съществува вече.

Влезе в Кингс Лин малко след единайсет часа. Сателитният му навигатор го поведе през поредица от безлични странични улици, докато не излезе на бетонен кей покрай Грейт Оуз, калната на вид река, която течеше покрай къщата на семейство Нивън. Страйк паркира, прати съобщение на Робин, че се кани да почука на входната врата на Киа, и излезе от колата, понесъл папката си със снимки от екрана. Тъкмо се канеше да затръшне вратата на колата, когато се пресегна да вземе бастуна си, макар в момента да не усещаше нужда от него, пое по Саут Кей към къщата на Нивън и натисна звънеца.

Писклив женски глас извика нещо отвътре, но думите бяха неразличими. След пауза от около минута вратата се отвори.

Пред него застана жена на средна възраст с малко бохемски вид, с рошава побеляла коса и Страйк реши, че е майката на Киа. Като видя детектива, по лицето ѝ се изписа смайване.

– О... да не би да сте...?

– Корморан Страйк – представи се той. – Тук съм да се срещна с Киа.

Когато каза името си, пискливият глас, който бе чул по-рано, буквално се надигна до крясък някъде извън полезрението му.

– Не! Каза ми, че си го спряла!

– Киа – провикна се майка ѝ и се обърна, но последваха шумове от тичащи крака и блъсването на врата. – О, не – промълви Сара Нивън, обърна се към Страйк и заяви сърдито:  – Казах ви да не идвате! Звънях ви тази сутрин и оставих съобщение!

– Така ли? – отвърна Страйк, облегна се тежко на бастуна си и се престори на учуден и объркан. – Сигурна ли сте, че сте се обадили на точния номер? Телефонната ни станция в офиса обикновено е надеждна.

– Сигурна съм, че...

Затръшна се втора, по-тежка врата. Страйк заключи, че Киа е избягала през задния вход. Дразнещ металически глас в къщата закрещя Моля те, Киа! Моля те, Киа! Моля те...

– Шофирах чак от Лондон дотук – намръщи се Страйк, отпуснат върху бастуна си. – Може ли поне да използвам тоалетната ви?

– Аз... ами...

Тя се поколеба, после изрече неохотно:

– Е, добре.

Сара се дръпна да пусне Страйк, посочи затворена врата наблизо по коридора и изчезна зад ъгъл вероятно по посока на задния вход, като завика „Киа? Киа!“. Страйк спря на прага и се огледа. През отворена врата вдясно се виждаше дневната с различни видове възглавнички с десен на цветчета. Двойка папагалчета мигаха насреща му от голям кафез. Видя отворен лаптоп на провисналия диван.

Страйк бързо влезе в дневната и докосна тъчпада на лаптопа. Беше топъл. Киа беше разглеждала рокли на уебсайта prettylittlething.com. Страйк кликна върху интернет историята ѝ, бързо направи снимка с телефона си на списъка от уебсайтове, неотдавна посещавани от нея, и по най-бързия начин излезе гърбом от стаята и отвори посочената от Сара врата.

В малкото помещение имаше само мивка и тоалетна чиния. Нито една от двете не беше особено чиста. Купчина броеве от „Ню Стейтсман“ и от местен вестник лежаха до тоалетната чиния. По стените безразборно и небрежно бяха окачени покрити с петна репродукции на екзотични птици. Странният металически глас продължаваше да звучи напевно Моля те, Киа! Моля те, Киа! Моля те... някъде от вътрешността на къщата.

Когато Страйк излезе от банята, Сара викна:

– Престани!

Металическият глас промени посланието си.

Престани! Престани! Престани!

Страйк се отправи по посока на гласовете. Сара Нивън стоеше в кухнята едновременно разтревожена и ядосана с гръб към мивка, пълна с мръсни съдове. Торбестата рокля, която носеше, беше с десен на цветя на мътнозелен фон в тон с възглавничките в дневната. Дебелият ѝ черен чорапогащник имаше дупка на едното стъпало, през която надничаше палецът ѝ.

Престани!

На пръчка в ъгъла на кухнята бе кацнало голямо бяло какаду, което сега се втренчи в Страйк с притеснително интелигентни очи. След като изрече последната дума, се залови да кълве собственото си краче.

– Не го доближавайте – предупреди Сара. – Не обича мъже.

Страйк послушно спря на място. През прозореца зад мивката се виждаше двор, превърнат в птичарник. В клетките седяха или пърхаха наоколо най-различни пъстри птици. В кухнята се усещаше застояла миризма на зеленчуци.

– Киа я няма – уведоми го Сара. – Излязла е през задната портичка.

– Аха – рече Страйк и се опря на бастуна си. – Много жалко... Предполагам, че знаете за какво става дума, госпожо Нивън.

– Да, нали казахте по телефона. За оная особа Аномалия или както му викат там – отговори Сара. – Според Киа Джош мислел, че това била тя. Пълна нелепост.

– Киа явно не ме е разбрала – поклати глава Страйк. – Споделих с нея как има теория, че тя е Аномия, но не съм споменавал, че Джош вярва в това. Джош иска да разговарям с Киа единствено защото знае, че тя е имала лична комуникация с Аномия.

– Вижте – разпалено подзе Сара, – Киа вече говори пред полицията. Някой се свързал с тях и съобщил... пълен абсурд, разбира се... как Киа преследвала онова момиче Еди Лед... каква беше там... в продължение на години, тъй че те я разпитаха. Заради неща, които е споменавала в социалните мрежи, за бога! Как може да е преследване оплакването, че са те окрали, а? А между другото, Джош се отнасяше отвратително с Киа, това имаше пагубен ефект върху душевното ѝ здраве и накрая тя напусна колежа...

– Да, знам, че Киа е била недобре – вметна Страйк. – Простете, но ще възразите ли много силно, ако поседна за малко?

Той повдигна десния си крачол, за да разкрие металната шина на протезата си. Както се бе и надявал, гледката шокира и засрами Сара.

– О, прощавайте, аз... не знаех...

Страйк, чиято единствена цел бе да затрудни Сара да го изгони от къщата си, се настани на дървен кухненски стол. Масата бе покрита с трохи от хляб. Сара механично се отпусна на стол срещу него и разсеяно бръсна част от тях на пода. Претенциозният на тема чистота Страйк никак не харесваше подобен начин на живот.

– Киа беше много по-добре, преди да се случи онова – заяви Сара и Страйк предположи, че под „онова“ тя имаше предвид нападението с нож. – Но после очевидно стресът я пребори. Подадох оплакване заради действията на полицията. Редно беше да има някой с нея на това интервю. Аз трябваше да присъствам. Та тя е хронично болна, за бога. Не е нейна вината, че той ѝ се е обадил! А и на какво я подложиха само... да следят движенията ѝ...

– Простете, кой се е обадил на Киа? – прекъсна я Страйк.

– Джош – отвърна Сара и погледна Страйк невярващо и в същото време притеснено. – Мислех, че знаете. Обади ѝ се вечерта, преди да го намушкат.

– Аха, ясно.

– Но не ѝ е казвал, че ще ходи на гробището на другия ден. Тя изобщо не го знаеше това. И защо ще ѝ посочва точното място, та той почти не споменаваше онази Еди Лед... как беше?... пред Киа. Но от полицията държаха тя да опише всичките си движения и тогава състоянието ѝ рязко се влоши.

– Да, Киа спомена по телефона, че е прикована на легло – каза Страйк.

Последва нова кратка пауза, през която неизреченият факт, че Киа беше напуснала къщата на бегом, вибрираше като ехо в стаята.

– Тя си има добри и лоши дни, такова е естеството на заболяването ѝ – изрече Сара с оправдателен тон. – От Здравната каса няма грам полза. „Кръвните ѝ изследвания са в нормата.“ „Препоръчваме психотерапия.“ Хайде бе, вярно ли? – гневно изрече Сара. – И как точно може да е психиатричен проблем, когато Киа буквално не може да се надигне от леглото заради болки и смазваща умора. На човек му се налага сам да си прави проучването в интернет, да им върши работата като медицински специалисти. Плащах на частно за какви ли не изследвания. Стресът покрай всичко това беше унищожителен, тя беше в окаяно състояние...

Какадуто внезапно излетя от пръчката във вихър от бяла перушина, накара Страйк да подскочи и се устреми в коридора.

– Нима го оставяте да лети из къщата?

– Само на долния етаж – уточни Сара. – Има врата, която спира достъпа по стълбите.

Вече изгубилото се от поглед какаду поднови виковете си Моля те, Киа! Моля те, Киа!, а двете папагалчета в клетката подеха в отговор пронизителни звуци.

– Джош Блей е парализиран – подхвана пак Страйк. – Ножът е минал през врата му. Едва неотдавна си възвърна способността да говори.

Сара като че се сгърчи в безформената си рокля.

– Той иска единствено този трол в интернет да спре да подклажда неприятности и да престане да напада семейството на Еди. След нейната смърт Аномия атакува чичо ѝ и...

– Киа никога не би...

– Джош не мисли, че Киа е Аномия – прекъсна я Страйк. – Само иска тя да поговори с мен, защото, както казах, знае, че е била в директен контакт с Аномия. Дори най-малката подробност, която може да ѝ е известна за него, ще ни помогне да установим кой стои зад акаунта и да донесем душевен покой на Джош.

Моля те, Киа! Моля те, Киа!, завряска отново какадуто в далечна стая.

– О, господи – промълви Сара Нивън с насълзени очи и на Страйк тя му напомни друга майка на средна възраст, която се бе разплакала при споменаването на Джош Блей, макар че, сигурен бе в това, по много различни причини. Сара се изправи, пристъпи замаяно встрани и взе ролка кухненска хартия и инхалатор, лежащ до чайника.

– Астматичка съм – осведоми тя дрезгаво Страйк, преди да го използва. После издуха носа си и отново седна.

– Онази теория, че Киа стояла зад акаунта на Аномия... Кой го твърди?

– Онлайн слуховете заживяват свой живот – отвърна Страйк и беше в голяма степен искрен. – Невинаги е лесно да се определи откъде са тръгнали.

– Тя никога, за нищо на света не би... – подхвана отново Сара, но невидимото какаду, което бе спряло да крещи Моля те, Киа! Моля те, Киа!, сега започна да имитира рингтон на телефон, при това тъй убедително, че ръката на Страйк се стрелна към джоба му.

– О... – промърмори той, като осъзна откъде идеше звукът. – Простете, какво казвахте?

– Вижте, вие не разбирате – заговори задъхано Сара. – Киа преживя какво ли не. Баща ѝ почина, когато тя беше на осемнайсет, а тя си бе в пълния смисъл на думата татковото момиче, буквално го обожаваше. Той получи инсулт в работата си, просто се сринал в закусвалнята на офиса. Шест месеца по-късно Киа постъпи в художествен колеж и там се запозна с Джош. После той ѝ кръшна и я заряза. А после излезе проклетата анимация и тогава Киа осъзна, че Джош е споделил с оная Лед... еди-коя си всичките нейни идеи... Джош Блей съсипа живота на дъщеря ми, това е истината, а сега праща вас да искате услуги от нея...

– Добре, госпожо Нивън... – подзе Страйк и много театрално се помъчи отново да се изправи на крака. – Вие изяснихте позицията си, но трябва да разберете, че се опитваме да помогнем на Киа да изчисти името си. Обвиненията в интернет, колкото и неоснователни да са, си имат начин да преминат в реалния живот и да повлияят на съдбите на хората понякога за години напред. Но ако тя изпитва неудобство да съдейства на разследването, няма какво повече да се каже, тъй че аз ще си тръгна. Благодаря, че ми позволихте да използвам тоалетната ви.

Страйк бе почти при вратата на кухнята, когато Сара го повика:

– Не... почакайте!

Той се обърна назад. Сара изглеждаше раздвоена между сълзите и гнева.

– Добре, аз... ще ѝ се обадя. Ще проверя дали няма да се върне. Моля ви, не отваряйте никакви врати и прозорци, докато съм навън.

Страйк предположи, че тази необичайна молба е свързана с неприбраното в клетка какаду. Сара грабна мобилния си телефон от кухненския плот и излезе навън в двора, като затвори вратата зад гърба си.

Страйк гледаше с крайчеца на окото си как Сара набира номера на дъщеря си. След няколко секунди заговори. Може би си въобразяваше, че гласът ѝ няма да стигне до къщата, но дограмата на прозореца беше сцепена и Страйк успя да чуе всяка дума.

– Миличка? – подхвана предпазливо тя. – Не, той още е тук... Ами нямаше как, налагаше му се да използва тоалетната...

Последва дълга пауза, през която Киа явно сипеше думи като поток в ухото на майка си. Сара закрачи напред и назад между птичите клетки с уплашено изражение на лицето.

– Знам това... Да, знам го, разбира се...

Страйк забеляза, че на пода пред хладилника имаше птичи курешки.

– Не, но... Не, той казва, че Джош не... Ами защото искат да знаят какво ти си... Не, но... Моля те, Киа, просто ме чуй за...

На Сара ѝ се наложи да изслуша още една дълга реч. Накрая каза:

– Естествено, знам това, мила, но не мислиш ли, че ако откажеш, ще изглежда, сякаш... Не е честно, Киа... Да, но не е ли по-добре да се приключи с това?... Да... Той е донесъл папка... Не знам... Моля те, Киа, недей... Киа, как може да говориш така? Разбира се, че съм на твоя страна... Но ако този слух се носи наоколо...

Страйк чу плясък от крила. Голямото бяло какаду бе кацнало върху вратата на кухнята, откъдето се взираше злобно, както му се стори на Страйк, с лъскавите си като копчета очи.

– Добре... Да, ще му кажа. Да... Не, ще се погрижа той да е наясно. Добре, мила... Моля те, Киа, недей... Да... Добре... Довиждане, миличка...

Но последното увисна и стана очевидно, че Киа вече е прекъснала връзката.

Сара отвори задната врата колкото да се вмъкне вътре и бързо я затвори, като в същото време погледна към какадуто. В дишането ѝ се долавяше свирене.

– Ще се срещне с вас в „Мейдс Хед“. Няма да може да остане повече от двайсет минути, не се чувства добре.

Сара отново вдиша дълбоко от инхалатора.

– Мога ли да отида пеша до „Мейдс Хед“? – осведоми се Страйк.

– По-добре идете с кола, ще стигнете за минути. Намира се на Тюзди Маркет Плейс, няма как да го пропуснете.

– Чудесно. Е, много ви благодаря, госпожо Нивън.

Страйк тъкмо бе взел папката си със снимки и се обърна към коридора, когато какадуто внезапно нададе силен крясък и се устреми към него. Той видя размахани бели пера и се опита да се защити с папката, но закъсня: острата като бръснач човка поряза слепоочието му.

– Не го удряйте! – викна Сара, когато Страйк се опита да отпъди птицата от себе си, докато ноктите ѝ затеглиха гъстата му коса. Със затворени очи, уплашен, че следващата атака ще е към тях, детективът насляпо тръгна в посоката на външната врата.

– Не я отваряйте! – писна Сара, но Страйк нямаше желание да продължи да е мишена за упражненията на какадуто и вече бе сграбчил топката на бравата. Дали непрестанните му опити да го отпъди с папката бяха подействали, или писъците на Сара го бяха убедили да се оттегли, но най-сетне вихрушката от пера, човка и нокти изчезна. С кръв, стичаща се отстрани по лицето му, Страйк отвори вратата и излезе навън.

49

В очите потресаващи още се мяркаше искра,

угасващ пламък на желанието за житейската игра.

Ала заради надеждата погубена и гняв личеше,

жажда за мъст и завист се четеше.

Мери Елизабет Колридж, Обратната страна на огледалото

– Мамка му – изруга Страйк на висок глас, когато вратата се затръшна зад него. Раната, отворена от човката на птицата, беше дълбока и май поне два-три сантиметра дълга. Той бръкна в джоба си за нещо, с което да се избърше, но не откри такова.

– По-безопасно е било да влезеш при тигър, отколкото да се озовеш при онази птица – изрече глас на възрастен мъж.

Страйк се извърна и видя съседа на Сара, крехък на вид белокос старец, който стоеше на прага си и го гледаше, докато той попипваше с потрепване поражението по главата си.

– Имам кърпичка. Ето, вземи – предложи старецът.

Той се потътри към него, извади от джоба си чиста и грижливо сгъната бяла носна кърпичка и му я подаде.

– Много сте любезен, но...

– Задръж я, момче – настоя човекът, когато Страйк се поколеба. – Доста дълго ще ти тече кръв, ако добре познавам проклетата птица – добави с нескрито неодобрение.

Страйк му благодари, прие кърпата и старецът се прибра в къщата си.

Когато детективът мина на път към колата си покрай предния прозорец на Сара Нивън, видя я да се взира сърдито към него, а какадуто сега бе кацнало върху клетката на папагалчетата зад нея.

– Добре ли сте? – изрече с устни тя през стъклото, макар да изглеждаше повече ядосана, отколкото загрижена.

– Добре съм – неискрено отвърна той.

След като седна в колата си, Страйк се обади на Робин, като с една ръка още притискаше кърпичката към главата си.

– Здравей – каза тя. – Аномия не е в играта. Какво стана с Киа?

– Още нищо – отвърна Страйк. – Избяга през задната врата, когато аз се появих на предната. Благоволи да ми отдели двайсет минути в пъба. Научих нещо интересно от майка ѝ обаче: Джош Блей се е обадил на Киа вечерта, преди да се срещне с Еди на гробището.

– Шегуваш се.

– Не. И трябва да кажа, че теорията ти как той е бил във връзка с нея след така нареченото им скъсване ми звучи все по-правдоподобна. Другата новина е, че току-що бях атакуван от проклето какаду.

– От какво?

– От птица с клюн като бръснач – поясни Страйк.

– По дяволите – изрече Робин и той оцени факта, че тя не се разсмя. – Добре ли си?

– Ще оживея – отвърна раздразнено Страйк, като метна пропитата с кръв кърпичка върху седалката на пътника. – Къде е Гюс Ъпкот?

– Вътре при дерматолога си. Носи чанта, достатъчно голяма да побере лаптоп вътре. Аз се спотайвам отвън пред... Я чакай, Аномия току-що пусна пост в Туитър – каза Робин. – Прощавай, ще проверя дали някой не е използвал телефон в този момент.

Тя затвори, а Страйк отвори Туитър, за да провери какво е написал Аномия.

Аномия @АномияГейммастер

Облечете се в подкрепа на Играта на Дрек.

Фланелки се продават онлайн на https: //bit.ly/2l3tYGg

#ПоддържайИгратаНаДрек #КомикКон2015

Страйк изсумтя, затвори Туитър, после изкара на екрана снимката, която бе направил на интернет историята на Киа.

Розови обувки на висок ток

https: //www. prettylittlething.com

Клин от изкуствена кожа

https: //www. prettylittlething.com

Обици обръчи

https: //www. prettylittlething.com

Джош Блей възстановяване – Гугъл търсене

Джош Блей – Гугъл търсене

Туитър ДжошБлей@истинскиятДжошБлей

Фейола Джонсън говори

за психичното здраве

https: //www.buzzfeed.com/scifiwriterFayolaJo...

10 признака, че не сте (напълно)

цисджендър

https: //www.thebuzz.com/10tell-talesignsyou...

Инфекцияпокракатаилъжички

https: //www.bumblefootandspoons.tumblr.com

Играта на Дрек

https: //www.dreksgame/login

Фланелки Подкрепи

Играта на Дрек

https: //www.spreadshirt.co.uk/KeepDreksGam...

Корморан Страйк Джони Рокъби – Гугъл търсене

Корморан Страйк крак – Гугъл търсене

Корморан Страйк – Гугъл търсене

Свят на Азеркини

https: //www.otherkinworld/ghostkin/fantic...

Tribulationem et Dolorum

https: //www.tribulationemetdolorum/forums...

Комик Кон 2015

https: //www.animecons.com/events/info/15951/mcm.

Туитър Уоли Кардю @р3&л_Уоли

Туитър Аномия@АномияГейммастер

С повдигнати вежди Страйк остави телефона си до окървавената кърпичка и пое към Тюзди Маркет Плейс, като раната над лявото око продължаваше да го смъди.

Големият площад, в който навлезе след няколко минути, бе окръжен от всички страни с хубави сгради, включително банки и хотели. Днес нямаше пазар и централното пространство бе запълнено с паркирани коли. Пъб „Мейдс Хед“ представляваше ниска сграда от тъмни тухли и бе в съседство с по-големия и представителен „Дюкс Хед“.

Страйк паркира, после използва кърпичката на стареца и собствената си слюнка да отстрани от лицето си следите от кръв, която никак не беше малко. След като се почисти, взе папката и излезе от колата, като този път остави вътре бастуна си.

В бара нямаше много хора и бързият му оглед показа на Страйк, че Киа я няма там.

Дано си в проклетата тоалетна.

– Леле, зле сте пострадали – възкликна сервитьорката, загледана в челото на Страйк, когато дойде да вземе поръчката му. – Какво се случи?

– Злополука – намусено отвърна Страйк.

Взе си безалкохолна бира. Тъкмо когато се озърташе за свободна маса, Киа влезе в бара, като се движеше бавно и се опираше на точно същия сгъваем бастун, какъвто Страйк бе оставил в колата. Беше със суитшърт в бебешкорозово, също такова долнище от анцуг и бели маратонки. Косата ѝ бе вързана на конска опашка. Дори без грим и помощта на филтри бе много красива млада жена. Когато при приближаването си забеляза Страйк, придоби напрегнат вид. Погледът ѝ се стрелна към папката в ръцете му.

– Киа?

– Да – отвърна тя със същия шепнещ глас, с който му бе говорила по телефона.

– Много хубаво от твоя страна, че се срещаш с мен тук. Оценявам го и знам, че и Джош ще ти е признателен – каза Страйк. – Може ли да ти поръчам нещо?

– Не – отвърна немощно Киа. – В момента нищо не мога да задържа в стомаха си.

Страйк прецени, че е най-разумно да отмине този коментар.

– Да седнем ли някъде?

Той се отдръпна да ѝ даде път, но тя изрече пак така полугласно:

– По-добре вие вървете пръв, аз съм много бавна.

Тъй че Страйк взе папката и халбата си и ги занесе до най-близката маса за двама, а Киа го последва бавно, като тежко се опираше на бастуна си. Ако преувеличаваше симптомите си, то и Страйк бе правил същото преди малко в дома на майка ѝ, така че си придаде неутрално изражение, докато Киа бавно и предпазливо се наместваше на стола насреща му.

От акаунта на Киа, чието течение през последните седем години бе проследил, знаеше, че тя е на двайсет и пет, че връзката ѝ с Джош Блей бе траяла осемнайсет месеца, оцеляла бе след изключването на Джош от „Сейнт Мартинс“, но бе приключила, когато Джош бе тръгнал с Еди. Малко след това Киа бе прекъснала следването си за една година поради влошено здраве. Прекарала бе повечето от тази година в къщата на майка си, но ако се съдеше от Инстаграм страницата ѝ, често бе отскачала до Лондон, като понякога бе нощувала на канапетата на състудентки по цяла седмица. След една година се бе върнала в „Сейнт Мартинс“, но след две Коледи бе напуснала окончателно, като отново се бе позовала на здравословни проблеми.

На Страйк тя му изглеждаше невероятно млада с нейната съвършена кожа, като впечатлението навярно бе подсилено от бебешкорозовия ѝ суитшърт, който приличаше на горнище на пижама. И все пак нещо у Киа напомняше на Страйк за Шарлот. В поведението ѝ имаше загатната дързост. Стори му се, че би знаел дори да не бе чел постовете ѝ в Туитър, че зад привидната ѝ мекота се крие стоманена твърдост.

– Благодаря, че се срещна с мен, Киа – каза Страйк. – Оценявам го.

– О, не – възкликна тя, спряла поглед на слепоочието му. – Ози ли го направи?

– Ако Ози е големият бял звяр, то да – отвърна Страйк.

– Много съжалявам – изрече Киа с тъжна усмивка. – Майка ми е съвсем оглупяла покрай тази птица. Никакви граници не ѝ поставя. Виждате ли?

Тя протегна меката си бяла ръка, където в основата на палеца личеше изпъкнал розов белег.

– Това ми е от Ози. Имам и един тук. – Обърна на показ дланта си, където имаше подобен белег. – И друг тук – посочи зад лявото си ухо.

– О. Аз пък си мислех, че вината е моя, задето съм мъж.

– А, не, той си е злонравна гадинка. Белите какадута, особено мъжките от този вид, имат непредсказуемо поведение. Трябва да знаеш как да се справяш с тях...

Гласът ѝ замря.

– Какво има там вътре? – попита тя тревожно, загледана към папката, която лежеше на масата помежду им. – Това ли са нещата, които искахте да погледна?

– Точно така – потвърди Страйк и отпи от бирата си. – Нали не възразявате да си водя бележки?

– Ами... предполагам, че не.

Когато Страйк извади бележника си, тя попита предпазливо:

– Видяхте ли Джош?

– Още не – отговори Страйк. – Не се е възстановил достатъчно.

В красивите кафяви очи на Киа, които имаха цвят на старо бренди, мигом заблестяха сълзи.

– Не е истина, нали? Че е парализиран. Така твърдят онлайн. Но не е вярно, нали?

– Боя се, че е така – каза Страйк.

– О – промълви Киа.

Дъхът ѝ секна и тя захлипа безмълвно зад дланите си. С крайчеца на окото си Страйк забеляза, че хората в бара ги поглеждат. Вероятно го смятаха за злия пастрок. Киа явно не се интересуваше много кой я вижда, че плаче. Шарлот също не се бе вълнувала от свидетели. Сълзи, писъци, заплахи да скочи от висока сграда: бе понасял всичко това пред приятели, а понякога и пред случайни минувачи.

– Простете – прошепна Киа и избърса очи с опакото на дланта си.

– Няма нищо – отвърна Страйк. – И така...

Той отвори папката.

– ...както знаете, нает съм да открия кой е Аномия. Какво мислите за Аномия?

– Кого го интересуват моите мисли? – отрони безнадеждно Киа.

– Мен – отвърна Страйк, но не остро. – Тъкмо затова и попитах.

Тя отново избърса двете си очи с опакото на дланта си и промърмори:

– Джош не би искал да кажа.

– Уверявам ви, че би искал.

– Хората ще ме обвинят, че действам, водена от свои интереси.

– Защо мислите така?

– Всички вечно ме обвиняват, че изхождам от интересите си.

– Ако гадаенето за самоличността на Аномия е в услуга на нечии интереси, то всички фенове...

– Не съм част от базата фенове – възрази Киа с гняв, промушил се отнякъде като змия. – В действителност съм един от създателите.

Филип Ормънд бе гледал немигащо през масата, когато бе изказал подобна претенция, но Ормънд беше съзнавал, че лъже. Докато за Киа Страйк не бе сигурен.

– Тя открадна идеите ми – върна се младата жена към накъсания си шепот. – Фактът, че е мъртва, не променя това. Взе идеите ми и ги представи като свои. Джош кажи-речи ми го призна.

– Така ли? Кога беше това? – попита Страйк.

Киа примигна към него със сълзи, трепкащи по дългите ѝ мигли.

– Не знам дали той би искал да ви кажа.

– Той иска да ми кажете всичко – заяви твърдо Страйк.

– Добре, а той... сподели ли с вас, че отново започнахме да се срещаме?

– Да не би да е било през ноември 2013 година? – поинтересува се Страйк с неутрално изражение, докато умът му работеше трескаво. Отвори папката. Забелязал бе шестмесечен период между ноември 2013 година и май 2014 година, през който постовете на Киа онлайн бяха станали необичайно весели като за нея, а после тя бе изпаднала в още по-бясна ярост и отчаяние.

– Значи ви е казал? – Страйк забеляза у Киа да просветва лъч на надежда.

– Не – отговори той и извади доказателството от папката, сглобена от Робин, – но точно тогава сте деактивирали канала си Ютюб, нали? И сте пуснали пост в Туитър колко щастлива се чувствате. Да... – каза, докато гледаше две страници от постовете, които бе оцветил с маркер, и ги обърна към Киа, та тя да ги прочете.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Събудих се с много странно чувство. И после осъзнах, че съм... щастлива?

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Обичам всички вас, които се измъчвате в момента. Аз бях готова да сложа край на живота си. Боже мой, толкова много щях да пропусна.

На втората страница имаше серия постове от шест месеца по-късно, по което време предишният тон на огорчение и пасивна агресивност се бе просмукал отново в писанията ѝ като мазно петно.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Като знаете, че някой е крехък, и въпреки това го изоставите,

вината ще е изцяло ваша, ако той се пречупи.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Ако един ден се събудиш и видиш, че аз не съм се събудила, всичко е наред. И двамата ще сме където ни е писано да бъдем.

– Очертават ли тези постове рамките на периода, когато с Джош отново сте се срещали? – попита Страйк.

Киа кимна с очи пълни със сълзи и побутна листовете обратно към Страйк.

– И как това ще ви помогне да откриете кой е Аномия?

– Просто се интересуваме от факта, че далеч по-малко сте критикували Еди през този период от време, докато Аномия е продължавал тормоза си над нея.

– Ами това е така, защото аз не съм Аномия – прошепна Киа. – Не съм. Не разбирам от програмиране, не бих знаела откъде да започна при създаването на тази игра.

– Но сте я играли, нали? – попита Страйк.

– Не, защо да го правя? Какво мислите, че ми е на мен, като гледам как всички тези хора пощуряват по моите идеи? Видяхте ли сърцето над прозореца там? – Тя посочи към площада навън. – На номер шестнайсет?

– Не – поклати глава Страйк.

– Е, там са изгорили вещица през шестнайсети век...

Киа разказа на Страйк как сърцето на Маргарет Рийд изскочило навън от горящите ѝ гърди и той неискрено се съгласи, че това наистина звучи като вдъхновение за Харти.

– Нали? – настоя Киа. – Харти дори е черен, сякаш е обгорял!

– И така, да се върнем към онези шест месеца, през които с Джош отново сте се събрали. Тогава сте спрели да твърдите публично, че Еди е плагиатствала от вас, защото Джош ви помоли ли?

– Да – измънка Киа. – Той не искаше тя да разбира, че пак сме заедно, защото знаеше, че ще побеснее, а той все още трябваше да работи заедно с нея по анимацията. Тя беше силно нестабилна и склонна към упражняване на тормоз. Беше много по-възрастна от него. Според мен Джош се боеше от нея. Така че двамата се виждахме скришом, та никой да не узнае. Дори на мама не казах, защото знаех, че ще се ядоса. Мама обвинява Джош за болестта ми, но причината не е изцяло у него. Вече бях имала симптоми, преди да се запознаем. Вярно, че стресът не помогна – допълни тя шепнешком.

Киа внезапно се пресегна и стисна ръба на масата.

– Прощавайте – продума задъхано. – Получавам ужасен световъртеж. Всичко ми се люлее.

Тя затвори очи и дългите мигли допряха бузите ѝ. Страйк отпи от бирата си. Киа отново отвори очи.

– Прощавайте – прошепна отново.

– В състояние ли сте да продължим? – попита я Страйк.

– Ъъ... да. Това няма да отнеме още дълго, нали?

– Не – излъга Страйк. – И така, през този втори период на срещи между вас Джош ви е признал, че е споделил идеите ви с Еди, така ли?

– Да – отвърна Киа. – Не отрече, че може би ѝ е разказал историята на Маргарет Рийд онзи ден в гробището, за който тя твърди, че тогава внезапно я сполетяло вдъхновение. Призна, че Свраката има връзка с разказваното му от мен за говорещи птици и че фигурата на Дрек с големия му нос е взета директно от една от моите рисунки.

– Която той ѝ е показал, така ли?

– Ъъ... не, мисля, че сигурно просто я е описал – отговори Киа, – но той се съгласи, че моята рисунка и начинът, по който тя е нарисувала Дрек, са почти идентични. Само че по това време те вече печелеха големи пари от анимацията и той не искаше да я нервира. Тя беше с пет години по-възрастна от него – наблегна Киа – и свръхконтролираща. В един момент той почти обеща с половин уста, че ще ме вмъкне в надписите. А после тя разигра така наречения „опит за самоубийство“ – продължи жлъчно Киа, като продължаваше да се държи за масата, сякаш иначе можеше просто да се свлече на пода – и Джош ми каза, че трябва да престанем да се виждаме за известно време, тъй като бил уплашен какво още може да направи тя, ако научела за нас. Тя беше невероятна манипулаторка, представа си нямате. Цялата тази история със самоубийството беше фалш. Куп хора бяха наясно, че нещо не е наред там.

– А вие защо не разказахте на всички, че той отново се е срещал с вас, след като скъсахте втория път? – попита Страйк. Бе озадачен по този въпрос, защото подобно съобщение би послужило на Киа едновременно да накаже Еди Ледуел и да повиши собствения си авторитет.

– Защото Джош каза... каза, че не е окончателно скъсване, че просто иска да направим пауза, защото имал нужда да я държи доволна покрай работата му по анимацията, така че аз... ами да, мълчах си на тази тема.

– Той не ви ли помоли да престанете да я критикувате?

– Не. Обещах, че няма да кажа за повторното ни събиране, но не се канех да се преструвам, че тя не ми е откраднала идеите, защото точно това направи – ядно изрече Киа. Все така стискаше здраво ръба на масата, а сега започна да масажира гърдите си със свободната си ръка. – О, боже – промълви с притихнал глас. – Извинете ме. Тахикардия. Може би ще трябва да продължим разговора друг път... олеле!

Тя отново затвори очи. Страйк пийна още бира. Киа пое на няколко пъти въздух бавно и продължително, продължи да разтрива гърдите си, а накрая най-сетне отвори очи.

– Всичко наред ли е? – попита Страйк.

– Ами... не съм сигурна... така мисля – прошепна тя с все още притисната към гърдите си длан.

– И така, да обобщим: никога не сте били в играта, така ли?

Тя поклати глава.

– Пробвали ли сте се да влезете някой път?

– Не – отговори тя.

– Но имате теория кой е Аномия? Защото, ако е така, знам, че Джош би искал да ми кажете.

Киа пое дълбоко дъх още няколко пъти, преди да отговори:

– Добре. Е, аз мисля, че Аномия е човек на име Престън Пиърс.

– И кое ви кара да мислите така?

– Ами... той мрази Джош. Когато в началото Джош отиде да живее в Норт Гроув, аз го посещавах там и Пез... така го наричат всички... все гледаше да жегне Джош, да принизи изкуството и мненията му. Не спираше да го върти на шиш. Мисля, че на Пез не му харесваше в къщата да има и друг хубавец, защото той гледаше да изчука възможно най-много курсистки и според мен виждаше Джош като конкуренция. Но Джош... той харесва всички – заяви Киа. – Харесваше и Пез, все го оправдаваше, че се шегува, защото Джош никъде не вижда злото.

– Зло е силна дума – отбеляза Страйк, без да сваля очи от нея.

– Не мога да обясня – отвърна Киа, която бе престанала да масажира сърцето си, но все още не пускаше масата. – Ако бяхте присъствали, щяхте да разберете. Имаше нещо странно в този артколектив, в обитателите му. Не че ме интересува как живеят хората и като какви се идентифицират, не съм от тези, дето смятат за задължителни брак, деца, постижения, върхове в кариерата и прочие, но това място... там усещах нещо ненаред. Притежавам емпатия, много съм чувствителна към атмосферата. И между другото не съм единствената на това мнение, говорих и с друг човек, който е съгласен, че това място е странно. Не исках Джош да остава там, мъчеха ме лоши предчувствия. Но на Джош му трябваше евтина стая, защото го бяха изхвърлили от „Сейнт Мартинс“, а тя просто е умеела да се възползва от ситуацията и ето как се случи.

– Кой друг човек е смятал Норт Гроув за странно място?

– Не си спомням името – отвърна Киа след леко колебание.

– За живеещ там ли става дума, или за курсист?

– Нямам представа кой беше той. Веднъж стоеше отпред и се заприказвахме.

– Има ли друга причина да смятате, че Престън Пиърс е Аномия?

– Ами той е дигитален художник, нали? Разбира от програмиране, така че спокойно може да е създал играта. Освен това изпитваше голяма завист към анимацията, особено когато започна да привлича внимание. Но всъщност разбрах истински, когато Аномия ми прати директно съобщение в Туитър.

Киа помълча в очакване да бъде подканена.

– Продължете, слушам – обади се Страйк.

– Аномия започна с нещо в духа „Това не е някакъв прикрит опит за свалка“, но всъщност искаше да каже, че Джош се е отнесъл много зле с мен и че той вярва на твърденията ми. Отвърнах му „Благодаря“ или нещо подобно и тогава той каза: „Доста агресивно подхождаш по този въпрос, но бих казал, че е разбираемо“.

– Аномия ви е критикувал, че сте твърде агресивна?

– Да, разбирам ви – кимна Киа. – Той я мразеше не по-малко от... Така де, ясно му беше колко е фалшива и как баламосва хората. Отвърнах: „Аз просто си браня правата“ или нещо такова. Той не каза нищо в продължение на няколко часа, а като се върна, извини се и обясни, че трябвало да закара приятел или приятелка до ветеринарната клиника, защото котката му била болна.

Страйк си записа това.

– Нещо друго?

– Да, после стана доста сбъркано.

– В какъв смисъл?

– Ами аз казах, че се надявам котката да е добре, но му признах, че всъщност не обичам котки заради онова, което причиняват на птичата популация. Тогава той отвърна: „На кого му пука за птиците?“. Аз казах: „На мен, мама ги развъжда и съм отраснала с тях“. Той написа: „Да, всъщност и аз ги харесвам. Имам папагал“. Помислих си: да бе, занасяш ме. И тогава стана настойчив, заяви, че ако му пратя голи снимки, ще популяризира още повече моята история. Отговорът ми беше: „Няма да ти пратя снимки, не те знам кой си“, а той взе, че написа: „Всъщност ние сме се срещали“.

– „Ние сме се срещали“? – повтори Страйк.

– Да – кимна Киа. – Помислих, че си дрънка ей така, също като неговия папагал. Просто да каже нещо, с което да спечели интереса ми. Отговорих му в този смисъл, а той стана суперагресивен с мен, нарече ме фръцла, дето само подмамва мъжете, и накрая аз го блокирах.

– Може ли да видя този разговор? – попита Страйк, докато бързо записваше чутото. – Запазен ли е при вас?

– Не, защото го блокирах – поклати глава Киа. – Вече не може да се види. След като му казах да ме остави на мира, той написа: „Ами съди ме или млъкни, че вече досаждаш на всички“. Неговите услужливи фенове веднага го приеха като знак да започнат да ме нападат, че съм била грозна уличница и лъжкиня.

– Кога направихте връзката с Престън Пиърс?

– Точно след като блокирах Аномия. Просто ми щракна в главата. Всичко пасваше. Двойката собственици на артколектива имаха котка. Много е стара и има само едно око. Отидох до Норт Гроув да си прибера неща, които бях оставила там, и Пез ми каза, че Джош и Еди били заедно в стаята на Джош. Разстроих се, а той ме заведе в неговата стая и открито взе да ми се натиска. Блъснах го два пъти, ето защо беше толкова озлобен като Аномия.

Страйк си записа всичко това, после каза:

– Добре, това ми е от голяма полза. Познавахте ли някого от другите хора, ангажирани с проекта Мастиленочерно сърце?

– Ами... Себ Монтгомъри, но не поддържаме контакт. А също и двама стари съученици на Джош. Това са.

– Един от съучениците Уоли Кардю ли беше?

– Да... Приключваме ли вече?

– Малко остана – каза Страйк. – Сигурна ли сте, че не искате безалкохолно? Може да облекчи замайването.

– Ами добре, може би не е лоша идея – съгласи се Киа. – Може ли една кока-кола?

Веднъж Страйк бе отишъл да вземе нещо за хапване и пиене на заподозрян, а той беше духнал, но за Киа нямаше такива съмнения и наистина, като се върна, я завари все така здраво вкопчена в масата. Тя му благодари с треперлив глас за кока-колата и отпи от нея.

– Наистина ми помогнахте, Киа – каза Страйк. – Само едно-две неща още... Какво знаете за Перо на правдата?

– Ами... не много.

– Питах се, тъй като доста много сте контактували с него – поясни Страйк, извади още принтирани страници от папката и ѝ ги подаде.

Всъщност Киа бе препечатала всеки пост на Перо на правдата. Страйк наблюдаваше изражението ѝ, докато тя преглеждаше написаното от нея в отговор на критиките на Перо на правдата срещу анимацията.

Перо на правдата @пероправда

Да, монохромната естетика е изискана,

но когато черен = лош и бял = най-предпочитан, какво ни казва това?

Моето гледище относно проблематичната палитра

на Харти и Хартиенобяла

www.PenOfJustice/ThePoliticsOfColour...

9: 38 ч. 28 февруари 2012 г.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @пероправда

Възмущавам се от дъното на душата си, че кучката изопачи

идеите ми в тази расистка бълвоч.

Киа прелисти страниците с каменно изражение.

Перо на правдата @пероправда

Дали са невинни шеги относно биологичния вид дъждовен червей,

или е подигравка към джендър флуидността?

Моето гледище относно трансфобските намеци при Червея.

www.PenOfJustice/WhyTheWorms...

11: 02 ч. 18 ноември 2012 г.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @пероправда

Само искам да съм ясна: тя открадна всичко от мен, но НЕ и червея. Червеят си е изцяло неин & показва истинската ѝ долна природа.

Постът на Перо на правдата, който бе провокирал най-гневната реакция от Киа, се отнасяше до предполагаемо презрителното отношение в Мастиленочерно сърце към хората с увреждания. Страйк бе разпечатал всички отговори на Киа към онези, осмиващи идеята, че анимацията атакува хората с увреждания.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @МотанияДан @пероправда

Гадостите, изобилстващи в #МастиленочерноСърце, засилват самоубийствените тенденции у хората с увреждания.

Зозо @мастиленосърце28

Отговор на @истинскатаХартиенобяла @МотанияДан @пероправда

Съгласна съм, че да се присмиваш на депресията не е гот, но Еди е говорила в миналото относно склонността към самоубийство.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @мастиленосърце28 @МотанияДан @пероправда

Ако се самоубие сега, ще донесе радост на безброй хора с увреждания.

Киа върна листовете на Страйк.

– Какво искате? – изрече студено тя. – Да кажа, че съжалявам, защото сега тя е мъртва? Заставам зад всяка своя дума.

Страйк не каза нищо.

– Нормално е да не си тъжен, когато умират лоши хора – продължи Киа и гърдите ѝ започнаха да се издигат заради неподправена според Страйк емоция. – Нормално е да се радваш, когато умират ужасни хора. Няма да се преструвам, че ми е мъчно. Тя буквално съсипа целия ми живот. Приключих с чувството за вина или каквото щете там. И тя е тази, заради която Джош е намушкан!

– Как да го разбирам това?

– Няма начин този, който го е извършил, да е искал да нарани Джош. Някой е решил да я очисти, но тъй като той е присъствал там, наложило се е също да бъде нападнат.

– Защо мислите така?

– Защото... защото никой не мразеше Джош. Всички знаеха, че той носи проекта на гърба си и върши цялата черна работа.

– Коя по-точно черна работа?

– Ами... всичко това очевидно – отвърна Киа и посочи отговорите си на многото блог постове на Перо на правдата, смаяна от тъпотата на Страйк. – Тя наистина бе отвратително човешко същество.

– Смятате, че Еди е убита от човек, който не е харесвал анимацията?

– Не опира до самата анимация, а до смисъла, който носи – отвърна Киа.

– А кой решава какъв смисъл носи?

Киа се засмя задъхано.

– О, боже мой... ами... всички...

– Знаете ли кой пише блога Перо на правдата?

– Мислех, че се опитвате да узнаете кой е Аномия.

– Така е, но има вероятност и зад двата акаунта да стои един и същ човек.

– Не, не знам кой го пише.

– Перо на правдата някога свързвал ли се е частно с вас?

– Не. Откъде накъде?

– Добре – каза Страйк и върна последната купчинка листове обратно в папката, като извади от нея последните две страници. – За да сме наясно, през последната година сте били с убеждението, че с Джош сте поставили връзката си на пауза, а не сте скъсали, така ли е?

– Аз... може би, не знам – несигурно отрони Киа. – Трябва да си вървя. Наистина се налага.

– През това време срещахте ли се като приятели?

– Един-два пъти се натъкнахме един на друг...

– Колко често разговаряхте?

– Не знам... ъъ...от време на време. Какво общо има това с Аномия?

– Джош ви се е обадил вечерта, преди с Еди да се срещнат на гробището.

– Кой ви го каза? От полицията ли?

– Не, майка ви.

Киа се втренчи в Страйк.

– Е, браво – изрече пискливо тя. – Благодаря, майко. Чудесно, няма що.

– Не е кой знае какво, че ви се е обадил, не е ли така? – внимателно я изучаваше Страйк.

– Не е – отвърна тя ядосано, – но ако искате да знаете дали той ми е казал, че има среща с нея на гробището, знайте, че беше пиян и изобщо не чувах какво ми говори. Ясно ли е? И както съм сигурна, че проклетата ми майка ви е осведомила, намирах се в Лондон в деня, когато се случи, но бях в метрото по времето, когато са били намушкани, и това е потвърдено, заснето е на камера. Ясно?

– Ясно – кимна Страйк. – Имам само един последен...

– Стига ми толкова – отсече Киа и затърси с поглед бастуна си. – Трябва да си тръгвам.

– Налага се да обясните това последното, Киа – каза Страйк, – преди да отнеса въпроса до полицията.

При тези му думи тя замръзна. Страйк плъзна по масата към нея предпоследния лист.

Този пост е изтрит

Този пост е изтрит

Този пост е изтрит

Уоли Кардю @ Уоли_Кардю

Отговор на @истинскатаХартиенобяла

Изтрий това, по дяволите

12: 39 ч. 12 февруари 2015 г.

Този пост е изтрит

Уоли Кардю @ Уоли_Кардю

Отговор на @истинскатаХартиенобяла

Защото има по-добри начини.

12: 42 ч. 12 февруари 2015 г.

Джулиъс @аз_съм_евола

Отговор на @истинскатаХартиенобяла

Тази психясала кучка се кани да ги убие

12: 45 ч. 12 февруари 2015 г.

Киа бутна обратно листа към Страйк, сякаш щеше да я ухапе.

– Какво пишеше във всички тези изтрити постове?

– Не си спомням. Бях ядосана.

– Всички са изпратени в ранните часове на деня, в който Джош и Еди са били намушкани с нож, нали?

Киа не каза нищо. За пръв път по време на интервюто тя имаше вид, сякаш наистина щеше да припадне. Беше бледа и дишането ѝ бе станало плитко.

– Този Джулиъс очевидно интерпретира постовете ви като заплаха.

– Ха, той е един от онези, дето постоянно цъфват в мрежата, за да ме нарекат уличница и да ме подканват да се убия. Не ме е грижа какво мисли.

– Уоли Кардю тук ви дава съвет като към човек, когото познава.

– Хората постоянно си дават съвети едни на други в Туитър.

Страйк без думи подаде през масата на Киа последната страница.

През 2010 година акаунт, наречен Немощната Киа, чието потребителско име беше @неепапагалобаче, бе поствала черно-бяло селфи. На него по-младата на вид Киа се усмихваше към камерата от леглото си с увит чаршаф около очевидно голото си тяло. До нея по корем беше легнал мъж с лице, извърнато от камерата, и вероятно спеше, а дългата му руса коса бе разпиляна по възглавницата.

Непосредствено под този образ имаше реакция

Уоли К @уолКардю

Отговор на @неепапагалобаче

Чудесно изглеждаш

Немощната Киа @неепапагалобаче

Отговор на @уолКардю

Ти също ♥

Последното на страницата беше тъмблр пост на Киа, също датиращ от 2010 година.

Всички приятели ми казват, че секс за отмъщение с най-добрия му приятел не е отговорът, но аз бих казала, че зависи какъв е въпросът.

– Това са стари ваши и на Уоли Кардю акаунти в Туитър, предшестващи Мастиленочерно сърце, нали? – каза Страйк. – Надали ще отречете, че това е вашият тъмблр акаунт.

Вече силно пребеляла, Киа не каза нищо.

– Не знам дали с Кардю още поддържате сексуална връзка, или сте просто приятели – продължи Страйк, прибра последните два листа обратно в папката и я затвори. – Но ако възнамерявате да се свържете с него след това интервю, нека ви кажа, че има три сериозни причини да не го правите. Първо, този кратък чат по Туитър часове преди убийството на Еди ще изглежда още по-инкриминиращ, ако двамата покажете, че заговорничите.

– Не бих могла... има ме заснета в метрото. Никога...

– Второ, Джош Блей лежи парализиран в болницата. Ако поне малко държите на него...

Киа избухна в шумен плач. Още хора от съседните маси се загледаха в нея. Страйк ги игнорира.

– Ако, както казах, поне малко държите на Джош, ще се погрижите да довърша безпрепятствено това разследване, каквото е неговото желание. И трето, Уоли Кардю вече е лице, представляващо интерес за далеч по-плашещи хора от мен. Проявете здрав разум и прекратете тази връзка още сега.

Все още хлипаща, Киа с мъка се изправи на крака и излезе далеч по-бързо, отколкото бе влязла, макар все още да използваше бастуна си. Като съзнаваше, че сега е обект на обвинителни погледи и от персонала, и от посетителите, Страйк пресуши чашата си с бира, стана и се отправи към тоалетната. Смръщи се на особено втренчените зяпачи и се подсигури при излизането му никой да не се осмели на контакт с очи с него.

50

Любовта е от омразата по-силна,

по-трайна и далеч по стилна.

О, любов благословена, върни се ти,

поддържай ярък пламъка, нека гори.

Кристина Росети, Онова, което Сафо би казала,

ако скокът ѝ я бе излекувал, вместо да я убие

Робин, която в момента носеше черна перука и очила със стъкла без диоптри, бе чакала вече близо час на Харли Стрийт Гюс Ъпкот да излезе от кабинета на несъмнено много скъпо струващия преглед при дерматолог. Накрая в един часа младежът се появи и тръгна по улицата. Робин бе очаквала той да се отправи към станцията на метрото, но вместо това той скиташе безцелно наоколо и както Робин предположи, търсеше къде да обядва.

Гюс беше висок, със заоблени рамене и кльощав. Чанта, в която Робин си мислеше, че има лаптоп, бе преметната през дясното му рамо и поради тежестта ѝ то бе по-ниско спуснато от лявото. Аномия не беше влизал в играта през цялата сутрин. Духче1 и Вайлпекора бяха дежурните модератори.

Пет минути по-късно, след като отмина няколко заведения, които според Робин бяха атрактивни за млад човек, Гюс влезе във „Фишърс“, ресторант, който изглеждаше традиционен и скъп. Робин заподозря, че младежът, все още тормозен от обрива си, го бе избрал заради слабоосветения екстериор.

След като даде време на Гюс да се настани, Робин влезе и завари препълнена зала с потъмнели от никотин стени, огледала по ламперията и картини от 30-те години. Гюс бе седнал на кожена пейка в далечен ъгъл, където би било невъзможно да мине небрежно зад него и да хвърли поглед към екрана на лаптопа му, който той вече бе отворил. Докато го наблюдаваше, той си сложи слушалките и започна да пише по клавиатурата с погълнато изражение на лицето, неравната повърхност на което ясно се открояваше от аплика със стъклен абажур до него. Ако Себ Монгмомъри никога не се бе доближавал до популярния образ на интернет трол, то Гюс, за когото Робин не можеше да си попречи да ѝ е мъчно, се вместваше много по-добре в стереотипа с обезобразената си, дано временно, външност и комплексираното му излъчване.

Сервитьорът посочи на Робин маса в другия край на залата, но като нагласи внимателно ъгъла на стола си, тя можеше да наблюдава Гюс. Поръча си кафе, погледна в своя айпад и видя, че докато бе вървяла от Харли Стрийт, Духче1 и Вайлпекора се бяха изключили и бяха сменени от Хартела и Хартиенобяла.

Робин бе участвала в играта само около минута, когато ѝ позвъни Страйк.

– Можеш ли да говориш?

– Да. В ресторант съм, следя Гюс Ъпкот. Ти къде си?

– Седя в колата. Тъкмо се разделих с Киа. Някакъв знак от Аномия?

– Не. Как мина с Киа?

– Много интересно. Според нея Аномия е Пез Пиърс.

– Сериозно? Защо мисли така?

Страйк предаде мотивите на Киа.

– Е, предполагам, че звучат правдоподобно – отсъди Робин. – А какво каза за Уоли Кардю?

– Практически нищо. Запазил го бях за последно, защото се боях, че споменаването му ще я подгони да си тръгне. Така и стана.

Робин изхъмка без капка съчувствие, като местеше поглед между играта и Гюс, който все така пишеше със слушалки на ушите, блокиращи бъбренето и шума наоколо му.

– Ако не е искала хората да разберат, че е преспала с момчето реклама на крайнодесните, да си беше изтрила стария акаунт, нали така? Или може би има няколко акаунта и не може да ги следи всичките?

– Честа грешка – съгласи се Страйк. – Ето виж нашия приятел Турисаз. А Гюс какво прави?

– Пише на клавиатурата на лаптопа си – отвърна Робин, като пак погледна към обекта си. – Уви, седнал е в ъгъл. Не мога да видя какво има на екрана.

Докато наблюдаваше, Гюс протегна лявата си ръка с дълги пръсти по масата и сякаш разсеяно изсвири въображаем акорд, преди отново да отправи очи към екрана.

– Може би композира – предположи Робин, докато се взираше в Гюс през ясните и без диоптри стъкла на очилата си.

– Как е обривът му?

– Няма особено подобрение. Разкажи още за Киа. Тя показа ли ти предполагаемия си разговор с Аномия в директно съобщение?

– Не – отвърна Страйк. – Каза, че вече няма как да се види, защото го била блокирала.

Робин отново изхъмка.

– Мислиш ли, че ти казва истината?

– Не съм сигурен. Историята бе поднесена гладко и без запъване и нямаше очевидни признаци за лъжа, макар да бих казал, че нея си я бива като актриса. Твърди, че Джош признал по време на втория им период на връзка как идеите ѝ били откраднати, но аз не съм убеден. Твърди също, че никога не е участвала в Играта на Дрек, нито се е опитвала да влиза в нея, само че ме пращаше за зелен хайвер. Успях да снимам интернет историята ѝ, докато бях у тях.

– Как го направи това, по дяволите?

– Лаптопът беше отворен на канапето, където го беше оставила. Майка ѝ хукна след нея през задната врата и аз се възползвах от шанса.

– Страхотно изпълнение – изрече впечатлена Робин.

– Тази сутрин или е влизала в играта, или се е опитвала.

– Охо – възкликна Робин. – Сигурно няма как да е Хартиенобяла, модераторът, нали така? Но пък потребителското име на Киа в Туитър е истинскатаХартиенобяла.

– Ти ми кажи – отвърна Страйк. – Ти си разговаряла с Хартиенобяла.

– Никога не сме имали продължителен директен контакт – отвърна Робин, – но Червей28 ми каза нещо интересно миналата вечер. Очевидно Аномия може да налага вето над потребителските имена, когато в играта се записват участници. Никой не може да вземе непридружено с нещо друго име на герой. Например няма как да си само Харти или Лорд Скелет или някой от другите.

– Предполагам, че непридружените имена на герои в качеството на потребителско име биха били израз на статут – отбеляза Страйк, – а той е много ценена от Аномия стока.

– Именно. Но на Хартиенобяла ѝ е позволено да използва името без добавки.

И двамата замълчаха, всеки следващ собствената си посока на мисли, докато накрая Страйк не заговори.

– Ако Киа е Аномия, то тогава всичко, което ми разказа как Аномия флиртувал с нея, а после станал агресивен, е измишльотина. Но ако тя не е Аномия, научаваме нещо друго за него: не е тъй асексуален, колкото ти го мислеше.

– Ами да, май че не е – съгласи се Робин. – Но да кажем, че тя е Хартиенобяла. Мислиш ли, че Аномия знае коя е в действителност и по тази причина ѝ е позволил потребителското име? Трябва да дадеш имейл адреса си при регистрация, така че трябва да има начин Аномия, а може би и Морхаус да знаят истинската самоличност на хората.

Робин чу Страйк да се прозява.

– Прощавай, станах много рано тази сутрин. Май ще ида да хапна нещо, преди да поема обратно.

– Преди да прекъснеш – побърза да каже Робин, – налага се да помислим за костюмите все пак.

– Костюми ли?

– За Комик Кон. Ако ще ходим.

– О, да. Добре, ще се погрижа за това, като се върна в офиса.

След като Страйк затвори, Робин участва в играта в продължение на пет минути, като често поглеждаше към Гюс Ъпкот, който не вършеше нищо интересно, просто ядеше пържени картофи от чиния с една ръка, от време на време пишеше по клавиатурата и беше погълнат от екрана или от онова, което звучеше в слушалките му.

И тогава на екрана пред Робин се отвори частен канал.

<Хартиенобяла Мод кани Бъфилапи>

>

Хартиенобяла: Здравей.

>

<Бъфилапи се присъединява към канала>

>

Бъфилапи: Здравей, какво има?

Хартиенобяла: Аномия иска да знае дали ще идеш

на Комик Кон.

Бъфилапи: Той вече ме попита за това.

Бъфилапи: Хартела също ми зададе въпроса тази сутрин.

Бъфилапи: Да не сте се наговорили?

Хартиенобяла: Боже мой, не. Модераторите просто изпълняват каквото им нареди шефът... както обикновено.

Бъфилапи: Надявам се, че ще мога да отида.

Хартиенобяла: Чудесно.

Хартиенобяла: Имам предвид, чудесно е, че ще дойдеш.

Хартиенобяла: Ще носиш маска, нали?

Бъфилапи: Той сериозен ли е на тази тема.

Хартиенобяла: Адски сериозен.

Хартиенобяла: Мисля, че няма да допусне обратно в играта онези, които не са скрили лицата си.

Бъфилапи: Хаха. Ами добре.

>

В основната игра Робин забеляза обичайната възбудена суматоха, която винаги придружаваше появата на Аномия. Видя как пърхащата мантия се появи на входа на играта, после погледна към Гюс Ъпкот. Той както преди пишеше на клавиатурата с непроменено изражение. Робин прати съобщения на Нътли, Мидж и Шах да ги информира, че Аномия току-що е влязъл в играта, после се върна към частния канал, където Хартиенобяла отново ѝ беше писала.

>

Хартиенобяла: Може ли да те попитам нещо?

Бъфилапи: Да, разбира се.

Хартиенобяла: Ти говори ли с Аномия в нощта на изборите в частен канал?

Бъфилапи: Ами да, мисля, че говорих.

Хартиенобяла: Как ти се стори той?

Робин се поколеба, като бързо разсъждаваше.

Бъфилапи: Какво имаш предвид?

Хартиенобяла: Не се ли държа странно с теб?

На мен ми се видя пиян или нещо такова.

>

Робин спря, за да обмисли какво да отговори. Ако кажеше истината, можеше да предразположи Хартиенобяла към споделяне. От друга страна, Хартиенобяла можеше да проучва от името на Аномия дали Робин не е регистрирала поста, пратен ѝ от него по погрешка.

>

Бъфилапи: Не помня много добре. Покани ме да ида

на Комик Кон.

Бъфилапи: Може и да е бил попийнал, но ако е така,

не го показваше явно.

Хартиенобяла: И ти каза само това? За Комик Кон?

Бъфилапи: Да, просто поиска от мен да отида на Комик Кон.

Бъфилапи: Само че ми се наложи да свърша нещо по средата на разговора и когато се върнах, частният канал беше затворен.

Бъфилапи: Така че може и друго да е казал, но ако е така, пропуснала съм го.

Хартиенобяла: А, добре?

Бъфилапи: Защо? На теб нещо чудато ли ти наговори?

Хартиенобяла: Не точно чудато, просто ми се стори пиян, а никога не го бях познавала такъв.

Хартиенобяла: Абсолютен маниак е на тема контрол и не очаквах да пие.

Бъфилапи: Да бе, така е.

Бъфилапи: Предполагам, че и на гениите се позволява да поразпуснат понякога.

Хартиенобяла: Охо, ще му хареса да чуе, че го наричаш гений.

Хартиенобяла: Не си ли виждала Морхаус да се мярка напоследък?

Бъфилапи: Не, изобщо не съм го виждала.

>

В последвалата пауза Робин погледна към Гюс Ъпкот. Той все така пишеше на клавиатурата. Върна очи към айпада си. Аномия се бе отдалечил от точката на влизане в играта, но не говореше, поне не и в откритата игра.

Хартиенобяла: Ужасно сгафих.

Бъфилапи: За какво говориш.

Хартиенобяла: Направих нещо адски глупаво.

Бъфилапи: ?

Хартиенобяла: С Морхаус.

Бъфилапи: Какво се случи?

Хартиенобяла: Споменах нещо, което Духче1 намекна веднъж.

Хартиенобяла: Наистина не исках да го засегна.

Хартиенобяла: Просто се опитвах да му кажа, че за мен няма никакво значение.

Хартиенобяла: Само че той се изключи от играта, след като го написах, и оттогава не съм имала възможност да говоря с него.

Хартиенобяла: Все се надявам да се появи на Комик Кон, та да се сдобрим.

Бъфилапи: Нима знаеш кой е Морхаус в действителност?

Хартиенобяла: Да.

Хартиенобяла: Само не му го казвай, за бога.

Хартиенобяла: Той не знае, че аз знам.

Бъфилапи: Разбира се, че няма да му кажа.

Хартиенобяла: Той пръв ме издири шпионски в интернет.

Хартиенобяла: Така че не би трябвало да обвинява мен, само че е извънредно докачлив.

Хартиенобяла: Мога да разчитам на теб, нали?

Бъфилапи: Да, разбира се.

Хартиенобяла: Слушай, ако не съм тук, а той се появи, би ли му казала, моля те, че адски съжалявам. Че много, ама наистина много искам да говоря с него.

Бъфилапи: Ще го направя.

Хартиенобяла: Ха, защо ли ти разправям всичко това?

Бъфилапи: Защото бях тук, а ти имаше нужда да кажеш на някого.

Хартиенобяла: Боже мой, да.

Хартиенобяла: Мислиш ли, че може да се влюбиш в някого, когото никога не си срещала?

>

Робин се втренчи във въпроса. Можеше да си представи при онлайн среща да почувства привличане, свързаност или силно желание да опознае някого по-добре, но чак любов? Любов тук, в Играта на Дрек, където възможно беше единствено да си пишете съобщения един на друг без дори снимка за подхранване на фантазията?

>

Бъфилапи: Може би.

Хартиенобяла: Ти срещала ли си някого онлайн?

Бъфилапи: Да. Но не се получи. Разделихме се.

Хартиенобяла: Съжалявам.

Бъфилапи: Не, няма защо.

>

Робин отново вдигна поглед. Гюс Ъпкот даваше знак да му занесат сметката. Отново се върна към Хартиенобяла.

>

Бъфилапи: Ще трябва да изляза, съжалявам.

Бъфилапи: Но непременно ще кажа на Морхаус, стига да попадна на него.

Хартиенобяла: Благодаря ххх

>

<Хартиенобяла напуска канала>

<Бъфилапи напуска канала>

<Частният канал е затворен>

Аномия продължаваше да се рее из играта, като вероятно разговаряше на един или повече частни канали, но иначе не беше активен. Гюс беше свалил слушалките си, като ги остави да висят на врата му, и сега прибираше лаптопа си. Робин вдигна ръка да поиска сметката за своето кафе с едно око към играта, защото, ако Аномия кажеше нещо, докато лаптопът на Гюс беше в чантата му, имаше възможност да отхвърли поредния заподозрян. Аномия обаче остана мълчалив, докато Гюс, избягващ контакт с очи с хубавката млада келнерка, си плащаше сметката. Две минути по-късно напусна ресторанта и Робин го последва.

51

Колко е изумително –

тъй близки някога, а вече разделени

и чувстващи сега омраза на мястото на силна обич.

Огъстъст Уебстър, Медея в Атина

Перспективата да вземе Мадлин от официалната ѝ промоция на колекцията, да я заведе за няколко бързи питиета и после да си легне с нея не бе лишена от привлекателност, но кракът на Страйк го болеше след дългото шофиране до Кингс Лин и обратно и след като не можеше да се озове право в спалнята на Мадлин, би предпочел да се прибере сам у дома. И все пак твърде отдавна бе дал съгласието си, за да отмени уговорката сега, така че върна беемвето си в гаража, отиде да хапне кебап с пържени картофи и уби часовете до девет, като се опитваше да игнорира мрачно предчувствие, което не щеше да се оттегли.

Вече валеше, когато се озова на Бонд Стрийт и с леко накуцване се отправи към главния магазин на Мадлин. Докато вървеше покрай притъмнелите и обсипани с дъждовни капки витрини на магазините, а край него се движеше едрото му отражение, видя напред група хора, застанали пред силно осветена витрина. Фотографи щракаха снимки на две жени, застанали под голям чадър. Ако се съдеше по дължината на краката им, бяха модели и без съмнение носеха бижута на Мадлин, а тъмната улица им беше фон. Явно церемонията не само продължаваше, а и представителите на медиите не си бяха тръгнали.

Страйк свърна под навеса на двоен вход встрани, за да се скрие от дъжда, и написа съобщение до Мадлин.

Малко закъснявам. Да намеря ли бар,

където да те чакам, вместо да идвам?

Каквото и да отговореше Мадлин, Страйк възнамеряваше да остане под козирката на входа, докато от медиите не се разотидеха и не заглъхнеха далечните изблици на смехове от хора, още стоящи на улицата.

До ноздрите му достигна силен мирис на канабис. Обърна се и видя, че не е сам в тъмното си укритие: там стояха мълчаливо Хенри, синът на Мадлин, и приятел, с когото си поделяха джойнт.

Когато различи лицето на Страйк, Хенри пусна джойнта на земята и смотолеви „Мамка му“. Приятелят, който нямаше представа кой е Страйк, го погледна със замъглени очи, като се чудеше дали да се преструва, че не знае откъде идва миризмата, или да се наведе и да вдигне джойнта, тлеещ в краката му.

– Не се бой, няма да кажа – успокои Страйк Хенри.

Хенри се засмя притеснено.

На Страйк му минаваше през ума да поиска от Хенри ответна услуга – да не споменава пред майка си, че не само не е закъснявал, но се е и спотайвал във вход на сто метра от партито ѝ. В крайна сметка реши, че ще е несправедливо да обремени тийнейджъра, така че продължи да пуши и игнорира двете момчета.

– Искате ли да дръпнете? – попита приятелят на Хенри. Беше вдигнал джойнта и го подаваше на Страйк явно с чувството, че най-малко това може да стори.

– Не, благодаря – отвърна Страйк. – Опитвам се да ги откажа.

Приятелите се разсмяха и се изредиха да дръпнат продължително.

– Не се ли очаква да си там, вътре? – обърна се Хенри към Страйк и махна по посока на бижутерийния магазин, пред който моделите още се смееха и шегуваха с фотографа.

– Както виждам, майка ти все така е твърде заета – отвърна Страйк. – Ще я оставя да довърши, преди да ѝ се покажа.

– О – възкликна приятелят и окръгли очи към Хенри. – Я чакай... това да не е детективът?

С крайчеца на окото си Страйк видя Хенри да кимва.

– Мамка му – избъбри приятелят и звучеше разтревожен.

– Няма страшно – подхвърли Страйк. – Още преди години напуснах отдел „Борба с наркотици“. Пушете си.

Пред магазина на Мадлин спря кола с шофьор. Едно от смеещите се момичета, което бе снимано допреди малко, се втурна в магазина явно за да свали бижутата. Другото продължи да бъбри с фотографа под чадъра. Докато Страйк и двамата тийнейджъри ги гледаха, фотографът докосна ръката на момичето.

– Филмов похват – подхвърли приятелят на Хенри, който се бе навел напред да наблюдава какво се случва.

Хенри се засмя.

– Сериозно ти говоря – настоя приятелят. – Така се прави.

– Кой го казва? – попита Хенри.

– Кош.

– Глупости.

– Не, наука си е – отсече приятелят, дръпна яко от джойнта и го подаде на Хенри. – Типичен филмов похват, комплименти с обратен знак. След минута ще ѝ заяви, че има големи стъпала или нещо от сорта.

– Как ли пък няма – изсмя се Хенри.

– Ще го направи. Правилата на дневната игра.

– Ама е вечер.

– Обаче са на улицата, не да речеш в клуб или другаде.

– Главата ти е пълна с дивотии.

– Трябва да четеш Кош. Гледай сега...

Фотографът и моделът още си говореха. От двама им се разнесе нов взрив на смях по тъмната улица и тя шеговито перна фотографа по ръката. Гласът ѝ достигна до входа.

– Нахалник такъв!

– Комплимент с обратен знак – тържествуващо отбеляза приятелят на Хенри. – Казах ти.

Той смигна на Страйк.

– Не е ли така? – Говореше малко завалено. – Ако обидиш момиче... не точно я обидиш, но я изкритикуваш леко, тя ще се потруди да спечели отново одобрението ти.

– Не бих разчитал на това – рече Страйк. – Кой ти дава тези съвети?

– Кош.

– Твой приятел ли е?

– Инструктор по общуване. Американец – поясни Хенри.

Фотографът и моделката все така бъбреха и се смееха. Мъжът отново докосна ръката ѝ.

Мобилният телефон на Страйк иззвъня. Той беше сигурен, че е Мадлин, и го извади от джоба си, но го търсеха от скрит номер. Отговори.

– Страйк.

Настана кратка пауза. После плътен и дрезгав, машинно изкривен глас изрече:

– Виж писмото в ковчега ѝ.

За секунда или две Страйк не можа да отговори нищо от изненада.

– Кой се обажда?

Чуваше шумно дишане.

– Прочети писмото – повтори гласът.

Линията прекъсна.

– Видя ли? Ескалация като в киното – заяви приятелят на Хенри, все още вперил поглед в двамата пред витрината. – Градиш напрежение чрез докосване. И действа, погледни.

– Дрънкаш щуротии – промърмори Хенри и отново пое джойнта.

Страйк погледна към мобилния си телефон. Обаждането не беше пренасочено от офиса. Анонимният обаждащ се имаше директния му номер. Изпрати текстово съобщение на Робин.

Току-що получих второ обаждане от човека,

който каза да изровим Ледуел.

Този път подканва: „Виж писмото в ковчега ѝ“.

Върна телефона в джоба си.

– В момента пробвам дигиталната игра и действа – казваше приятелят на Хенри.

– И как правиш кинаджийски похвати... или каквото му викаш там... онлайн?

– Онлайн можеш да вършиш какво ли не.

От магазина на Мадлин излезе друга жена, държаща в ръка подаръчна торбичка. Спря се и огледа улицата в двете посоки. Когато тръгна към мястото, където беше Страйк, той я позна на светлината, струяща от витрината: Шарлот. Отдръпна се назад в сянката.

– ...казваш неща от сорта „ако това е истинската ти снимка, сигурно ти е писнало от мъже, които те свалят, така че аз се оттеглям“...

Чаткането на високи токове по тротоара се чуваше ясно дори през смеха на Хенри. Срещата лице в лице бе почти неизбежна. Страйк изпита усещането, че през всичкото време го е знаел.

– Знаех си, че си ти.

В гласа на Шарлот звучеше весела нотка. Тя застана пред него във впита черна рокля и остри обувки на висок ток, с разпусната тъмна коса и разкопчано сиво копринено манто.

– Тъкмо преди малко видях лицето на Мад, докато си проверяваше телефона, и си помислих: отменил е срещата. Ще е доволна, че само се криеш. Да не си се бил някъде?

Тя оглеждаше резката на челото на Страйк, оставена там от бялото какаду.

– Не – отвърна той и стъпка угарката от цигарата си.

Хенри и приятелят му сега зяпаха възхитени Шарлот. Страйк не можеше да ги вини.

– Може ли да си изпрося една? – попита Шарлот, като гледаше угарката в краката му.

– Съжалявам, свърших ги – излъга Страйк.

– Почти приключват – погледна Шарлот назад към магазина. – Беше голям успех. Приятелката ти е много талантлива. Купих си това – прекрасен е, нали?

Тя протегна изящната си ръка. Страйк видя нещо, дето изглеждаше като бучка нешлифован кварц върху средния ѝ пръст. Не каза нищо.

– Между другото, питах се къде ли изчезнахте вие, момчета – явно несмутена от мълчанието на Страйк подхвърли Шарлот през рамо към двамата тийнейджъри. – Вероятно е било много отегчително за вас вътре.

Приятелят на Хенри смотолеви нещо неразбрано. Все така усмихната, Шарлот се обърна отново към Страйк.

– Как е дъщерята на Пру?

– Коя?

– Дъщерята на Пру, миличък, твоята племенница.

Страйк чак сега осъзна, че ставаше дума за Прудънс, неговата полусестра.

– Нямам представа.

– Не знаеше ли? О, по дяволите. – Шарлот вече не се усмихваше. – Май не трябваше да говоря.

– Обаче започна вече – заяви Страйк, като си припомни, че Прудънс бе споменала за спешен случай в семейството, – така че по-добре довърши.

– Габи ми каза – обясни Шарлот. Габи беше друга от полусестрите на Страйк. Той почти не я познаваше, но двете с Шарлот от години се движеха в едни и същи ексклузивни кръгове. – Силви паднала от стена за катерене. Май ремъците ѝ не били закопчани добре или нещо такова.

– О, не знаех – продума Страйк.

– Мислех, че с Пру сте в контакт напоследък.

– Габи явно много приказва.

– Не се ядосвай – поклати глава Шарлот. Той долови бегъл дъх на „Шалимар“ дори през миризмата на канабис. – Не исках да те разстройвам.

– Не си ме разстроила.

Колата, чакаща пред магазина на Мадлин двете моделки, най-сетне се отдели от бордюра. Фотографът изчезна в тъмното. Последните посетители напускаха магазина, но се задържаха пред входа да приказват и да се смеят.

– Хенри? – чу се глас от средата на групата.

– По дяволите – изруга Хенри.

С приятеля му забързаха да се отзоват на повикването на майка му, като изоставиха на земята последните два сантиметра от джойнта.

– Как ми се ще да си дръпна – подхвърли Шарлот, загледана надолу към джойнта. – Но по-добре да се въздържа... Джаго сигурно е пратил да ме следят, както направих и аз за него...

Тя отново огледа улицата в двете посоки и придърпа по-плътно тънкото манто около себе си.

– Обърнах се към „Маккейб“ – осведоми тя Страйк и отново го погледна в очите. – Пратили са човек по него, но дотук нищо. Джаго е много предпазлив. Обзалагам се, че ти по-рано ще получиш резултати.

– „Маккейб“ са добри – каза Страйк.

– Дано – отвърна Шарлот.

Страйк искаше да се отдалечи, но от друга страна, нямаше желание да се смесва с групата, още бавеща се пред входа на магазина, като сега си правеха селфита с Мадлин.

– Исках да ида на терапия при Пру – изрече провлечено Шарлот.

– Какво? – реагира мигом Страйк, както тя без съмнение бе очаквала.

– Казват, че е извънредно добра. Много помогна на моя приятелка. Но мен отказва да ме вземе. Твърди, че щяло да бъде конфликт на интереси.

– От всички психотерапевти в Лондон тъкмо моята сестра ли избра?

– Тогава нямах представа, че поддържате връзка.

– И пак е била моя сестра, освен ако всичко това не се е случило в паралелна вселена.

– Просто чух, че е много добра – отвърна невъзмутимо Шарлот. – Щеше ми се да поговоря с човек, чието семейство е не по-малко сбъркано от моето. Дотегна ми от психотерапевти от средната класа и отегчителните им идеи за нормалното.

Мадлин качваше Хенри и приятеля му в черно такси. Групата гости най-сетне се разпръсваше. Сега Мадлин стоеше сама, загледана към Страйк и Шарлот, която ѝ махна и после се обърна усмихната към Страйк.

– Е, по-добре да оставя да поздравиш Мад.

Тя се отдалечи под дъжда с чаткащи по тротоара токове и развяна зад гърба ѝ тъмна коса.

52

Аз гиздя се с накити и свилени одежди -

гълъбица, лелееща любовни надежди.

Околните с възхита в мен се взират,

без обич аз че страдам, дори не подозират.

Кристина Росети, Л. Е. Л.[15]

Мадлин, облечена в лилава копринена рокля, с масивно аметистово колие и шеметно високи токове, стоеше неподвижна на тротоара със скръстени ръце и половината лице в сянка, а другата половина ярко осветено от лампите по витрината. Страйк напусна тъмния вход и тръгна към нея с усещането, че предстои знаменателно събитие във всяка връзка: първият разгорещен скандал.

– Здравей – каза той. – Изглеждаш прекрасно. Как мина?

Тя се обърна безмълвно, влезе обратно в магазина, като мина покрай охранител, едър колкото самия Страйк, застанал вътре до вратата.

Две хубавки млади жени, за които Страйк реши, че са продавачки, и двете в черни рокли, обличаха палтата си и погледнаха с любопитство Страйк при влизането му. Трима сервитьори в бели сака от кетъринг фирмата събираха празни чаши за шампанско от ниските масички и остъклени шкафчета. Магазинът, който Страйк никога не бе посещавал преди, наподобяваше плюшения интериор на кутийка за бижута със стените и тавана, облечени в тъмносин плюш и висящи от златисти шнурове пискюли, с персийски килим на пода.

– Тук изглежда... – подхвана той, но в този момент Мадлин се сбогуваше с продавачките, после пое след един от сервитьорите към задна стая и той я чу да му раздава инструкции да вземат чашите и да си тръгват, без да си правят труд да забърсват шкафчетата, нейните момичета щели да свършат това на сутринта.

На златисти стативи стояха четири огромни портрета на моделите, използвани в рекламната кампания. Дългокоса чернокожа жена носеше тъй дълги диамантени обици, че допираха голите ѝ рамене; червенокоса се взираше през преплетени пръсти, на всеки от които имаше сапфирен пръстен; блондинка държеше рубинена брошка пред едното си око; Шарлот се взираше към него с усмивка на Мона Лиза върху алените си устни с плътно златно колие, инкрустирано с нешлифовани изумруди.

Мадлин отново се появи след хората от кетъринга, всеки от които носеше голям кашон с използвани чаши.

– Можеш да си тръгваш, Ал – обърна се тя към охранителя. – Аз ще заключа и ще пусна алармата.

– Сигурна ли сте? – попита я той.

– Да, върви – отсечено нареди тя и удари с длан бутон върху масивно дървено бюро в ъгъла. Над прозорците автоматично се заспускаха стоманени щори.

Страйк виждаше, че Мадлин е пила много. Беше зачервена, а гласът ѝ звучеше леко задавено. Решително избягваше погледа на Страйк, докато сервитьорите, доставчиците и охранителят не си тръгнаха. Когато най-сетне вече бяха сами, Мадлин се обърна към него.

– Знаех, че ще направиш така.

– Как ще направя?

– Не можа да дойдеш дори за няколко минути в самия край.

– Отвън още стърчеше един фотограф.

– Чуй се само! – пронизително се изсмя Мадлин. – Та ти за кого се мислиш? За баща си ли?

– Това пък какво трябваше да значи?

– Ако Джони Рокъби се беше появил тук, то да, от медиите щяха да драпат с нокти и зъби да го снимат. По дяволите, ти изобщо не си чак толкова прочут. Вземи се стегни.

– Работата е там, че не искам снимката си по медиите – обясни спокойно Страйк. – Казвал съм ти го неведнъж. Не искам да бъда разпознаваем.

– А къде остава шибаната ти параноя от папараци, когато си бъбриш с Шарлот Камбъл по тъмни входове? Тя ми каза тази вечер как Джаго искал да те призове при бракоразводното дело...

– Много услужливо от нейна страна. – Страйк усети у него да пламва гняв въпреки решимостта му да запази самообладание.

– Хубаво щеше да е да го науча от теб, а не да го чуя пред над двайсет души на проклетото ми промоционално събитие!

– За бога, да не мислиш, че аз съм искал тя да го прави?

– Наложи се да се преструвам, че знам всичко по въпроса. Е, всъщност ти кога действително скъса с нея?

– Точно когато ти казах, че се е случило – отвърна той. – Преди близо пет години.

– А защо Джаго те е погнал?

– Защото ме мрази в червата.

– Шарлот каза, че намерил съобщения между двама ви.

– В тези съобщения тя се опитваше да съживи връзката ни. Не съм я молил за тях – отсече Страйк.

– Ама ти вярно се имаш за Джони Рокъби – изсмя се пак Мадлин. – Жените ти се хвърлят неканени на врата, а?

– Не, ти беше първата.

Мадлин грабна каквото ѝ беше подръка – празна дървена кутия за бижута – и я запрати по него. Прицелът ѝ дотолкова не го биваше, че тя щеше да мине покрай Страйк и да се удари в прозореца, ако той не се беше пресегнал да я улови. Мадлин пристъпи към него.

– Ти не искаш никой да знае, че съм с теб.

– Въобще не ме е грижа кой знае, че съм с теб.

– Шарлот друго говори!

– Кога ще си набиеш в главата, че не бива да вярваш и на една дума, излязла от устата на Шарлот Камбъл?

– Каза ли на скъпата си Робин, че сме заедно?

– Да – отвърна Страйк.

– Преди да го чуе от Шарлот или след това? Защото Шарлот ме осведоми как изглеждала твърде шокирана да го научи.

– Освести се, дявол го взел. Шарлот винаги говори това, което ще предизвика най-много...

– Шарлот каза, че ако действително дойдеш на събитието ми, това ще означава, че си сериозно решен да дадеш шанс на връзката ни...

– Тя само сее раздори, Мадлин, разбери го!

– ...защото си бил много потаен за всичките си приятелки след...

– Не съм бил потаен за теб!

– А защо се криеше през три сгради и се преструваше, че закъсняваш?

– Току-що ти казах...

– Надявал си се да засечеш Шарлот на излизане?

– Вземи и се определи най-сетне с коя от тях мислиш, че си имам вземане-даване, с Шарлот или с Робин...

– Може би и с двете, баща ти никога не се е ограничавал с една по турнетата...

– Още веднъж спомени баща ми и се махам оттук.

Гледаха се гневно на три метра разстояние един от друг, а голямата снимка на Шарлот ги наблюдаваше с полуусмивка на кораловите устни.

– Оставам с впечатлението, че повече те вълнува какво Шарлот мисли за нас, отколкото какво мисля аз – каза Страйк. – Затова ли трябваше да дойда да те взема оттук? За да докажеш на Шарлот, че ме въртиш на малкия си пръст?

– Никога не си ми казвал, че си спал с Киара Портър!

– Какво? – смаян заекна Страйк.

– Чу ме!

– И откъде накъде да ти казвам? Беше една нощ и толкова.

– Нито че си ходил с Елин Тофт!

– Боже господи, аз искал ли съм ти списък на всичките ти предишни...?

– И двете са мои познати!

Страйк усети телефонът да вибрира в джоба му и го извади.

– Не смей да отговаряш! – кресна Мадлин, като погледна екрана и видя съобщението на Робин.

Как звучеше гласът?

Страйк започна да пише отговор.

– Ти чу ли ме?

– Да, чух те – студено отвърна той и продължи да пише.

Също като миналия път. Като на Дарт Вейдър. Мисля, че е приложение за преправяне на гласа.

Той върна телефона в джоба си, вдигна очи и видя Мадлин дишаща тежко и с гневна усмивка на лицето си.

– Та какво казваше? – попита я Страйк.

– Казвах, че според мен Шарлот е била -аном... – тъй като бе пияна, се запъна на думата – ...малалия. Валънтайн каза, че си се запознал с нея в университета. Мислех, че не те вълнуват слава, пари и такива неща, а после откривам, че си минал през половината знаменитости от женски пол в Лондон!

– И сега с оплакването си, че не съм пожелал да се снимам с теб, ме обявяваш за сексуален хищник, преследващ знаменитости?

– Може би ти е по-лесно да прилъжеш поредната богаташка да си мисли, че я харесваш заради нея самата!

Страйк се обърна и се насочи към вратата.

– Корморан!

Но той вече бе отворил тежката врата и излезе под дъжда.

– Корморан! – кресна тя.

Телефонът отново завибрира в джоба му. Той го извади и прочете новото съобщение от Робин. Дъждовни капки изпъстриха екрана. Чу Мадлин да тича след него на високите си токове и шум като от дрънчене на ключове.

Възможно ли е това да е някой случаен трол?

Защото колко хора са знаели, че в ковчега има писма?

Страйк се залови да пише в движение:

Именно.

Секунди по-късно дойде ново съобщение от Робин.

Тъкмо чух нещо интересно в играта, ако ти е удобно да говорим в момента. Ако не, може да почака.

Той тъкмо бе написал Сега е добре, когато чу писък, тупване и тракане на метал зад гърба си. Обърна се: Мадлин се беше подхлъзнала и паднала, ключовете за магазина бяха изхвърчали от ръката ѝ и тя лежеше по очи на мокрия тротоар.

– Дявол го взел – измърмори той и закуцука обратно към нея. Мадлин се мъчеше да се надигне, но ѝ пречеше това, че единият ѝ ток се беше счупил. Хлипаща, тя стисна ръката му и го остави да я издърпа в изправено положение. Едното ѝ коляно беше разкървавено.

– Влез тук – каза Страйк, като ѝ помогна да стигне до друг вход с козирка, преди да иде да прибере ключовете. – Отключена ли остави външната врата?

Тя кимна, като все още плачеше с глас.

– Корм, съжалявам... съжалявам... нищо от това не го мислех...

– Ще ида да заключа проклетата врата, преди да си изгубила всичката си стока.

– Почакай...

Като се опираше на ръката му, тя изхлузи двете си обувки. Разплакана, боса и сега значително по-ниска, му се остави да я поведе обратно към магазина, като поспря само колкото да метне лилавите си високи обувки в контейнер за смет.

– Корм, съжалявам... просто стресът ми дойде в повече... но честна дума, не го мислех...

Вътре в полунощносиния интериор тя се отпусна на кресло, захлупи лице в дланите си и заплака още по-силно. Страйк въздъхна тежко и остави ключовете върху стъклен шкаф, пълен с лъскави медальони.

– Кога съм взел и пени от теб? – попита, като гледаше към нея от горе надолу. – Кога съм пропуснал да платя сметка?

– Никога... никога... Изобщо не знам защо го казах... Всичко това е заради дрънканиците на Шарлот... Джим го хванах, че ми изневерява чрез съобщения в телефона... купувал ѝ беше подаръци с моите пари и... съжалявам, страшно много съжалявам...

Тя вдигна очи към него. Изглеждаше хубава дори с вече къдрещата се коса и разтечената по бузите ѝ спирала.

– Ще трябва да си почистиш коляното – каза ѝ той.

Мадлин се надигна от креслото и обви ръце около него. След миг или два той отвърна на жеста и я целуна по върха на мократа глава.

– Съжалявам – промърмори тя, завряна в гърдите му.

– Аз не съм Джим.

– Знам – изплака тя. – Знам го. Не биваше да пия толкова шампанско.

– И най-вече не биваше да слушаш проклетата Шарлот Камбъл – изрече натъртено Страйк.

– Няма вече... Знам, че не биваше...

Той внимателно се освободи от прегръдката ѝ и я погледна.

– Иди си измий коляното. Трябва да проведа служебен разговор с Робин. И това не означава, че спя с нея.

– Аз... знам – повтори Мадлин с нещо средно между смях и ридание.

– Добре тогава. Ще стоя тук, до вратата, и ще гледам да приличам на твоя охранител.

Още подсмърчаща, Мадлин пое към банята в дъното на магазина. Страйк отиде до вратата, разположи се пред нея така, че да бъде видим за минувачите, после се обади на Робин.

– Здравей – отвърна мигом тя. – Не беше чак толкова спешно.

– Няма проблем. Казвай.

– Червей28, тоест Зоуи, сподели, че снощи в модераторския канал се скарала с Ясмин Уедърхед, иначе казано Хартела. Ясмин изтърсила нещо в духа, че няма как фен да е нападателят с ножа, защото никой фен не би наранил Джош. Зоуи се ядосала и попитала Ясмин как тъй според нея Еди е заслужила участта си. Та така, докато се възмущаваше пред мен от Ясмин, Зоуи се изпусна, че според нея Ясмин и Аномия въртели заедно някаква странична далавера, чрез която изкарвали пари.

– Я виж ти!

– Очевидно той е казал нещо на Ясмин сутринта в модераторския канал и по-точно искал да научи какъв ще е процентът. Ясмин не отговорила пред другите модератори, но Зоуи смята, че са продължили разговора си в частен канал.

Мадлин се появи от задното помещение с почистено лице. Отправи сълзлива усмивка към Страйк, после се залови да обикаля шкафовете и да проверява дали всички са заключени.

– Много интересно – каза Страйк. – Това предполага, че все пак Морхаус не е единственият, на когото е известно кой е Аномия.

– Точно така – потвърди Робин. – Питам се дали ще има резултат, ако подходим към Ясмин по същия начин като към Тим Ашкрофт.

– Да се явиш при нея като журналист?

– Именно. Да се представя, че пиша статия за Мастиленочерно сърце. „Вие сте ги познавали в ранните им дни“ и прочие.

– Определено е добра идея – съгласи се Страйк. – Сега трябва да затварям, но нека го обсъдим утре.

– Чудесно, до утре тогава – каза Робин и затвори.

Страйк се обърна към Мадлин, която вече обличаше палтото си.

– Ще ни трябва такси – каза ѝ, като погледна босите ѝ крака.

– Съжалявам – прошепна за кой ли път тя.

– Простено ти е – отвърна Страйк и се насили да ѝ се усмихне.

Докато Мадлин вадеше телефона си, за да поръча такси, Страйк излезе отвън да запали цигара. Тази вечер му бе донесла цял прилив спомени за живота с Шарлот – за крясъци, мятани предмети, изблици на ирационална ревност и обвинения във всеки порок, познат ѝ от нейното собствено семейство. Разликата беше, че въпреки всичко това той бе обичал Шарлот. Без любов подобно поведение можеше да бъде единствено отблъскващо за Страйк. Дъждът продължаваше да вали, кракът го болеше и той пушеше с желание да се намира на сто километра от Бонд Стрийт.

53

Красиво е мочурището с неговите тайни,

докато змия пред нас не вземе да изскочи...

Емили Дикинсън, XIX: Змия

Чатове в играта между четирима от модераторите

на Играта на Дрек

<Отворен е нов частен канал>

<20 май 2015 г. 17: 38 ч.>

<Аномия кани Морхаус>

>

Аномия: Липсваше ни бе.

>

<Морхаус се присъединява в канала>

>

Морхаус: Наистина ли?

Аномия: Да.

Аномия: Хартиенобяла нонстоп е тук и разпитва всички дали са те срещали.

Морхаус: Върнах се да проверя дали ЛордДрек и Вайлпекора са се махнали, но не са, както виждам.

>

Аномия: Не.

<Отворен е нов частен канал>

<20 май 2015 г. 17: 40 ч.>

<Хартиенобяла кани Морхаус>

>

>

Хартиенобяла: Боже мой, ти си тук.

>

>

Хартиенобяла: Маус, моля те, говори с мен.

>

Хартиенобяла: Моля те.

>

Аномия: Но вече няма да ги има, щом приключи Комик Кон.

Морхаус: Отстрани ги сега, по дяволите.

Аномия: Имам план, ясно?

Морхаус: Като плана ти да ги проучиш?

Аномия: Кълна се, скоро ще се махнат. Работя по въпроса в момента.

Морхаус: Мисля, че просто преливаш от пусто в празно.

Морхаус: Защото били „добри модератори“ и всичко вършели „ей тъй, смях да става“.

Аномия: Не правя подобно нещо.

>

>

Аномия: Е, добре, ти беше прав.

Аномия: Те са шибани нацисти.

Морхаус: И как точно стигна до това прозрение?

>

>

>

>

<Морхаус се присъединява към канала>

>

>

Морхаус: Здравей.

>

>

Хартиенобяла: Маус, искам да ти се извиня. Сън не ме лови. Само за това мисля. Страшно много съжалявам. Не биваше да го казвам.

>

Морхаус: Всичко е наред.

>

Хартиенобяла: Не, не е.

Морхаус: Просто се ядосах на Духче1, задето си е отворила голямата уста.

>

Хартиенобяла: Я почакай, какво?

>

>

Аномия: Промених си мнението, това е всичко.

>

>

>

Хартиенобяла: Духче1 е момиче?

Морхаус: Да, обича онлайн да се прави на момче.

>

>

>

<Отворен е нов частен канал>

<20 май 2015 г. 17: 42 ч.>

<Духче1 кани Морхаус>

>

Духче1: Искам да говоря с теб

Морхаус: Обратен завой, който учудващо съвпадна с ултиматума ми да избираш между мен и тях.

Аномия: И какво, ако е така? Получаваш каквото искаш, нали?

>

Морхаус: Ти май все още не схващаш.

>

Морхаус: Изглеждаш абсолютно безразличен към факта, че те са фашисти.

Аномия: И ти се наричаш учен? Къде ти е доказателството?

>

>

>

Аномия: Нека отгатна. Говориш си с Хартиенобяла на друг канал.

Морхаус: И какво, ако е така? Какъв ти е проблемът относно мен и Хартиенобяла?

>

>

Аномия: Нямам проблем бе.

Морхаус: Мисля, че самият ти я харесваш.

>

>

>

Морхаус: Как е майка ти?

Хартиенобяла: Не е много добре.

Хартиенобяла: Започна да ѝ пада косата.

>

>

>

>

>

Морхаус: Гадост.

>

>

Хартиенобяла: Да.

Хартиенобяла: Но нищо, стига да подейства.

Морхаус: Да.

>

>

>

>

Хартиенобяла: Толкова е хубаво, че отново мога да говоря с теб.

Хартиенобяла: Страшно много ми липсваше.

Морхаус: И ти ми липсваше.

Хартиенобяла: Значи всичко е наред между нас?

>

>

>

>

<Морхаус се присъединява към частния канал>

>

Духче1: Не казах на Хартиенобяла, че си инвалид, чу ли?

Духче1: Ако го е научила от някого, било е от Аномия, не от мен.

Духче1: Така че друг път, преди да ми пращаш подобен имейл, изяснявай си фактите.

>

Морхаус: Добре, все едно.

Духче1: „Все едно“?

>

>

>

>

>

>

>

>

Морхаус: Сигурна ли си, че винаги помниш какво си казала на хората?

Духче1: Майната ти.

Духче1: Знам какво намекваш.

>

Аномия: Е, как така бе?

>

Морхаус: Знаеш коя е. От регистрацията.

Аномия: Да не мислиш, че се възбуждам от имейл адреси?

>

Морхаус: Може би в имейла е истинското ѝ име и си я издирил.

Аномия: Грешиш. Изобщо не ме е грижа коя е.

Аномия: Ако искаш да завъртиш нещо с нея, моля, свободен си.

>

>

>

>

>

>

>

>

Морхаус: Ами правило 14?

Аномия: Майната му, ти си съавтор, правиш каквото искаш.

>

Морхаус: Да, само че не мога да правя каквото искам.

>

Морхаус: Не и с нея във всеки случай.

>

>

Морхаус: Да, всичко е наред между нас.

>

Хартиенобяла: Я кажи, ще ходиш ли на Комик Кон?

>

Хартиенобяла: Ехо?

>

Морхаус: Не мога да отида на Комик Кон.

Морхаус: Но пък ти иди с гаджето си.

>

Хартиенобяла: Какво?

>

Морхаус: Онзи мускулестия блондин с рязаната тениска.

>

Хартиенобяла: Значи спря да се преструваш, че не знаеш коя съм.

>

>

>

>

Хартиенобяла: Това никога нямаше да започне, ако се беше съгласил да се срещнем или поне да ми пратиш снимка.

Хартиенобяла: Една вечер бях пийнала и той се случи там.

Морхаус: Просто знам каква ставаш, като погълнеш половин бутилка водка.

Духче1: Чупката.

>

Духче1: Дума не е излизала от мен пред нея, че си инвалид.

>

>

>

>

>

>

>

>

Морхаус: Може би не в буквалния смисъл.

Духче1: Добре де, какво съм казала тогава?

>

>

>

>

>

Морхаус: Вероятно си подхвърлила някоя от шегичките си за инвалидни колички.

Духче1: Това беше преди повече от година и милион пъти ти казах, че съжалявам.

>

>

>

>

Аномия: И защо не?

Аномия: Тя очевидно много си пада по теб.

Морхаус: Знаеш защо не.

Аномия: Хайде бе!

>

>

>

Морхаус: Какво?

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Ако изритам ЛордДрек и Вайл, ще останеш, нали?

>

Морхаус: Да му се не види, ти въобще не ме слушаш. Притеснява ме това как не те тревожи кои са и какво може да са направили.

Хартиенобяла: Не е красиво да го кажа, но това е истината.

>

>

Морхаус: Изглеждаш много щастлива от връзката на Инстаграм профила си.

Хартиенобяла: Ами може би съм се надявала да я видиш и да ревнуваш.

Хартиенобяла: Всичко това между нас е напълно едностранно. Аз ти пращам снимки, а ти на мен не. Аз искам да се видим, ти не желаеш.

Хартиенобяла: Имам усещането, че между нас има нещо хубаво.

Хартиенобяла: Но как мога да съм сигурна, че не си завъртял главите на още сто момичета?

Морхаус: Не съм.

Морхаус: Слушай, много мислих, докато стоях извън играта.

Хартиенобяла: Маус, моля те, не казвай, че се оттегляш.

Хартиенобяла: Моля те.

Хартиенобяла: Е, добре, ако ще си тръгнеш, нямам какво да губя, нали?

>

Морхаус: Направи единственото, за което съм те молил да не правиш.

Морхаус: По дяволите, аз се опитвах да ти помогна.

Духче1: Не бъди толкова шибано снизходителен.

Морхаус: Няма такова нещо. Третирам те като възрастен човек по изключение.

Духче1: Какво значи „по изключение“?

Духче1: Виж, ти наистина беше добър с мен, като минавах през моите гадости, и нямах никакво намерение да те огорча или обидя.

Духче1: Знам, че те разстроих, и по всякакъв начин се опитах да се извиня, но когато някой игнорира всичките ти имейли и не ще да разговаря тук, сдобряването е трудно.

Духче1: Но от мен никога не е излязла дума пред някого, че си инвалид.

Духче1: И защо да го правя?

>

Аномия: Вече ти казах, не може да са убили Ледуел.

Морхаус: Как така си толкова сигурен?

Аномия: Очевидно, защото аз го направих.

>

>

Морхаус: Ама какво ти става, дявол го взел? Вече съм на косъм да ти повярвам. Постоянно го повтаряш в играта.

Морхаус: Я си представи, че някой те приеме сериозно и съобщи в полицията.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Стига де, шегувам се.

Аномия: Едно време се спуквахме от смях заедно.

Морхаус: Да, така беше.

>

>

>

>

>

>

Морхаус: ?

>

>

>

Хартиенобяла: Знам точно кой си, В****.

Хартиенобяла: И не смей да се възмущаваш, при положение че ти си проучил коя съм.

Хартиенобяла: Дори ме следваш в Туитър в качеството на самия себе си.

Хартиенобяла: И за сведение, сега, като знам кой си, те смятам за още по-невероятен отпреди.

Хартиенобяла: Днес казах на Бъфилапи, че съм влюбена в теб.

Хартиенобяла: Може да я питаш, ако не ми вярваш.

>

>

Морхаус: Ти сериозно ли?

>

Хартиенобяла: За коя част точно?

>

>

>

>

>

>

Морхаус: Може би за да размътиш водата между мен и Хартиенобяла?

Духче1: Това е абсолютна гадна лъжа.

Духче1: Никога не си ми бил цел за гадже, ако това намекваш.

Духче1: Мислех просто, че си ми приятел.

Морхаус: Аз бях твой приятел.

Морхаус: Но ти потъпка доверието ми.

>

Морхаус: Имах адски основателни причини да не искам никой да знае, че съм съавтор на тази игра.

Морхаус: Така че никак не ми беше драго пияна шестнайсетгодишна да ръси намеци наляво и надясно, като се има за забавна/умна.

>

>

>

>

Духче1: Казах, че съжалявам, какво повече мога да направя?

Морхаус: Само че онзи ден казах на Хартиенобяла, че сякаш не те познавам кой си вече. Сериозно.

Морхаус: Ледуел е мъртва, Блей още е в болницата, а на теб окото ти не мига.

Морхаус: За теб е шега.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Добре де, обичам черния хумор, убий ме.

Аномия: Искаш да кажа, че е трагедия. Разбира се, такова е.

>

Аномия: Но при положение че цял свят знае как мразех Ледуел, нямам намерение да лицемеря.

>

Морхаус: Просто покажи елементарна човечност, по дяволите.

>

>

>

Хартиенобяла: Да му се не види, никой мъж не ме е карал да плача толкова. Олигавих всичко тук.

>

>

>

>

>

Морхаус: И мислиш, че знаеш кой съм?

Хартиенобяла: В средата на снимката със зелената риза, очила, инвалидна количка, страхотна усмивка, перфектни зъби.

>

>

>

>

>

>

Морхаус: И си казала на Бъфилапи, че си влюбена в мен?

>

>

Хартиенобяла: Попитах я мисли ли, че човек може да се влюби в някого, с когото не се е срещал.

Хартиенобяла: Защото мисля, че точно това ми се случи.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Морхаус: Нищо.

<Духче1 напуска канала>

<Морхаус напуска канала>

<Частният канал е затворен>

>

>

>

Аномия: Добре, ще покажа елементарна човечност, ще изхвърля ЛордДрек и Вайл, ти чукай на воля Хартиенобяла и играта продължава, нали така?

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Морхаус?

>

>

Морхаус: Какво?

>

>

>

>

Аномия: Ако направя всичко това, ще останеш ли?

>

>

Морхаус: Ще си помисля по въпроса.

>

Хартиенобяла: Не се чувствай длъжен да ми отвърнеш със същото.

Морхаус: Господи.

Морхаус: Ами...

Морхаус: Отвръщам ти със същото.

Хартиенобяла: Наистина ли?

Морхаус: Да.

>

>

Хартиенобяла: <3 <3 <3 <3 <3 <3 <3 <3[16]

>

Хартиенобяла: Значи, ако пренесем този разговор в Туитър, мога да ти пратя телефонния си номер, нали?

Морхаус: Не, не искам да говоря по телефона. Не и при първия ни разговор.

>

>

Хартиенобяла: Да не би да имаш речеви проблеми?

Морхаус: Да.

Хартиенобяла: Не може да е толкова зле. Миналата седмица говори по телефона с Аномия.

>

>

Аномия: О, моля ти се, не е нужно да ми правиш услуги.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Тук ли си още?

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Морхаус: Кажи ми нещо.

Морхаус: Кога виждаш играта да приключи?

>

>

Аномия: За какво говориш?

>

>

>

>

Морхаус: Беше спешен случай.

>

Морхаус: А и той ме разбира, много говорихме по ФейсТайм, докато създавахме играта в началото.

Хартиенобяла: Ами хайде да се срещнем във ФейсТайм.

Морхаус: Виж, за мен е трудно.

>

>

>

Хартиенобяла: Разбирам.

Морхаус: Не разбираш. Не би могла, при положение че изглеждаш така.

Морхаус: Снимката, която си видяла, не разказва цялата история.

Хартиенобяла: Какво, той да не е твой двойник?

>

>

Морхаус: Ха-ха.

Морхаус: Не.

Морхаус: Но не показва как говоря и се движа.

Хартиенобяла: По дяволите, не ме интересува.

Морхаус: Не може да продължи вечно, нали?

>

Аномия: И защо не?

>

Морхаус: Защото хората порастват. Започват да се отегчават.

Аномия: Ами затова трябва да продължаваме да подобряваме играта.

>

Морхаус: Това не може да трае завинаги.

Аномия: Ще трае, докогато аз искам.

>

Аномия: Сега ние командваме и създаваме правилата.

Морхаус: Какви правила?

Аномия: Държим властта. Можем да се погрижим МЧС да остане каквото ние го искаме.

Морхаус: Даваш ли си сметка, че звучиш като мегаломан?

>

Аномия: Желанието за власт е това, което движи света.

Морхаус: А аз мислех, че е любовта.

Аномия: Любовта е за лигльовци.

>

>

Морхаус: Лесно е да се каже.

Хартиенобяла: И какво, никога ли няма да се срещнем и да говорим?

>

>

Морхаус: Ще ходиш ли на Комик Кон на 24-ти?

>

Хартиенобяла: Ще отида, ако и ти дойдеш.

>

>

>

>

>

Морхаус: Ще се опитам.

>

>

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: <3 <3 <3 <3 <3 <3 <3 <3

Хартиенобяла: Обичам те.

>

Морхаус: И аз те обичам.

54

Тук само маски реят се безплътни и безкръвни

помежду арки и колони...

Кристина Росети, Светът на градящия замъци

На сутринта след промоционалното събитие на Мадлин Страйк и Робин се срещнаха в офиса, където стигнаха до общото мнение, че след като си бяха направили труда да създадат уебсайт и акаунт в Туитър за журналистката Вениша Хол, ще пропилеят възможност да не я вкарат отново в действие при контакта с Ясмин Уедърхед. Ето защо Робин поразкраси биографията на Вениша в акаунта ѝ в Туитър, за да подсили журналистическите ѝ акредитиви, и прекара три часа да напише две статии на тема Мастиленочерно сърце от името на Вениша за Медиум.ком.

– Ужасни са – каза по-късно по телефона на Страйк. Той трябваше да тръгва за Слоун Скуеър, където да наблюдава Шавливи пръсти, докато отново обядва в „Ботаникът“. – Компилирах ги от куп други статии.

– Не може ли всеки да пише материали в Медиум?

– Да, но се очаква Вениша да е истинска журналистка.

– Е, с малко късмет литературните стандарти на Ясмин Уедърхед може да не са особено високи.

Дали случаят бе такъв, или не, Ясмин Уедърхед се показа също толкова ентусиазирана, колкото Тим Ашкрофт, да говори с Вениша Хол. Робин получи окуражителен отговор на имейла си само след двайсет и четири часа.

Здравейте, Вениша,

Бях изненадана да получа имейла ви! Да, аз съм същата онази Ясмин Уедърхед, която работеше с Джош и Еди. Все още съм в шок от случилото се, както можете да си представите. Мисля, че всички фенове са силно разтърсени. Беше ужасно. Всички се молим за пълното възстановяване на Джош.

Да, аз съм голям фен на „Мастиленочерно сърце“ и дори в момента пиша книга за анимацията и базата фенове! Не знам дали ви е известна Играта на Дрек, където много фенове се събират да обсъждат анимацията и целия франчайз. Книгата ми покрива също така играта и колко централна стана тя, за да поддържа жив ентусиазма към „Мастиленочерно сърце“.

Така че да, ще говоря на драго сърце с вас! За кога го мислите? Както очевидно знаете, в момента работя в „Лола Джун Козметикс“, но вечер и през уикендите съм свободна освен в идущия, защото ще щурея на Комик Кон!

С най-добри пожелания

Ясмин

– Защо ли не я поканя да се срещне с мен на Комик Кон? – попита Робин Страйк по телефона, след като му препрати имейла на Ясмин.

– С един куршум два заека – каза Страйк, който в момента следеше Престън Пиърс по Суейнс Лейн в Хайгейт. – Добра идея.

– Между другото, костюмът ти пристигна – осведоми го Робин. – Като казах, че от теб ще излезе чуден Дарт Вейдър, не очаквах, че ти наистина...

– Не измислих нищо друго – отвърна Страйк. – Само се надявам да е достатъчно дълъг.

– Хареса ми, че си купил и светлинен меч, и то с правилния цвят – отбеляза Робин.

– Тъкмо Комик Кон е мястото, където ще мърморят, че съм съмнителен, ако светлинният ми меч е зелен – подхвърли Страйк и Робин се разсмя.

Тя написа имейл в отговор на Ясмин как се е зарадвала да чуе за книгата ѝ и колко очарована е от Играта на Дрек. Попита я дали би искала да се срещнат на Комик Кон, което би било чудесен фон за статията на Вениша относно Мастиленочерно сърце. Също така предостави номера на временния мобилен телефон, който бе използвала при контакта с Тим.

Минаха няколко часа без нито дума от Ясмин, но междувременно имаше интересно развитие при модераторите, докладвано на Бъфилапи от неизменно услужливата Червей28.

Червей28: Хартела току-що каза на Аномия, че в крайна сметка не можела да иде на Комик Кон.

Бъфилапи: О, боже мой, та нали тъкмо тя агитираше всички, че трябвало да присъстват.

Червей28: Ами да! Аномия ѝ е много ядосан.

Предположението на Робин беше, че Ясмин е дала заден от маскираната група „Поддържайте играта“, за да може немаскирана да се срещне с Вениша Хол и да промотира книгата си. И то се знае, половин час по-късно пристигна имейл от Ясмин.

Здравей, Вениша,

Да, това би било чудесно! Възнамерявах да отида там в събота, ако това те устройва.

Робин ѝ отговори, че я устройва отлично, и си уговориха среща вътре до главния вход на „Ексел“ в единайсет часа.

– Което би могло да означава, че тя и Аномия никога не са се срещали, тъй че не би била разпозната – каза Робин на Страйк по телефона същата вечер. – Или пък тя разчита да не попадне пред погледа му в онова обширно пространство.

– Или – добави Страйк – Ясмин знае, че Аномия няма да е там.

– Няма как да не иде, от седмици уговаря всички да присъстват на събитието.

– Изглежда деловото начинание, в което двамата са заедно, е тази книга, не мислиш ли?

– Това трябва да е – отвърна Робин. – Аномия вероятно я снабдява с подробности от кухнята срещу дял.

– Без съмнение ще е много интересно интервю.

– Преди да затвориш, нека ти кажа – побърза да го задържи Робин, защото тонът му ѝ подсказа, че е готов да приключи разговора. – Мисля си, че трябва да идем до Комик Кон с метрото, не с кола.

Последвалата пауза не беше изненада за Робин.

– Искаш да се кача в метрото облечен като Дарт Вейдър?

– Разбирам как се чувстваш, но както научих от Червей28, цялата група от Играта на Дрек ще пътува с обществен транспорт. Млади хора са, съмнявам се, че имат коли. Знам, че Духче1 ще вземе междуградски автобус. Ако аз и ти разполагаме с вариант да се преоблечем... всъщност на теб не ти трябва, просто ще си свалиш костюма... можем да сме гъвкави, ако трябва да проследим заподозрени за Аномия.

Тя чу Страйк да въздиша.

– Да, добре. Но ще трябва да ми помагаш на ескалаторите, защото току-що пробвах проклетата маска и не си виждам краката с нея.

И така, в сутринта на проявата Комик Кон Страйк и Робин се срещнаха рано в офиса. Тя се бе преобразила във Вениша Хол, като отново бе сложила пепеляворусата перука, бледосивите контактни лещи и очила с квадратни рамки, а Страйк навлече костюма си на Дарт Вейдър, който наистина му беше твърде къс.

– Трябваше да пришиеш допълнително парче плат – каза Робин, тъй като се подаваше около педя от панталоните му.

– Става и така – отвърна той, докато поставяше батерии в дръжката на светлинния си меч. – Не отивам на прослушване за роля, я.

Видът на Страйк предизвика развеселен интерес на улицата и макар да се потеше под маската си, той беше благодарен, че лицето му е скрито. Когато обаче се качиха на линията на метрото Докландс Лайт, във вагона им имаше много костюмирани, включително две тийнейджърки, облечени като Харли Куин, жена в костюма на Отровната Айви с партньора си Батман, гол до кръста младеж с наметало и спартански шлем. След като вече не бе най-ексцентричният във влака, Страйк си поотдъхна.

На следващата станция видяха първата тъмносива маска на Дрек с огромния му нос и плешива глава. Маската бе едновременно фантастична и злокобна, изработена от латекс с притеснително реалистична текстура на кожа с пори, петънца и всичкото му. Покриваше главата и врата на човека, чиито очи просветваха през отворите. Останалото от костюма бе черна мантия, заметната върху цялото тяло.

Робин седеше мълчалива срещу Страйк и гледаше нещо на телефона си. Страйк предположи, че отново е влязла в играта, след като сигналът се бе появил. Ала малко след идването на човека, костюмиран като Дрек, тя стана и се премести до него.

– Успяваш ли да ме чуваш? – попита тихо.

– Едва, но да.

– Не знам дали това ще ни отведе донякъде – заговори приглушено Робин, – но Мидж ми каза, че Джаго Рос все още не е направил нищо, което да го инкриминира.

– Правилно ти е казала – потвърди Страйк. Избягвал бе обсъждания на случая Рос с Робин и от чувство за вина, че го бе добавил към натоварената агенция, и отчасти защото не желаеше да обсъжда теми, свързани с неудовлетворителния му любовен живот.

– Досега задържах топката пред теб, защото не бях сигурна ще доведе ли донякъде, но нека ти покажа нещо.

Тя подаде на Страйк телефона си и на него му се наложи да го вдигне до нивото на отворите за очите. Робин бе извикала на екрана Редит и по-точно приложение в него, наречено „нарцистични родители“ със следния текст.

Публикувано от ю/КрисУосиУос преди 11 дни

Просто един приятен разговор с моя нарцистичен баща

Хей, татко, нали мога да отида у Мили с преспиване за уикенда? Има рожден ден. Мама каза, че ме пуска.

Ще дойдеш в Кент, както беше по план. Баба ти идва специално за да те види.

Нещо, което само разглезена и себична малка кучка би забравила.

Не съм забравила, но след като Ари и Тати ще са там, а също и близнаците, тя няма да възрази, ако мен ме няма.

Ще дойдеш в Кент и само да те видя дори леко нацупена, знаеш какво те чака. Отговорът е не.

Май пак трябва да си поговоря с майка ти.

Не, моля те, не обвинявай мама.

Да беше помислила за това, преди да ме безпокоиш на работа, за да ме занимаваш със социалния си живот.

Моля те, не се карай на мама, карай се на мен. Тя каза, че може да отида само ако ти се съгласиш.

Ще говоря по-късно с нея.

Страйк повдигна вежди, осъзна, че Робин не може да го види как го прави, тъй че каза:

– Приемам, че Крис е...?

– Кристабел, най-голямата дъщеря на Рос, да. На четиринайсет е и учи в „Бенендън“. Хвърлям око на социалните ѝ медии от две седмици насам, защото постоянно публикува коментари за нарцистичен родител, макар че без никакви подробности не беше от голяма полза. Но с много кръстосани проверки из медиите ѝ открих снощи публикациите ѝ в Редит.

– Браво на теб – похвали я Страйк и се ядоса на себе си, че сам не се беше сетил за това. – Да си родител в епохата на интернет, а? Децата могат да изнесат на показ всичко, дето става зад затворени врати.

– Именно – потвърди Робин, взе си телефона, извади на него нова страница и отново го подаде на Страйк. – Виж това сега. Публикувала го е, когато вече сме влезли в метрото.

Публикувано от ю/КрисУосиУос преди 20 минути

Имам нужда от съвет за проявяващ насилие баща

Не мога повече така, но и не виждам изход, затова се чувствам напълно безпомощна. Аз съм на четиринайсет, така че не ме съветвайте да се изключа от контакти, да се изнеса или да напусна района, защото ми е невъзможно да го направя все още.

Баща ми винаги е проявявал насилие срещу мен, сестрите и майка ми под формата на удряне и плесници, а веднъж блъсна толкова силно главата на сестра ми в пода, че тя получи признаци за мозъчно сътресение. Един път, като бях малка, го видях да стиска мама за шията и да я влачи надолу по стълбите. Двамата с мама се разведоха, слава богу, но още ни се налага да го виждаме. Мама никога на никого не е казвала, че той проявява насилие, мисля, че се бои да не стане публично достояние, а и вероятно се е договорила за по-добра издръжка при липса на възражения срещу него. Той плаща за обучението ми и макар да си харесвам училището, честна дума, готова съм да го напусна и да уча другаде, ако мога да не го виждам повече.

Този уикенд ще съм с него и баба, както и с всичките деца (той има още две от втората си жена, а единственият от нас, на когото държи, е брат ми, всички останали сме момичета). Вече ме изтормози, задето исках да отида на рожден ден на приятелка, вместо да идвам тук.

Избухна огромен скандал, защото сутринта по-малката ми сестра случайно оставила отворена една от вратите на обора и конят на баща ми излязъл. Като научи, че жребецът му се е запилял нанякъде, баща ми побесня. Удари сестра ми толкова силно, че окото ѝ се поду и се затвори, а когато му казах да престане, защото ще я нарани зле, той удари и мен и сега устната ми е подпухнала, но не ме е грижа за това.

Баба дойде в стаята ми, където бяхме със сестрите ми, и каза, че ако всички отидем да му се извиним (нямам представа за какво да му се извинявам, още по-малко най-малката ми сестра, която изобщо не бе присъствала на случилото се), била сигурна, че всичко ще се оправи.

Ако видехте къщата на баща ми, бихте си казали, че няма как някой да е нещастен в този огромен дом сред природата с разните животни в него, а това само доказва как хората нямат и представа за истината. Ненавиждам го повече от всяко друго място на земята.

Как такива като мен и сестрите ми някога се спасяват от подобна ситуация? Мразя го неистово. Нима съм длъжна да продължавам да го виждам? Но знам, че ако кажа на някого, например на учител, ще стане десет пъти по-зле, дори да ми повярва, а на хора с нашия статут не определят социални работници. Опитах се да позвъня на мама, но тя не ми вдига.

Моля ви, дайте ми някакъв съвет, какъвто и да е. Страх ме е какво ще се случи, като слезем долу.

Тук следваха четири отговора.

ю/евелинмей31 преди 15 минути

Поведението на баща ти се квалифицира като тормоз над деца. Смаяна съм, че баба ви не се изправя във ваша защита. Ами мащехата ти? Тя не може ли да се намеси?

ю/КрисУосиУос преди 11 минути

Мащехата ми не е тук, баща ми и с нея се раздели. И тя е също тъй лоша като него. Просто искам да знам какво можем да направим, за да престанем да се виждаме с него. Имам чувството, че от това по-зле няма накъде да стане. Знам, че той ще накаже мама по някакъв начин.

ю/евелинмей31 преди 9 минути

Не бива ти да се тревожиш как да защитиш майка си. Трябва тя да защитава теб.

ю/КрисУосиУос преди 7 минути

В нашето семейство така не се получава, но ви благодаря, че сте толкова мила.

Страйк седя вгледан в екрана толкова дълго, та Робин се наведе напред да провери дали още е буден, само че очите му си бяха съвсем отворени. Като осъзна, че тя го гледа, той ѝ върна телефона.

– Прощавай – каза. – Господи. Трябваше да се досетя... Ама разбира се, че той пердаши дъщерите си. Поне за една бивша приятелка знам, че я беше пребил. Шарлот ми го каза преди цяла вечност. Смееше се по този повод.

– Смяла се е?!

– О, да – отвърна Страйк. – Позицията на Шарлот по въпроса бе, че момичето се хванало с Рос само заради парите и титлата му, но получило повече от онова, за което се било пазарило. Натрапваше се подтекстът „така ѝ се пада“.

Робин не каза нищо.

– И когато тя се сгоди на свой ред за Рос, тъкмо това бе целта – продължи Страйк, приковал отново очи в човека с маска на Дрек.

– Не те разбирам.

– Мислеше, че ще се втурна в галоп към църквата на бял кон, за да я спася... Въпросът е – каза Страйк, като отмести поглед от Дрек и посочи с пръста си, облечен в ръкавица, към телефона на Робин – как да използваме наученото, че Рос бие децата си срещу него, без да влошим стократно положението на малките. Мога да си представя какво би направил, ако научи, че тя е откровеничила онлайн, та макар и под псевдоним.

– Все трябва да има начин – настоя Робин. – Не можем ли да сигнализираме до социалните служби?

– Вероятно да – кимна Страйк, – макар да не знам доколко сериозно биха го приели, при положение че тя не използва никакви имена. Това е нашата станция, нали?

Слязоха от влака сред тълпа от възбудени посетители на Комик Кон. Пред тях се издигаше „Ексел“ – гигантска сграда от стомана, бетон и стъкло, която смаляваше като мравки стичащите се към входа ѝ хора, облечени като герои от анимационни и игрални филми, комикси и игри.

– О, моля ви – изписка възбудена майка, тичаща да догони Страйк, докато с Робин вървяха към входа. – Може ли да се снимаме с вас?

Дребно момченце, облечено като Боба Фет, бе избутано напред, за да застане ухилено до Страйк, а Робин се отмести извън кадър, като се опита да потисне усмивка при мисълта каква ли гримаса се бе изписала по лицето на Страйк под маската. Когато благодарното семейство се отдалечи, за да погне човек, облечен като Чубака, Страйк каза:

– Добре, мисля, че тук е редно да се разделим. Ясмин трябва да мисли, че си дошла само за да се срещнешс нея, не защото си гледачка на пълен работен ден на откачалник, дошъл тук облечен като Дарт Вейдър.

– Дискриминация е да наричаш някого „откачалник“ – припомни му Робин с напълно сериозно лице.

– Не знаех, че си дошла тук в качеството си на Перо на правдата. Напиши ми съобщение, като приключиш с Ясмин. Аз отивам да издирвам Аномия.

Като остави Робин да чака до главния вход, Страйк тръгна към залата.

Никога не се бе озовавал на подобно място. Страйк би се определил като фен единствено по отношение на Том Уейтс и футболния клуб Арсенал, тъй че феноменът, който наблюдаваше, му бе напълно чужд. Чувството, че е влязъл в непознато ново измерение, се засилваше от факта, че не разпознаваше много от франчайзите, породили такъв масов ентусиазъм. Да, наясно беше кои са Батман и Спайдърмен, за Пепеляшка нямаше съмнения, тъй като бе израснал със сестра, запалена по принцесите на „Дисни“, но в главата му блуждаеше много смътна идея кое може да е дребното жълто създание във форма на капсула, което току-що се бе блъснало в коляното му, а колкото до младите жени с розови или лилави коси наоколо му, не би могъл да даде тълкувание на костюмите им повече, отколкото на този на мъжа пред него, представляващ екзоскелет в бяло и синьо, изработен от метал.

Вече не се набиваше на очи в ролята на Дарт Вейдър, необичайното беше, че е сам. Повечето хора бяха дошли на групи. Докато Страйк вървеше бавно по пътеките, застлани с оранжев мокет, започна да възприема пространството в пълния му мащаб. Тъкмо бе решил да потърси карта, когато покрай него минаха двама души, облечени като герои от Мастиленочерно сърце: Хартиенобяла с бяло лице и коса и с дълга бяла памучна нощница и партньорът ѝ, чието лице бе катраненочерно, а главата му стърчеше от гигантско и реалистично осеяно с вени черно човешко сърце с усмивката на Харти отпред, както заключи Страйк. Двойката се движеше целенасочено, тъй че Страйк ги последва със светлинния си меч в ръка.

Минаха покрай колата на Лудия Макс, мъж в морав костюм, който караше детски електрически карт, неколцина щурмоваци с шлемове, на чийто боен поздрав Страйк се почувства длъжен да отвърне, докато накрая, когато зави зад ъгъл, не се озова пред кът, посветен на Мастиленочерно сърце.

Страйк забави крачка и огледа малката тълпа, събрала се около щанда. Веднага разпозна Зоуи. Дребна и крехка, с разпусната черна коса, тя носеше евтина бяла картонена маска, изкусно изрисувана обаче – както Страйк предположи от нея самата, – за да се уподоби на Хартиенобяла. Близо до Зоуи стоеше по-високо и с далеч по-здрав вид момиче в джинси с прибрана в конска опашка кестенява коса. Също като Зоуи тя беше облечена във фланелка с надпис „Поддържай Играта на Дрек“ и носеше маска, тази купена готова, на Лейди Скелет. Двете млади жени раздаваха листовки, вероятно свързани с посланието върху тениските им.

Страйк смени позицията си, като продължаваше да наблюдава феновете на Мастиленочерно сърце през процепите за очите в маската си. Щандът, около който се бяха струпали, очевидно бе организиран от Нетфликс. Имаше картонени фигури на героите, край които хора позираха за снимки и селфита, както и купчини със сувенири, свързани с анимацията. Според Страйк компанията добре се бе справила с баланса между удовлетворяване интереса на феновете и респект към гибелта на един от съавторите. Когато отново се поизмести, от новия ъгъл на полезрение видя книга за съболезнования, зад която стоеше жена с официална фланелка Мастиленочерно сърце, а три тийнейджърки разглеждаха страниците просълзени.

Покрай детектива мина младеж, който също като него беше сам. Носеше черно яке, джинси и високи маркови маратонки, които бяха много чисти, с велурени части по тях и отличителни червени подметки. Страйк се загледа в младия човек, който приближи бавно феновете на Мастиленочерно сърце, и взе листовка от Зоуи. После се смеси с тълпата около щанда и за момент Страйк го изгуби от поглед, тъй като се скри зад Капитан Америка и Тор с голи гърди и дълга руса перука.

Страйк направи няколко крачки напред, за да може да разглежда по-добре постоянно разместващото се множество от фенове. Зърна поне половин дузина с латексовата маска на Дрек, но с различни облекла. Някои бяха избрали дългото черно наметало с качулка, носено от Дрек, други бяха с дизайнерски фланелки, а двама носеха тениски с надпис „Поддържай Играта на Дрек“.

Осъзнаването връхлетя Страйк внезапно, докато гледаше как един Дрек раздава листовки. Най-после разбра какво бе Дрек. Зловещият, извит като сърп нос, дългата черна пелерина с качулка, веселата настойчивост да се играят игри, завършващи катастофално: Дрек, разбира се, беше Смъртта.

55

О, не, сърце унило, ти бе безсилно

да скриеш грозното съмнение

зад таз наивна и учудена усмивка.

Успя да зърнеш само сянката, нали?

Но тя бе сянка на могъщо зло...

Шарлот Мю, Ne Me Tangito

– Вениша?

Ясмин Уедърхед бе точна до минутата. Очевидно бе положила много грижа за косата си, която бе най-хубавото у нея и сега падаше над едното око в стил Вероника Лейк, като наполовина закриваше бледото ѝ плоско лице. Широката ѝ усмивка разкриваше ситни бели зъби като на котка. Беше висока колкото Робин, но много по-пълна, и бе облечена изцяло в черно: черна фланелка, клин, обувки на ниска подметка и същата дълга вълнена жилетка, с която я бе видяла Робин, докато наблюдаваше къщата на семейство Уедърхед в Кройдън.

– Ясмин! Колко е хубаво, че се срещаме! – възкликна Робин и двете се ръкуваха.

Ясмин явно се оглеждаше за втори човек, когото го нямаше там. За секунда Робин се почуди дали прикритието ѝ не е провалено, докато не осъзна грешката си.

– О, не успях да доведа фотограф – каза тя на Ясмин с извинителен тон, обръщайки се към единственото видимо око на жената. – Имаме твърде малък бюджет, боя се, но ако можете да ни предоставите снимка...

– О, разбира се – отвърна Ясмин и отново изложи на показ зъбките си.

– Хайде да намерим къде да седнем – предложи Робин. – Мисля, че в онази посока има кафенета...

Отне им повече от десет минути да си пробият път през множеството, което се бе разраснало дотолкова, че на всяка крачка трябваше да заобикалят чанти, пластмасови оръжия и подплатени костюми. Робин и Ясмин разменяха по някоя забележка с повишени гласове, като едва се чуваха една друга. Накрая стигнаха до „Кафе Коста“, разположено в центъра на залата, и успяха да се настанят на две току-що освободени места.

– Дано касетофонът ми успее да улови думите ви през всичкия този шум – изрече високо Робин. – Какво ще пиете?

– Едно лате ще ми дойде добре – отвърна Ясмин.

Докато чакаше на дългата опашка, Робин наблюдаваше Ясмин, която не преставаше да прекарва пръсти през тъмнорусата си коса и оглеждаше хората наоколо със, както се стори на Робин, самодоволна усмивка. Припомни си думите на Катя Ъпкот как при първата им среща Ясмин ѝ се видяла мила и искрена. Запита се чии ли първи впечатления бяха погрешни, или пък Ясмин бе придобила самонадеяност, откакто бе станала модератор в играта.

– Така, готови сме – обяви усмихната Робин, като сложи пред Ясмин чашата с лате и се настани насреща ѝ. – Е, да поставим началото.

Тя извади касетофона, който бе използвала с Тим Ашкрофт, включи го и го бутна по масата към Ясмин.

– Бихте ли казали нещо към него, та да проверя дали ви чувам?

– О... не знам какво да кажа – засмя се леко Ясмин. Отметна коса назад, приведе се малко и изрече:  – Аз съм Ясмин Уедърхед. Автор на „Мастилени сърца: Пътешествие сред феновете на Мастиленочерно сърце“.

И двете изречения на Ясмин завършваха на възходяща нотка. Робин се почуди дали това бе обичайният ѝ начин на говорене, или бе продиктуван от нервност.

– Идеално – произнесе се Робин, след като прослуша записа. И наистина ведрият момичешки глас на Ясмин се чуваше съвсем ясно. – Ами добре тогава... натискам на записване и... започваме! О, нали не възразявате да си водя бележки?

– Не, моля – отвърна Ясмин.

Чантата, която Ясмин бе гушнала в скута си, беше от скъпа кожа и изглеждаше съвсем нова. Маникюрът ѝ бе безупречен. На Робин за миг ѝ се мярна споменът за скъпа чанта, съсипана с петна от мастило, държана от загрубели пръсти с размазана татуировка.

– И така, очаровани сме, че приехте да разговаряте с нас – каза Робин. – Каня се да пиша обширен материал за нашия уебсайт и се надявам съкратена негова версия да попадне в някой от официалните всекидневници. Може ли да попитам дали намерихте вече издателство?

– От много места проявяват интерес към нас – отвърна сияеща Ясмин. Робин се запита дали тя използва множествено число като имитация на Вениша, или имаше предвид други хора, ангажирани с книгата.

– Бихте ли ме запознали накратко за какво се разказва?

– Ами за феновете – изрече разгорещено Ясмин, сякаш не ѝ се вярваше, че ѝ е бил зададен такъв въпрос.

В този момент покрай тях мина момиче с яркочервена коса и тениска „Поддържай Играта на Дрек“.

– Ето ви го! – посочи я Ясмин усмихната. – Мастиленочерно сърце привлече огромен брой запалени фенове. И като човек, който е едновременно фен и вътре в нещата, вярвам, че притежавам уникална перспектива.

– Ясно – кимна Робин, после добави. – Разбира се, случилото се съвсем неотдавна с Джош и Еди...

– Ужасно е. – Усмивката на Ясмин мигом изчезна като изключена от контакт. – Ужасно и шокиращо. Наложи ми се да си взема два почивни дни от работата, толкова бях съсипана. Но пък знам, че трябва да говоря на темата, когато книгата бъде издадена, налага се да го приема и да се справя с това.

– Да – кимна Робин, която с всички сили се мъчеше да не се разсейва от неизменно въпросителната интонация на събеседничката си, която звучеше особено нелепо, като ставаше дума за убийство.

– Защото аз отидох при Джош да го предупредя. Само две-три седмици, преди да се случи.

– Да го предупредите?

– Не че ще се случи точно такова нещо! – побърза да каже Ясмин. – Не, да предупредя него и Еди, че сред феновете се носят грозни слухове. За Еди.

Робин обърна внимание на лекото преправяне на факта. В крайна сметка в досието на Ясмин бе фигурирал само един слух за Еди. И все пак си придаде вид, че приема едно към едно начина, по който Ясмин представяше себе си, защото подозираше, че и тя като Тим Ашкрофт държи да чуе от нейната уста версията защо е трябвало да разговаря с полицията, а не от други хора.

– И така, сглобих нещо като досие, тъй че пиарите на Джош и Еди да са наясно с нещата и да решат как да действат. Занесох го на Джош и той ми беше много признателен, защото не бе имал представа какво се говори. След като чух за случилото се, сама предложих на полицията да разговарям с тях. Сметнах, че така е редно. Споделих с един от полицаите колко ужасно се чувствам, та макар че единствено се опитвах да помогна на Джош и Еди, защото те всъщност се срещнаха на гробището да обсъдят слуховете, които показах на Джош. А полицаят се показа много човечен и ме увери, че вината изобщо не е моя и не бива да се упреквам. Добави, че хора като мен често неоснователно се натоварвали с чувство за вина.

Робин се запита дали такъв полицай действително съществуваше извън фантазията на Ясмин, но с най-искрения тон, който можа да докара, каза:

– Сигурно е било ужасно за вас.

– Ужасно беше – поклати предпазливо глава Ясмин, та да не разбърка косата си. – От полицията искаха да знаят дали съм казала на друг, че ще се срещнат на гробището. А аз не обелих и дума, не можех да излъжа доверието на Джош. Мислех, че съм единствената, на която е известно мястото на срещата. Но Еди трябва да го е споменала пред някого или този някой да го е предал на друг. Освен ако не е било просто случайно нападение. И такова е могло да бъде, очевидно.

Робин, която вече бе решила, че всички въпроси относно Разполовяване трябваше да изчакат до края на интервюто, попита:

– Не поискаха ли от вас да представите алиби поради това, че сте знаели къде ще се видят?

– Ами... да, поискаха – отвърна Ясмин с пръв признак за сдържаност. – Бях у сестра ми на рожден ден на племенницата ми, така че е повече от ясно...

– О, моля ви – побърза да каже Робин, – не бива да си мислите, че аз...

– Не, разбира се – позасмя се леко Ясмин. После понижи глас и добави:  – От полицията ме предупредиха да бъда предпазлива. В смисъл да внимавам за собствената си сигурност. Аз все пак съм... ами... – Ясмин вдигна рамене с фалшива скромност. – Доста известна фигура съм сред феновете. Знаеше се, че съм приятелка на Джош, тъй че от полицията настояха да съм крайно внимателна. Просто за всеки случай, да не би да е вендета към всички с участие в проекта.

– Олеле – обади се Робин. – Страшничко.

– Да – кимна Ясмин и отметна коса зад рамото си. – Сериозно се замислих дали трябва да продължавам с книгата. В смисъл нужно ли е да придобивам все повече известност. Но пък е хубаво да превърнеш негативните си емоции в нещо позитивно. Знам, че и Фил изпитва същото... Говоря за годеника на Еди – поясни тя. – Той даде благословията си на проекта ми и дори мъничко ми сътрудничи по него. Ще получи трийсет процента от хонорара. Мислим да дадем част от парите за благотворителност. Може би за някоя кауза, свързана с престъпленията с хладно оръжие.

– Колко прекрасно – откликна Робин. – Горкият ѝ годеник, какво ли му е на него?

– О, Фил е съкрушен... Но иска да помогне за книгата един вид в памет на Еди.

– Много похвално – закима Робин.

– Той всъщност сподели каква е била нейната идея за прогреса на сюжета. Вярвам, че феновете ще се радват да научат творческите ѝ планове. Изумително е да го слушаш как говори на темата.

– Не се съмнявам – закима все така ентусиазирано Робин. – Олеле, с какъв ценен източник само разполагате!

– Да. Та той почти не отстъпва на Еди с всичките му познания. Не искам да издавам нещо, но тя всъщност е била замислила двама съвършено нови герои за филма и те са невероятни. Фил си спомня всичко с такива подробности. То се знае, нямам представа дали от „Мавърик“ ще ги използват, или не, но знам, че феновете ще искат да прочетат собствените думи на Еди как тя е виждала тези герои и каква е била идеята ѝ за по-нататъшното развитие на сюжета. Защото тя и това е нахвърляла предварително.

– Със собствения си почерк или...

– Не, реални бележки няма, но Фил има удивителна памет.

– Фантастично – повтори Робин, на която ѝ се изчерпваха суперлативите. – Е, запознайте ме със структурата на книгата ви. Как сте...?

– Естествено, покривам работата по анимацията от най-ранните дни, когато за пръв път се появи в Ютюб. Но в центъра на книгата сме ние, феновете. Онова, което самите ние внесохме в проекта, как го дооформихме и смея да кажа, го превърнахме в уникално явление.

Изрече го без видима ирония, докато запалени по сто други франчайза минаваха край бариерата, отделяща малката им маса от общото пространство.

– Кое бихте казали, че е особено привлекателното в Мастиленочерно сърце? – попита Робин. – Вас кое ви накара да се влюбите в него?

– Ами хуморът, естествено – усмихна се Ясмин. – Но също и този щур и романтичен, зашеметяващ свят. Изглежда толкова красив, а героите като истински войници преминават през всичко. Нали знаете емблематичната фраза в края на първия епизод?

Робин поклати глава. Така и не бе догледала докрай първия епизод.

Ясмин разтвори голямата си жилетка и разкри думите, изписани в бяло върху впита черна фланелка:

НИЕ СМЕ МЪРТВИ.

ОТТУК МОЖЕ ДА СТАВА

САМО ПО-ДОБРЕ.

Робин се засмя, както се очакваше от нея.

– Предполагам, че ако човек се е чувствал някога малко нещо аутсайдер или е допускал грешка, или е стигнал до отчаяние, ще намери нещо за себе си в тази анимация.

– А вие чувствали ли сте се така? – попита Робин и се усети почти като психотерапевт.

– Ами да, мъничко – кимна Ясмин. – Бях тормозена в училище.

– О, съжалявам – промълви Робин.

– Не, няма нищо, вече съм възрастен човек, всичко това е зад гърба ми. Но винаги съм се сравнявала с по-голямата ми сестра. Винаги тя е била хубавата, а знаете как в анимацията Хартиенобяла често говори за сестра си, която още е жива, ходи по купони и се забавлява.

– Да, разбира се – кимна Робин.

– Да не забравяме и Харти – пусна Ясмин най-широката си дотук усмивка. – Всички обичаме Харти, Джош изпълни прекрасно дублажа му. Всички се надяваме, като се възстанови, да се върне и отново да озвучава Харти.

Небрежно подхвърлената фраза подсказа на Робин колко малко знаеше Ясмин за действителните поражения, нанесени по врата на Джош Блей от мачетето. Въпреки многото ѝ приказки за ужас и страх, жената изглеждаше някак странно изолирана от случилото се на гробището.

– Така че да, в книгата разказвам за ранните дни, за реакциите на феновете към различните озвучаващи актьори, които познавах...

– Да, разбира се – каза Робин, – вие сте ги познавали до един. Ще ми разказжете ли как се запознахте с Джош и Еди?

– Ами аз бях запален фен от самото начало. Никога не бях ходила на гробището Хайгейт, затова отидох да разгледам и трябва да съм се заблудила по пътя, защото се озовах пред Норт Гроув. Тогава не знаех, че сградата е Норт Гроув, мястото, където живееха, просто ми изглеждаше интересна. И честно казано, направо не можах да повярвам, когато зърнах самия Джош, който обслужваше касата. Агентката му Катя също беше там и двамата си приказваха.

Робин, която отлично знаеше, че магазинът в предната част на сградата изобщо не бе видим отвън, кимна, усмихна се и си нанесе бележка.

– Буквално замръзнах на мястото си – засмя се Ясмин и отново прекара пръсти през косата си. – После изтърсих нещо от сорта „О, боже мой, аз ви обичам!“. Исках да кажа, че обичам анимацията. Толкова много се сконфузих! Но Джош беше много мил и разговорлив. После му се наложи да иде да свърши нещо и аз останах сама с Катя. Беше прекрасна, обожавам Катя. Разпитвах я как Джош и Еди приемат всичкото внимание към тях. Тя ми взе телефонния номер, защото предложих услугите си за каквато нужда им възникне, например да се преписва нещо или друго, без да търся заплащане. Та така се започна.

– Невероятно... Ами тази игра... – Робин се престори, че се консултира с бележките си за името ѝ – ...Играта на Дрек... Тя беше ли вече онлайн на този етап?

– Да – без сянка от смущение отвърна Ясмин. – Толкова беше хубаво за феновете да осъществяват връзка помежду си. Като голям чатрум. Всички си говорехме за героите и сюжетните линии, това поддържаше ентусиазма. Играта много допринесе за поредицата още от самото начало.

– И за Играта на Дрек ли ще пише в книгата ви?

– Да, имам позволение от главния ѝ създател да отделя един раздел на нея и той ми даде някои сведения. Според мен феновете ще бъдат възхитени да узнаят повече за играта.

– А този главен създател да не е прочутият Аномия? – попита Робин, при което Ясмин леко се изкиска.

– Не ме питайте кой е.

– Значи знаете?

– Не бива да казвам.

– Ще го приема като „да“ – усмихна се Робин. – След като имате разрешението му да разказвате за кухнята на играта в книгата ви, очевидно сте в пряк контакт, нали?

– Ами... – Ясмин пак се изкиска. – Това си е същински Уотъргейт.

– Но поне е „той“, нали?

– О, да, това всички го знаят – отвърна Ясмин.

– Аномия е упражнявал известен... как да кажа... ами думата е „тормоз“... към Еди онлайн, не е ли така?

– О, той... може да бъде твърде директен, но в случая беше... Не ми е приятно да го кажа сега, но феновете се чувстваха оскърбени. От Еди.

– В какъв смисъл? – поинтересува се Робин.

– Ами тя се отнасяше презрително към играта. А всички ние я обичахме. Един вид внушаваше на хората, че не схващат самата анимация, а това ги огорчаваше.

– Ясно – кимна Робин.

– На фона на това нейно отношение Аномия се превърна в нещо като знакова фигура за феновете. Той е извънредно умен... образован човек е. И според мен феновете смятаха, че Аномия заслужава признание от Еди за всичкия труд, който бе положил за нас. Евентуално и някакво парично възнаграждение за създаденото от него. Защото той е човек, който е преодолял много лични трудности.

За някого, вярвал тъй доскоро, че самата Ледуел е Аномия, помисли си Робин, сега Ясмин изглеждаше смайващо категорична в новата си теория.

– Явно е, че знаете, кой е Аномия – като запази на лицето си очаквателното изражение на пародиен инквизитор, с което предизвика нов кикот от Ясмин.

– Ами вижте, просто сглобих някои елементи и нещата станаха очевидни. И за мен е много вдъхновяващо, че го е постигнал с оглед на личните обстоятелства около него. Може би тъкмо това начинание би променило живота на Аномия и на семейството му, ако Еди бе подкрепяла повече играта. Ако бе позволила Аномия да сподели късмета ѝ. Защото тя не му е платила...

Ясмин млъкна едва ли не комично рязко. Робин се запита как ли би могло да завърши изречението. Заплата? Фактура? Наем?

– В известен смисъл тя е подвела и разочаровала Аномия, така ли? – попита Робин.

Ясмин се поколеба.

– Не искам да казвам нищо повече за Аномия, ако не възразявате.

– О, разбира се – съгласи се Робин, като си помисли, че като му дойде времето, пак ще се върне на въпроса как Еди не е изпълнила финансовите си задължения.

– Предполагам, че нещата са придобили по-корпоративен дух, когато анимацията е излязла от Ютюб, така ли?

– Да – разгорещено потвърди Ясмин. – Съвсем точно го казахте. Корпоративен. И всички онези хора, били там от самото начало, се почувстваха някак... Специално в моя случай беше един вид облекчение, когато Еди каза, че вече нямат нужда от мен. Бездруго вече бях много заета в „Лола Джун“, не оставаше време да ходя чак до Хайгейт да се занимавам с пощата им, а това, дето ми плащаха, едва покриваше билетите за метрото. Не беше виновен Джош, за него парите нищо не значеха – поясни Ясмин с разчувствана усмивка. – По-скоро... е, всичко това ще го разкажа в книгата. Защото човек трябва да е абсолютно откровен и честен, когато се заема с подобно нещо...

– О, няма съмнение – потвърди Робин.

– Еди се промени. Стана... истинска грандоманка и много високомерна. Сякаш си мислеше, че всеки иска да я използва. А аз наблюдавах отблизо тази промяна у нея. Вече не желаеше да работи с Катя. Започна да ѝ се тросва още преди аз да си бях тръгнала. А Катя е прекрасна. Много обичам Катя, при това тя също си има свои лични проблеми и човек би очаквал... Но Еди се промени, ето я истината.

– Нека да доизясним нещата – предложи Робин. – Вие колко дълго точно работихте при Джош и Еди?

– Малко повече от година – отвърна Ясмин. – От август 2011 до ноември 2012 година.

– Значи познавате целия оригинален актьорски състав?

– Да – отвърна Ясмин и отново засия. – Джош, Тим, Бонг, Луси, Катриона, Уоли и Пез. Макар че Пез, Престън Пиърс, вече не беше в анимацията, когато аз постъпих. Никога не е вярвал, че Мастиленочерно сърце ще има успех. Изказванията му бяха твърде саркастични...

Ясмин отново млъкна внезапно с притеснен вид.

– Моля ви, това не го пишете. Не искам Пез да ми се ядоса.

– Разбира се, няма да го напиша – увери я Робин. – Всъщност... – Тя изключи касетофона. – Хайде да минем на неофициален разговор.

Ясмин като че не знаеше дали да се развълнува приятно, или да се разтревожи.

– Знаете ли, че върви слух как Престън Пиърс бил Аномия? – попита Робин, като я наблюдаваше внимателно за реакцията ѝ.

– Пез?! – възкликна Ясмин и се засмя смаяно. – О, не, твърдо не е Пез.

– Аномия няма ли ливърпулски акцент по телефона? – подсмихна се Робин.

– Не, ни най-малко – измънка Ясмин. Робин се зачуди беше ли изобщо чувала тя гласа на Аномия. Тонът ѝ беше несигурен.

– Защо казвате, че не искате Пез да ви се ядоса? – попита.

– О, той просто е един от онези... Същият е като момчетата, дето ме тормозеха в училище.

Като си припомни колко агресивно се бе държал Пез към курсистката със синята коса, на Робин ѝ стана ясно за какво говори Ясмин.

– Може ли да продължим пак? – попита я с пръст над бутона на касетофона.

– Да, моля – отвърна Ясмин и отпи от латето си.

– Предполагам, че в книгата си ще разгледате някои от спорните моменти в Мастиленочерно сърце – каза Робин, когато записът отново тръгна.

– Да, разбира се – кимна Ясмин. – Важно е човек да остане критичен дори към нещата, които харесва.

– Така е – каза Робин.

– Така че да, ще пиша за фенове, които бяха разочаровани от Еди. За някои пунктове от сюжета, за някои от шегите.

– Четох блог, наречен Перо на правдата, за да се ориентирам в ситуацията – каза Робин, като отново наблюдаваше Ясмин, но тя не показа и следа от притеснение.

– Да, и аз съм го чела. Доста добър е, но не съм съгласна с абсолютно всичко. В една статия се критикуваше начинът, по който черното сърце преследва белия дух. Стори ми се малко прекалено – коментира Ясмин. – То се знае, аз съм изцяло против расизма, скандализирана бях да науча, че Еди е създала Хартиенобяла по прототип на чернокожа.

– Нима сте знаели за това? – остро попита Робин.

Съжали в мига, щом го изрече. Тонът не съответстваше на Вениша Хол, беше обвинителен. Ясмин изглеждаше постъписана.

– Мислех, че това е широкоизвестно – промърмори неуверено.

– Простете – усмихна се извинително Робин. – Останах с впечатление, че Аномия го бе оповестил пръв, та се зачудих той ли ви го е казал.

– Не – отвърна Ясмин. – Един ден бях в Норт Гроув. Ъпдейтвах им уебсайт. После Джош ме попита искам ли да ида за по питие в стаята им горе, защото тъкмо бяха приключили да записват епизод.

Тя поруменя, докато го казваше. Споменът явно беше от важните за нея.

– Малко веселба – подхвърли Робин в опит да възвърне предишния си лековат тон.

– Да – каза Ясмин. – Бяхме аз, Джош, Еди, Себ... той помагаше с анимацията... а още Пез и Уоли. Всички пушеха... ъъ... канабис – вметна тя с нервен смях. – Правеха го открито, не го превръщаха в някаква голяма тайна. Аз не съм го правила никога, не си падам...

На Робин внезапно ѝ изникна картина с Ясмин, чучнала на стол с твърда облегалка в тясна и опушена стая, в която авторите и актьорите са се проснали наоколо замаяни, а временната помощничка е развълнувана да е там, но и сконфузена, смее се с тях и надава ухо към всичко изречено.

– И тогава чух Еди да казва на Себ, че е взела за прототип на героинята своя бивша съквартирантка. Куп момчета тичали подире ѝ и тя си имала изработена техника да ги измъчва. Ако сте гледали анимацията, знаете, че Хартиенобяла винаги е малко гадна с Харти, който е силно влюбен в нея. Само че от време на време му подхвърля трохи надежда, та да е сигурна, че той пак ще се върне.

– Ясно – кимна Робин. – Това е интересно, феновете харесват подобни пикантни детайли.

– Само че чак по-късно, когато Аномия го съобщи в Туитър, разбрах, че момичето е било чернокожо. Усетих го, както каза Аномия, като удар под пояса. Защо му е на човек да изобрази приятелка по този начин?

– Ако трябва да сме справедливи, не Еди е оповестила публично тази информация, а Аномия – припомни Робин.

– Според мен на Аномия просто му писна от нейното лицемерие. Представяше се за много осъзната и политкоректна, а зад кулисите изобщо не беше такава.

– Да, разбирам какво имате предвид – каза Робин. – И след като споменахте политика, предполагам, че отразявате в книгата си цялата онази история с Уоли Кардю/Дрек.

– Да, отделила съм цяла глава за нея. – Изражението на Ясмин стана мрачно. – Това беше пълна лудост. Кой би помислил, че крайнодесните ще харесат нещо в Мастиленочерно сърце? Бяхме бесни, когато взеха да прииждат и да апроприират героя, защото всички харесваха Дрек, беше толкова забавен, а ето че после Дрек се превърна в нещо съвсем различно.

– Уоли сте го познавали очевидно?

– Да – отвърна Ясмин и изглеждаше измъчвана от конфликт. – То се знае, след като направи онзи материал „Бисквитки“, те нямаха избор, освен да го уволнят. Само че много фенове се разстроиха, задето си отиде. Да беше поднесъл извинение. По този въпрос имаше голямо брожение. Но пък Майкъл Дейвид, който го смени, беше невероятен.

Руменина, много очевидна при нейната бледност, плъзна по бузите на Ясмин, когато изрече името на Майкъл Дейвид.

– Да, но той също е напуснал, нали? – уточни Робин.

– Да, получи роля в сериал – отвърна Ясмин. – А следващия месец в Уест Енд излиза нова пиеса, в която участва.

Червенината се разпростря и по шията ѝ.

– Така или иначе, той винаги си остана свързан с феновете – продължи Ясмин. – Все още е част от общността на Мастилено сърце, което е много хубаво. Много се радваше на подкрепата, която получи от феновете. Защото, когато в началото бе избран да озвучава Дрек, рукнаха обиди срещу него, тъй като хората си искаха Уоли. А той бе толкова мил и признателен на онези, които настояваха да му бъде даден шанс.

– Това е прекрасно – изрече сърдечно Робин, но подобно твърдение пробуди интереса ѝ. През всички часове, прекарани над постовете на Аномия и други фенове на Мастиленочерно сърце в Туитър, не бе забелязала такава връзка между Майкъл Дейвид и феновете, нито индикация, че той все още се вижда свързан с анимацията, след като я бе напуснал.

– Да – закима Ясмин, все още изчервена. – Аз всъщност го поопознах малко. Защото той се свърза с мен да ми благодари за насърчението, когато напусна анимацията. Купила съм си билет за премиерата му и той ми обеща автограф после.

– Охо! – възкликна Робин.

– Всъщност... – Ясмин отново изглеждаше разтревожена. – Може ли да не включвате и това, моля ви? Приятелството ми с Майкъл е нещо съвсем лично.

– Разбира се, няма да го споменавам – обеща Робин. – А сега, тази история с Разполовяване.

Очаквала бе Ясмин да се притесни на темата и точно така стана.

– Говорите за онази неонацистка групировка или каквито са там?

– Именно – потвърди Робин. – В книгата си разглеждате ли вероятността те да манипулират феновете?

– Аз... ами всъщност не. Не мисля, че феновете биха се подвели, ако от Разполовяване се опитват да разпространяват фалшиви новини или нещо такова.

Само че петната по шията на Ясмин вече наподобяваха обрива на Гюс Ъпкот. Робин остана мълчалива, докато я гледаше без усмивка през очилата си и това още повече изнерви събеседничката ѝ.

– Да, аз го казах и на полицията. Например след излизането на статията във вестника някои от феновете пуснаха изказвания в духа: „Ако някога си казал нещо лошо за Еди Ледуел, значи си нацист, който я е подтиквал да се самоубие“, което си е направо нелепо.

– Но няма как да не сте забелязали засилените грозни слухове за Еди. На практика толкова сте се притеснили, че сте ги събрали в досие и сте ги отнесли на Джош, нали така?

– Аз... Онова, което отнесох на Джош, категорично не беше публикувано от Разполовяване – заяви Ясмин. – Знам го със сигурност, защото... хората, които твърдят тези неща, категорично не са от Разполовяване.

Настана кратка пауза. Ясмин нервно прокара ръка през косата си.

– Като нищо писаното от тях можеше и да е истина. Само че не беше. Просто бяха сбъркали. Така или иначе, един от онези, които го твърдяха, е чернокож, така че няма как да е от Разполовяване.

На Робин ѝ хрумна безумна идея, която тя сигурно веднага би отхвърлила, ако жената насреща ѝ не се бе зачервила още по-силно.

Възможно ли бе Ясмин да вярва, че Майкъл Дейвид участва анонимно в Играта на Дрек? Дотолкова ли бе в плен на заблуда, че да вярва как успял актьор би отделял часове от живота си да доказва идентичността на Еди Ледуел с Аномия, вместо да си гледа процъфтяващата кариера в телевизията и театъра? А ако Ясмин действително се бе уловила на такава невероятна лъжа, кой ли така умело я бе подвел да вярва, че води разговор с Майкъл Дейвид?

– Чернокож ли е? Със сигурност ли го знаете?

В последвалата пауза Робин бе сигурна, че Ясмин е прикована към стола си от вцепеняващ страх. Може би съмнението, което бе потискала толкова дълго, бе изпълзяло като скорпион от подсъзнанието ѝ. Може би също така бе започнала да подозира, че Вениша Хол, задавала тъй резки въпроси, също не е тази, за която Ясмин я бе мислила. Лицето на Ясмин пребледня до нездраво жълтеникав цвят, но червените петна още обезобразяваха шията ѝ. Колкото повече продължаваше мълчанието помежду им, толкова по-ужасена изглеждаше Ясмин.

– Да – продума тя накрая. – Знам го със сигурност.

– Е, разбира се, ако е някой, с когото сте се срещали лице в лице – подхвърли усмихната Робин. – Значи не мислите, че Разполовяване имат нещо общо със смъртта на Еди?

– Н-не – заекна Ясмин. – Не мисля.

– Или че е дело на Аномия?

Робин хвърли тези думи, защото не ѝ бе останало нищо да губи. Ясмин вече може и да се тревожеше, че Вениша Хол не е журналист, но с пепеляворусата перука, контактните лещи и очилата все така не можеше да бъде разпозната като Робин Елакот.

– За какво говорите?

– Бяхте много красноречива по темата колко оправдани оплаквания е имал Аномия срещу Еди Ледуел – каза Робин с усмивка.

– Аномия не може да го е извършил – отсече Ясмин. – Невъзможно.

– Е, мисля, че това беше всичко – заяви Робин и изключи касетофона. – Много ви благодаря, че се срещнахте с мен, беше интересно. И ви желая късмет с книгата!

Ясмин имаше вид на зашеметена. Дори забрави възходящата си интонация при последните няколко безсъдържателни любезности, които си размениха. Робин се загледа след нея, докато се отдалечаваше от кафето с наведена глава, и никак не се изненада да я види, че вади телефона си и започва да пише върху екрана. Междувременно самата Робин също извади своя и прати съобщение на Страйк.

Научих интересни неща.

Къде си?

56

Сред боя смъртоносен разумът се срина,

като часовникова кула при земетръс замина,

както корабна мачта от гръм поразена

рухва в един-единствен миг скосена.

Кристина Росети, Пазарът на гоблините

– Е, справила си се далеч по-добре от мен – заключи двайсет минути по-късно Страйк, скрит зад маската на Дарт Вейдър.

През последния час той бе направил няколко обиколки в близост до щанда на Мастиленочерно сърце и бе оглеждал бдително множеството, но цялото упражнение се бе оказало общо взето безпредметно. Сега седеше облегнат в края на щанд, където се продаваха възглавнички с щамповани на тях анимационни животни, та да отнеме от тежестта на ампутирания си крак.

– Знаех си, че надали Аномия ще се разкрие по някакъв начин – продължи Страйк с поглед, отправен към тълпата около къта на Мастиленочерно сърце, – но поне се надявах да разпозная в гръб някого от известните ни заподозрени. Видях единствено Зоуи.

– Къде е тя? – попита Робин.

Преди да се срещне отново със Страйк, се бе отбила в дамската тоалетна, където свали перуката и очилата си и сложи нова фланелка. Макар да не ѝ се вярваше Ясмин да се задържи в „Ексел“ след интервюто, не искаше да рискува отново да се натъкне на нея. Също така се логна в играта, от която за пръв път отсъстваха всички модератори до един.

– Отиде да пие кафе с друго момиче, облечено в тениска „Поддържай Играта на Дрек“. И двете още са с маските си. Не я проследих, защото наоколо се навърташе друг, който ме заинтересува в момента.

– Кой?

– Няма го вече – отвърна Страйк. – Вървеше сам и като че оглеждаше същата група като мен. Отиде при неколцина, маскирани като Дрек, и ги заговори... Я ми повтори пак какво каза Ясмин за Аномия.

– Твърди, че определено е мъж, и намекна, че Еди му дължала пари. Каза, че на семейството на човека би му се отразило добре той да спечели постъпления от играта. А още, че бил умен и образован.

– Образован – повтори Страйк. – Ти би ли определила Аномия като образован, като съдиш по чатовете му?

– Не – отвърна Робин. – Както казах, в играта се държи доста просташки. Може би в модераторския канал е различен.

– Но ти сподели, че според теб той разиграва роля в играта.

– Понякога ми прави впечатление, че се престарава да прилича на средния хулиган с неговата безцелна грубост.

– Не бих казал, че видях особени следи от култура в публикациите му в Туитър – промърмори Страйк.

– Е, поне един латински цитат знае – подхвърли Робин. – Онова „oderint dum“.

– Тази Ясмин толкова ли е лесно да я впечатлиш?

– Май да – отвърна Робин. – Стори ми се малко...

– Възтъпа?

– Определено наивно доверчива. Историята с Майкъл Дейвид...

– Да – кимна Страйк. – Но който и да е този, убедил я, че е Майкъл Дейвид, трябва да е твърде сръчен. Тя не е дете все пак. Задържала се е на служба. Просто не мога да повярвам как първата реакция на някого, като му кажат, че говори с телевизионна звезда в анонимна игра, ще е мигом да се улови на въдицата.

– Така е, прав си – съгласи се Робин. – Изкусно са я изработили.

– И твърди още, че Аномия не бил способен да убие човек. Според теб дали заради строги морални правила, физическа слабост или просто нерешителност?

– Нямам представа.

– Не мислиш ли, че е настоявала на „той“, за да те отклони от следата?

– Искрено казано, не. Останах с впечатление, че си има нова теория, от която е толкова доволна, че издаде пред мен колкото посмя. Но едва ли без причина се е насочила към тази нова фигура.

– Въпросната особа някак се е издала пред нея?

– Може би – отвърна Робин, – но като че на Ясмин много ѝ се иска обектът да е тъкмо този човек, който е с основание огорчен, няма късмет в живота, образован е и неспособен да убие някого. Тя инвестира във вярата, че Аномия е добър... О, не, ето че и аз взех да го правя! – възкликна нервирано Робин.

– Какво да правиш?

– Да завършвам с възходяща интонация. Тя не престана да говори така по време на интервюто.

– Ето го – внезапно каза Страйк. – Върна се.

Робин се обърна в посоката, където той се загледа.

Младият мъж с кожено яке, джинси и скъпи маратонки с червени подметки се бе появил отново. Тъмната му гъста коса растеше ниско над челото. Докато Робин и Страйк го гледаха, Червени подметки заобиколи младеж в инвалидна количка, който разговаряше с весело на вид момиче в минипола, след което приближи друг посетител с маската на Дрек и го заговори.

– Интересуват го само маскираните като Дрек – отбеляза Страйк.

– Странно – промълви Робин.

Сега Червени подметки се смееше на нещо, казано от Дрек.

– Извинете ме – обърна се раздразнено към Страйк човекът, обслужващ щанда. – Бихте ли се отместили? Пречите на хората да разглеждат.

Страйк и Робин се придвижиха към следващия щанд, където се продаваха комикси.

– Ти щеше да се местиш – внезапно изрече Страйк към Робин.

– Какво?

– Да се местиш. В нов апартамент. Какво стана с това?

– О, отложи се – отговори Робин. – Утре ще е. Тъкмо затова си взех почивен ден.

– По дяволите, трябваше да си спомня – наруга се Страйк. – Редно беше да те попитам. Прощавай.

– Няма нищо – отвърна Робин.

По-добре късно, отколкото никога.

– Има ли кой да ти помогне?

– Мама и татко пристигат тази вечер с кола.

Червени подметки и Дрек се бяха разделили. Червени подметки извади телефона си, явно прати съобщение и после се отдалечи от щанда на Мастиленочерно сърце.

– Би ли ми подържала меча?

Страйк свали маската си на Дарт Вейдър и се освободи от наметалото.

– Какво правиш?

– Ще последваме онзи. Има нещо съмнително у него.

Страйк сви костюма на топка, взе от Робин меча и остави всичко върху купчините комикси.

– Дайте го гратис на някого – предложи на стъписания мъж зад щанда и следван от Робин, забърза колкото му позволяваше болящият го крак, след Червени подметки. За щастие, тълпите бяха толкова плътни, че онзи не бе успял да се отдалечи много.

– Не прилича на стандартен фен на Мастиленочерно сърце – каза Страйк на Робин, докато с мъка си проправяха път през бавно движещото се множество. – Опитваше се да научи нещо, може би същото като нас.

На Червени подметки му отне двайсет минути да се добере до изхода. С явно чувство на облекчение, че се е измъкнал от навалицата, той извади телефона си и позвъни на някого, без да спира да върви. Нямаше шанс да се доближат достатъчно, че да го чуят какво казва, защото наоколо им все още имаше блъсканица от хора, влизащи и излизащи от „Ексел“.

Страйк усети телефона си да вибрира и го извади с надежда да научи новина от подизпълнител.

– Мидж ли? – попита Робин, докато хвърляше бърз поглед към играта, но Аномия не присъстваше.

– Не – отвърна Страйк, като върна телефона в джоба си. – Пру.

– Коя?

– Прудънс, сестра ми.

– О – промълви Робин. – Ти видя ли се вече с нея?

– Не – отвърна Страйк, който се мъчеше да пренебрегне болката в колянната си връзка. – Щяхме да се срещнем, но дъщеря ѝ паднала от стена за катерене.

– Боже, добре ли е?

– Да. Счупена фемурна кост... Не е дошъл с кола значи – вметна Страйк, тъй като Червени подметки очевидно се бе отправил към метростанцията, където все още бе много оживено от влизащи и излизащи.

Груб Батман избута с лакът Робин, за да мине пред нея. Разминаха се с бъбреща групичка хора, облечени в стила на викторианската научна фантастика. Червени подметки още говореше по телефона.

Когато излязоха на перона, видяха Червени подметки да чака влака най-отпред пред струпаните хора. Чу се недоволно мърморене, докато Страйк пусна в ход едрото си тяло, за да разбута околните. Искаше да се доберат достатъчно близо до Червени подметки, та да се озоват в един и същ вагон.

Страйк и Робин спряха на няколко крачки зад обекта си тъкмо когато той завърши разговора си и пъхна ръце в джобовете си, като се залюля на пети с видимо нетърпение.

Чуха шума от приближаващия влак.

Страйк усети как някой се блъсна в него отзад. Огледа се навреме да зърне фигура в черно, промъкваща се силом към предната част на перона. Удари Червени подметки.

Всичко премина в бавен каданс, както се случва, когато наблюдаваш почти неизбежното угасване на живот.

Червени подметки падна на перона, като леко се изви във въздуха и твърде късно извади ръце от джобовете си. Главата му странично се удари в релсата и разцепването на кост и плът в дърво се чу дори през бумтенето на приближаващия влак.

Робин с три широки крачки се озова до релсите и скочи.

Чу зад себе си писъци. Огромен чернокож мъж, облечен като Супермен, рипна върху релсите едновременно с нея. Двамата повдигнаха нагоре тялото на човека, изпаднал в безсъзнание, и хора от перона протегнаха ръце да им помогнат.

Две длани откриха Робин, едната я подхвана под мишницата, другата дръпна фланелката ѝ, а тя продължаваше да тегли инертното тяло заедно с още десетина души и ето че влакът вече бе срещу тях. Само с един резервен сантиметър Страйк бе изтеглил Робин в безопасност, но се чу ново гръмко разцепване и още крясъци, защото главата на човека в безсъзнание се бе отметнала назад и се бе ударила отстрани на влака.

– По дяволите! – изрева Страйк, но го чу единствено Робин, защото всички други крещяха и пищяха, повтаряше се думата „предумишлено“ и избухна спор кой точно в кого се беше блъснал. Мъж, който изглеждаше пиян, взе много навътре обвинението, че именно той е съборил жертвата от перона. Червени подметки лежеше там, където го оставиха, с кръв, стичаща се от вътрешното му ухо. Чиновник се опитваше да пробие през множеството до него. Влакът оставаше неподвижен.

– По дяволите! – пак викна Страйк към Робин. – Как изобщо си въобразяваше, че ще го вдигнеш?

– Не знаех, че е припаднал – отвърна тя, тресяща се от адреналина, който още бушуваше у нея. – Мислех, че ще мога...

– Беше блъснат! Някой го събори нарочно! – крещеше жена.

Хора се качваха на влака, сякаш нищо не се беше случило. Чиновникът говореше по радиостанцията си, дойде забързан негов колега и силом разчисти пространство около неподвижното тяло на земята. Страйк, грабнал раницата, която Робин бе пуснала, я издърпа назад от навалицата. Усещаше я как трепери. Тя осъзнаваше, че ѝ е студено не само от шока: Страйк бе разкъсал фланелката ѝ. Зейнала дупка под мишницата разкриваше сутиена ѝ. Тя взе раницата си от Страйк, извади блузата, която бе носила като Вениша, и я навлече върху съдраната тениска.

– Кой видя какво се случи?

Бяха се приближили двама полицаи.

– Аз – извиси глас Страйк над глъчката.

Жената полицай придърпа Страйк и Робин встрани, а колегата ѝ и чиновникът от метростанцията се опитваха да въдворят ред сред развълнуваното множество. Влакът не беше тръгнал. Хора се взираха от прозорците към пострадалия човек.

– Слушам ви – обърна се жената полицай към Страйк с приготвен бележник.

– Беше мъж с маска на Батман – каза Страйк. – Проби си път през тълпата, престори се, че е блъснат, за да създаде суматоха, и после с рамо изтласка човека върху релсите. Стори го напълно преднамерено.

– Къде е този мъж? Виждате ли го?

– Не – отвърна Страйк, докато оглеждаше навалицата по перона.

– Забелязахте ли накъде тръгна, след като човекът падна на релсите?

– Не – повтори Страйк, – бях зает да изтегля приятелката си в безопасност горе.

– Ясно, ще трябва да останете, за да ви вземем показания.

Чуха сирена. Беше пристигнала линейка. Полицайката се отдалечи.

– Добре – промълви Робин, когато Страйк отново отвори уста. – Беше инстинктивно. Знам, че не постъпих умно.

Усещаше мястото под мишницата си, което със сигурност щеше да посинее от стискането на Страйк, когато я бе издърпал от пътя на влака. Той извади цигари и запалка от джоба си, докато се взираше в неподвижното тяло на земята. Тениската му се бе вдигнала нагоре и се виждаше малка татуировка под сърцето. Напомняше У с вертикална черта през средата.

Влакът все още не бе помръднал от гарата. Сега хората се опитваха да излязат навън, но полицаите настояваха те да останат вътре, вероятно за разпит.

– Не можеш да пушиш тук – изтъкна Робин.

– Онова, което не разбирам, е ти защо не пушиш, по дяволите – промърмори Страйк, като издиша дима.

Робин, която се опитваше да не трепери прекалено очевидно, му отправи насилена усмивка.

57

Завирай се обратно в свърталищата си престъпни.

Не ме познаваш ти, нито ме виждаш.

Ейда Айзъкс Менкен, Джудит

Чат в играта между Аномия

и модератора ЛордДрек

<Отворен е нов частен канал>

<25 май 2015 г. 22: 57 ч.>

<ЛордДрек кани Аномия>

ЛордДрек: Идвай прди да съм те довлякл за връта гад недна.

>

<Аномия се присъединява към канала>

>

Аномия: Мога ли да ти услужа с нещо?

ЛордДрек: Опитасе да убиеш брат ми знм че си ти!

Аномия: Съвсем сигурен съм, че бих запомнил нещо такова.

ЛордДрек: Не ми врти игрички опита се да буднеш брат ми под шипания влк

Аномия: Пиши по-бавно, много грешки правиш.

ЛордДрек: Не знаш с кого си имш рабта ше ти видим смтката

Аномия: Отлично знам с кого си имам работа,

малки ми Чарли.

Аномия: Братчето ти не е предпазливо като теб.

Аномия: „Вайлпекора“ беше грешка.

ЛордДрек: Ште намря мрснико шми паднеш ти

Аномия: Не, няма.

Аномия: За разлика от вас, аз не оставям следи.

Аномия: Просто си седя тук и си връщам отново репортажа от новините.

Аномия: Адски смехотворно е как си шибна главата

във влака.

ЛордДрек: ште издря и ште убия мкати

Аномия: Предай целувки от мен на момците от Разполовяване.

Аномия: А най-голямата и лигава целувка – на брат ти зеленчука.

Аномия: Ако извадите късмет, другата Коледа вече ще може да си крепи сам бебешката чашка, че да пийва.

ЛордДрек: чкай само да вдиш квоше ти се случи

<Достъпът на ЛордДрек е забранен>

Четвърта част

Мозъчни вентрикули – те са подредени по изключително сложен начин и описанията на отделните анатоми значително се различават помежду си.

Хенри Грей, хирург, Анатомията на Грей

58

О, срам!

Да изречеш такава мисъл, воден от пламъка,

горящ в сърцето ти...

Елизабет Барет Браунинг, Проклятие към една нация

Чат в играта между двама модератори в Играта на Дрек

<Отворен е нов частен канал>

<25 май 2015 г. 23: 18 ч.>

<Морхаус кани Хартиенобяла>

>

Морхаус: Хартиенобяла, трябва да говорим.

>

<Хартиенобяла се присъединява към канала>

>

Хартиенобяла: Е, какво е извинението? Автомобилна катастрофа? Отвличане от извънземни? На майка ти са ѝ направили спешна операция?

Хартиенобяла: Не, това последното не би го поднесъл. Би било крайно нетактично, при положение че моята майка е болна.

Морхаус: Съжалявам.

Морхаус: Наистина много съжалявам.

Морхаус: Изгубих кураж.

Хартиенобяла: Изгуби кураж?

Морхаус: Знаеш ли колко часове прекарвам на проклетия си диван?

Хартиенобяла: И какво още искаш от мен?

>

Хартиенобяла: Получи снимки, съчувствие, безкрайни разговори и си провалям отношенията в реалния живот само и само да прекарвам часове в играта с теб.

Морхаус: Заслужавам всички упреци, които имаш към мен.

Морхаус: Но моля те, изслушай ме, защото съм страшно разтревожен за теб и за всички нас.

Хартиенобяла: За какво говориш?

Морхаус: Видя ли човека, блъснат пред влака след Комик Кон?

Хартиенобяла: Не, взех автобуса, както ти казах.

Хартиенобяла: Защо?

Морхаус: Бил е Вайлпекора.

Хартиенобяла: Какво?

Морхаус: Вайлпекора е бил този, който е блъснат пред влака.

>

Хартиенобяла: Чакай, какво?

Хартиенобяла: Мъртъв ли е?

Морхаус: Може би вече да. По новините съобщиха, че има сериозна травма на главата.

Морхаус: Това е имал предвид Аномия, като казваше, че е подготвил план да ги накара да напуснат в уикенда на Комик Кон.

Хартиенобяла: Наистина не разбирам какво ми говориш.

Морхаус: Знаел е, че ще убие Вайлпекора.

Хартиенобяла: Ама ти сериозно ме плашиш. Какво става?

Морхаус: Преди седмици Вайлпекора каза приблизително следното по модераторския канал: „Аномия знае всичко за Биткойн, според нас така е купил електрошоковата палка“.

Морхаус: Мисля, че се е случило следното. Вайлпекора познава Биткойн и той е казал на Аномия как да го използва. Ето как Аномия се е сдобил с нелегална противошокова палка и огромен нож, без да бъдат възможни за проследяване. Вайлпекора му е дал идеята.

>

Морхаус: Той не е искал да ядосва Вайлпекора, като му спира достъпа, защото Вайл би могъл да свидетелства, че е казал на Аномия как да си купи оръжия от черната мрежа с криптовалута.

Морхаус: Увери ме, че Вайл и ЛордДрек няма да ги има в деня на Комик Кон.

Морхаус: Имал е предвид че Вайлпекора ще е мъртъв, а на ЛордДрек ще му е спрян достъпът.

>

Хартиенобяла: Ти си побъркан.

Хартиенобяла: Как би знаел Аномия кого да блъсне пред влака?

Морхаус: Знаехме истинското име на Вайлпекора и как изглежда.

Хартиенобяла: Откъде?

Морхаус: Заинтригувахме се от името „Вайлпекора“.

Морхаус: Това е анаграма.

Морхаус: Поработихме над него, потърсихме в Гугъл името, което получихме.

Морхаус: Открихме местоработата му и всичко останало. Голям глупак изглеждаше позиращ пред колата си. Но на Аномия му хареса. Хареса му, че такъв човек е в играта ни.

Морхаус: А на мен винаги ми е изглеждало сбъркано такъв като него да е сред нас.

>

Хартиенобяла: Откъде знаеш, че този, който сте издирили в Гугъл, наистина е Вайлпекора? Ами ако има повече от един човек с това име?

Морхаус: Аз не знаех със сигурност, докато не видях материала с човека, който е паднал пред влака.

Хартиенобяла: В момента го търся в Гугъл да го видя и аз.

>

>

>

Хартиенобяла: Образът е много зърнест, сигурен ли си, че е той?

Морхаус: Ще знаем, когато съобщят името му.

Хартиенобяла: А какво е истинското му име?

Морхаус: Колкото по-малко знаеш, по-добре. И същото важи да не знаеш кой е Аномия, преди да си попитала.

Морхаус: Тази вечер ще напусна играта. Искам да се махна, ти също трябва да го направиш. А после ще помисля кое е най-доброто. От полицията може да ме сметнат за луд, но вярвам, че трябва да говоря с тях.

Хартиенобяла: Не можеш да напуснеш.

Хартиенобяла: Ако всичко това е вярно,

Хартиенобяла: и Аномия реши, че си си тръгнал, защото имаш подозрения, ти ще си следващият. Той знае всичко за теб. Знае къде живееш.

Морхаус: Не ме е грижа.

Хартиенобяла: А за мен грижа ли те е поне малко?

Морхаус: Разбира се, че да, защо говориш така?

Хартиенобяла: Защото Аномия знае и аз коя съм.

Морхаус: Какво? Как така?

Хартиенобяла: Направих глупост.

Морхаус: Имаш предвид, като си му изпратила снимката?

Хартиенобяла: Това беше втората глупост.

Хартиенобяла: Първата глупост беше, че истинското ми име беше в имейла за регистрирането.

Морхаус: Знаех си, по дяволите.

Морхаус: Знаех си, че му е известно коя си.

Морхаус: Гадост.

>

Хартиенобяла: Добре, нека го обмислим разумно.

Хартиенобяла: Помисли си за момент какво казваш.

Хартиенобяла: Искрено ли мислиш, че този човек, когото познаваш от цяла вечност, който обича „Мастиленочерно сърце“,

Хартиенобяла: би могъл да прободе с нож Ледуел и Блей?

Хартиенобяла: Наистина ли вярваш, че е способен да блъсне човек пред влака?

>

Морхаус: Точно такъв разговор водя вътре в главата си.

Морхаус: И досега си отговарям главно с „не“, но става все по-трудно и когато гледах новините, а после видях, че е отказан достъп на Вайлпекора и ЛордДрек, казах си: „По дяволите, той е. Той е извършил всичко това“.

>

Хартиенобяла: Не бива да напуснеш играта по начин, който да го накара да мисли, че може да отидеш в полицията.

Морхаус: Да, права си. Ако напусна, той точно това ще заподозре.

Хартиенобяла: Трябва да се правиш на щастлив, че се е отървал от Вайлпекора и ЛордДрек, и да го държиш спокоен, докато измислим какво да правим.

Морхаус: Ами когато оповестят истинското име на Вайлпекора и той вече знае, че съм наясно кой е?

Хартиенобяла: Престори се, че според теб е нещастен случай, че инцидентно са го блъснали от перона.

Хартиенобяла: Или че например е ядосал някого друг.

>

Хартиенобяла: Виж, знам, че съм страхливка.

Хартиенобяла: Ти искаше да кажеш на полицията за онова досие, което ЛордДрек и Вайлпекора ни пробутаха, а аз казах да не го правиш.

Хартиенобяла: Бях уплашена до смърт.

Хартиенобяла: Но това сега е далеч по-лошо.

Хартиенобяла: Оставихме всичко това да се случи и не отидохме в полицията.

>

Морхаус: Ето къде е иронията.

Морхаус: Бих се обадил по телефона анонимно да съобщя в полицията, но поради дефекта в говора ми те ще ме помислят за пиян или за някой шегаджия.

Хартиенобяла: Не говори така, не е смешно.

Морхаус: Предполагам, че мога да напиша писмо.

Морхаус: Но доколко сериозно ще го приемат?

>

>

Хартиенобяла: Аз мога да се обадя анонимно. Ако ми кажеш истинското му име.

Морхаус: Боя се да го направя. Ако Аномия научи, че жена го е издала, ще се досети, че си ти. А след като знае коя си, лесно ще научи къде живееш.

>

Морхаус: Всичко това е по моя вина.

Хартиенобяла: Откъде накъде?

Морхаус: Та нали аз му помогнах да изгради проклетата си империя!

Хартиенобяла: Викас, моля те, моля те, не ме оставяй тук сама.

Хартиенобяла: Да изчакаме и да видим дали наистина е бил Вайлпекора.

Морхаус: И ако е той?

Хартиенобяла: Тогава ще съставим план.

Хартиенобяла: Само че недей пак да губиш кураж за среща лице в лице с мен, ако се наложи.

Морхаус: Добре.

Хартиенобяла: Обещаваш ли?

>

Морхаус: Обещавам.

59

Презентиман е тази дълга сянка на поляната,

предсказва как слънцето върви към заник,

на тревата смутена вест праща

как тъма я неусетно обхваща.

Емили Дикинсън, XVI

Страйк, един от дузината хора, дали показания за случилото се на станция Къстъм Хаус, позакъсня поради тази причина за вечерята си с Мадлин в събота вечер. Тя бе направила резервация в турски ресторант на име „Казан“, избор, който Страйк одобри, предвид че бе готов за сериозно ядене след липсата на обяд, а и защото обичаше турската кухня. Храненето обаче остана на заден план, засенчено от събитията през деня.

Като знаеше, че инцидентът ще бъде отразен по телевизията, и подозираше, че в някакъв момент ще изникне името на Робин, той се почувства длъжен да разкаже на Мадлин за станалото, без обаче да ѝ дава никаква информация за случая. Тя бе едновременно заинтригувана и разтревожена от факта, че той се е намирал на крачки от опит за убийство, какъвто явно вярваше, че е случаят, и непрестанно се връщаше към темата по време на ордьовъра и на основното ястие. Това само засили дискомфорта му не само по повод видяното, а и заради евентуалните последствия, когато присъствието на Робин на мястото на произшествието станеше известно на телевизионната аудитория.

Щом Мадлин най-сетне стана, за да отиде до тоалетната, той извади телефона си, разгледа символа, татуиран под сърцето на младия мъж със скъпите маратонки, и видя със засилващо се предчувствие, че представляваше руната Алгиз. Отвори Туитър, за да погледне акаунта на @Гизард_Aл само за да установи, че той вече не съществува. Провери новините на Би Би Си, които вече бяха оповестили опита за убийство на Червени подметки, макар и без да съобщават имена. В отсъствието на всякаква вест за обратното Страйк трябваше да приеме, че Червени подметки още е жив, но кървенето от ухото го бе поразило като лош знак за евентуални мозъчни поражения.

– Робин ли проверяваш? – изрече ведро Мадлин, като се върна и седна насреща му.

– Не – отвърна Страйк. – Опитвам се да разбера какво е състоянието на човека, който падна.

– Проявила е невероятна смелост – коментира Мадлин. Тази вечер пиеше само газирана вода и изглеждаше решена да е великодушна към партньора си.

– Това е едно от определенията – промърмори мрачно Страйк и върна телефона в джоба си.

Когато стигнаха до къщата на Мадлин, по новините вече показваха три снимки на индивида, блъснал с рамо Алгиз, и униформен шеф от полицията отправяше апел за информация. Предвид че снимките на нападателя бяха взети от черно-бели кадри от охранителните камери, Страйк не бе очаквал да са особено ясни, но все пак при показването на всяка от тях той поставяше на пауза телевизора на Мадлин, за да я разглежда внимателно.

На първата личеше моментът на сблъсък, Червени подметки залиташе напред с ръце в джобовете, маската на Батман, покриваща цялата глава, бе напълно видима, а тялото бе скрито от тълпата. Втората снимка показваше човек с маска на Батман да се качва във влака. Отново бе невъзможно да се разгледа фигурата му заради многото заобикалящи го хора. Страйк бе наясно, че повечето от тях не са видели опита за убийство на Червени подметки, тъй като видимостта им е била блокирана от навалицата.

На третата снимка се виждаше в гръб плешив мускулест мъж, тичащ по стълбите далеч от местопрестъплението. Нападателят, както обясни полицейският началник, явно се бе качил на влака, където бе изчезнал от полезрение сред другите правостоящи пътници, после бе смъкнал маската на Батман, под която пък бе носил латексова маска, обхващаща цялата глава и врата. Бе слязъл от влака и бе затичал по стълбите, водещи навън от метростанцията, като се бе смесил с хора, потърсили друг начин да се доберат до дома. Това беше единствената снимка на нападателя в пълен ръст и яката мускулатура по всяка вероятност се дължеше на подплатен костюм. Какво се бе случило с маскирания нападател след напускане на метростанцията или бе неизвестно, или се премълчаваше пред обществеността.

– Господи – промълви Мадлин, – горкият човек. Главата му е поела целия удар, нали? Цяло чудо, че не си е счупил врата.

Страйк много пъти превъртя кадрите от охранителните камери как Червени подметки пада върху релсите и как Робин и Мо (така се казваше мъжът в костюм на Супермен, станал известен като спасителя на Червени подметки, с когото Страйк и Робин бяха разговаряли, докато чакаха да дадат пълни показания) скачат след него, но това никак не облекчи мрачното му предчувствие. Ако наистина татуировката руна на Червени подметки носеше смисъла, придаван ѝ от Страйк, почти нямаше начин от Разполовяване да не свържат Робин Елакот с мъжа, фраснал един от членовете им в „Кораб и лопата“.

– Робин определено заслужава награда. Искам да кажа, и двамата я заслужават – заяви Мадлин.

Легнаха си и правиха, поне от страна на Мадлин, особено ентусиазиран секс. Страйк отново си припомни Шарлот, чието либидо общо взето бе стимулирано от драма и конфликти, макар той да подозираше, че добавената демонстративност на Мадлин се дължи повече на желанието ѝ да заличи скандала в деня на промоционалното ѝ събитие. Тъй като не беше пила, не заспа веднага след това, а продължи да обсъжда случката на метростанцията очевидно под впечатлението, че Страйк ще остане доволен, задето проявява интерес към работния му ден. Накрая той ѝ каза, че е грохнал от умора, и заспаха.

Тя го събуди на следващата сутрин с чаша горещо кафе, после се пъхна под завивките при него и отново инициира секс. Страйк нямаше как да се преструва, че не изпитва удоволствие от гола жена до себе си, плъзгаща се надолу по тялото му, за да поеме пениса му в устата си, но чак пред самия оргазъм успя да се освободи от налегналото го мрачно чувство, което минути по-късно се върна с двойна сила. Бъбреше полугласно стандартни фрази на задоволство и нежност, но вече си мислеше кога ще е възможно да си тръгне.

Беше неделя: Мадлин явно очакваше той да прекара целия ден с нея, но не му се вярваше, че това ще му е по силите. Чудесно знаеше, че нищо не може да стори, за да отклони потенциалната опасност от Разполовяване, но да полага нови усилия, за да внушава неизречено опрощение, щеше да повиши неоправдано нивото му на стрес в почивния ден. Сам себе си убеждаваше, че жадува за тишината и спокойствието на мансардата си, но в действителност имаше силно желание да се свърже с Робин, макар и без основателна причина за това. Днес тя се местеше в новото жилище с помощта на родителите си И тъй като Страйк не бе привлякъл вниманието ѝ към татуировката на гърдите на падналия мъж, имаше шанс Робин все още да не осъзнава в каква рискова ситуация са поставени.

Час по-късно Страйк излезе изпод душа в банята на Мадлин и завари пропуснато повикване от Дев Шах. Тъй като предпочиташе всичко друго пред това да обсъждат с Мадлин как да прекарат прекрасната пролетна утрин, разигра неискрено съжаление, че се налага да върне обаждането на Дев, и се оттегли в спалнята, за да го направи.

– Здравей – каза Дев. – Има развитие с Джаго Рос.

– Казвай – подкани го Страйк.

– Мотаех се на пътя пред къщата им в провинцията и се преструвах, че лепя гума на колелото си. Рос излизаше през портата с колата с трите по-големи момичета и внезапно спря. Средното по възраст момиче слезе, беше забравила нещо. Той се разкрещя след нея „тъпа дрисла“ и обиди от този род. Въобще не се притесняваше, че може да го чувам.

– Направи ли запис?

– Веднага започнах да записвам, но звукът е доста неясен. Той ѝ каза да се върне пеша, за да си вземе забравеното. А разстоянието по тази алея е половин километър. И детето беше с насинено око.

– Май знам нещо по този въпрос – каза му Страйк. – По-голямата ѝ сестра беше описала уикенда в социалните медии.

– И така, докато чакаха връщането на средната сестра, той се разкрещя на голямата. Доколкото успях да чуя, застъпвала се за по-малкото момиче. Май я шамароса, но на записа не се вижда ясно заради блясъка в стъклата на колата. Накрая средното хлапе се появи, потътрило чанта. Престорих се, че подкарвам колелото, за да застана на по-удобна позиция. Той се разкрещя на момичето, че се е забавила толкова. Отвори багажника и метна чантата вътре. А после, за да я накара по-бързо да се качи в колата, я ритна в гръб под кръста. Това вече личи съвсем ясно на записа.

– Отлично – каза Страйк. – Тоест естествено...

– Не, разбрах те – увери го Дев, който звучеше замислен. – Абсолютен негодник. Ако това се случваше на нормална улица...

– Най-голямата сестра си го казва в социалните медии. „На хора като нас не прикрепят социални работници“. Къде си сега?

– Карам по посока на Лондон, следвам ги. Той обикновено оставя двете по-малки при майката, а голямата я откарва в „Бенендън“.

– Къде са близнаците?

– Още са в къщата с бавачката.

– Добре, отлична работа, Дев. То се знае, адвокатът му ще се позове на моментно отслабена преценка и ще го прати на курс за справяне с гнева, за да изпревари думата на съдията. Но при още един или два такива инцидента можем да докажем модел на поведение...

– Да – съгласи се Шах. – Е, ще ти се обадя, ако още нещо се случи тук.

– Благодаря. До скоро.

Страйк беше провел разговора по фланелка и боксерки и сега си обу панталоните. Не преставаше да мисли за Робин и за Разполовяване. Когато накрая стигна до решение, изобрази на лицето си подходящата смесица от съжаление и раздразнение и отиде в дневната при Мадлин.

– Проблем ли? – попита тя, като видя изражението му.

– Да – отвърна Страйк. – Жената на един от подизпълнителите паднала от стълба, да му се не види. Счупила си китката.

Лъжата му хрумна лесно, защото това наистина се бе случило веднъж с жената на Анди.

– О. Означава ли, че...

Мобилният телефон на Страйк отново зазвъня. Той погледна и видя, че е изписан номерът на Катя Ъпкот.

– Извинявай, и това обаждане трябва да го приема. Опитвам се да изясня нещата.

Той отговори в мига, когато се озова отново в спалнята.

– Страйк.

– О, здравейте – с леко задъхания си глас изрече Катя. – Надявам се да не възразявате, че звъня в неделя.

– Ни най-малко – отвърна Страйк.

– Вчера отидох да посетя Джош. Според лекарите му ще е достатъчно добре, да се срещне с вас след около седмица, ако все още искате да разговаряте с него. Ограничават посетителите му. През седмицата баща му и сестра му ходят да го виждат, но вие бихте могли да отидете идната събота.

– Събота ме устройва чудесно – каза Страйк. – Чакайте да взема писалка.

Намери една на нощното шкафче на Мадлин.

– Ако желаете, можем да се срещнем в болницата в два часа. Той е в Лондонския център по гръбначномозъчни увреждания. Ще дойда и аз, защото... ами защото трябва да съм там. Той все още е в ужасно състояние.

След като си записа в бележника данните за отделението на Блей и часовете за посещения, Страйк разсеяно пъхна писалката в джоба си, сбогува се с Катя и се отправи обратно при Мадлин.

– Много съжалявам, налага се да уредя това. Изглежда, ще трябва аз да поема следенето на негодника.

– По дяволите – възкликна разочаровано Мадлин, но Страйк знаеше, че няма да му направи фасон при пресния спомен от разправията на Бонд Стрийт. – Горкият ти. И тя, горката.

– Коя тя горката? – попита Страйк, чиито мисли още бяха насочени към Робин.

– Жената, дето паднала от стълбата.

– О, да. Но все пак ми съсипа неделята.

Той доста добре се справи с театралното огорчение, докато си вземаше палтото и раницата. Мадлин обви ръце около врата му и го дари с бавна целувка за сбогуване, след което най-сетне бе свободен да си тръгне.

Чак когато зави зад ъгъла на нейната улица, запали цигара. Обаждането на Катя Ъпкот му бе дало претекст да се обади на Робин, така че натисна номера ѝ и тя отговори почти моментално.

– Здравей... само една секунда – каза и той веднага отгатна от сълзите в гласа ѝ, че нещо не е наред и надали би могло да бъде отдадено на стреса от пренасянето в нов дом, колкото и той да не бе малък. Разни вероятности се стрелнаха в ума му – как е осъзнала, че Червени подметки почти със сигурност е член на крайнодясна терористична групировка, или най-лошото, че е последвало действие за възмездие, все още неизвестно за Страйк. Зачака връщането ѝ с усилваща се тревога, особено като чу на фона гневен мъжки глас.

– Ето ме – със същия напрегнат глас се обади тя. – Какво става?

– Нищо. При теб какво става?

– Не те разбирам.

– Звучиш, сякаш плачеш.

– Аз... ами...

– Какво се случи? – попита Страйк по-остро, отколкото бе възнамерявал.

– Татко... Нали знаеш, че трябваше да дойдат снощи? Само че припаднал на алеята точно преди да се качат в колата. Мама го откарала в болницата и казали, че е получил сърдечен пристъп, каквото и да означава това. Отначало не звучеше много сериозно, но преди пет минути тя се обади да ми каже, че... – Той усети как тя с мъка потиска ридание – ...че го отвеждат за операция.... прощавай... Сигурна съм, че всичко ще е наред... По дяволите, Страйк, трябва да затварям... налага се да отместя ландроувъра.

Тя затвори.

60

О, дай ми приятеля, на чиито гърди, щом се облегна,

долавям въздишка в съзвучие с моята собствена...

Мери Тай, Верният приятел е лекарство за живота

Бащата на Робин бе преценил, че не е нужно да се наемат външни хора за пренасянето. Повечето от общите притежания в съвместния съпружески дом бяха продадени, или както в случая с масивното махагоново легло, в което Матю ѝ бе изневерил със сегашната си жена Сара, бяха присвоени от него. Робин не бе имала място в стаята си под наем за запазените мебели и вещи, тъй че те бяха на склад. Беше купила от предишния собственик на новия си апартамент канапе, кресла и двойно легло, за което поръча нов матрак. Така че ѝ бе нужно да транспортира само няколко мебели, разглобени и опаковани в плоски пакети. Майкъл Елакот бе уверил дъщеря си, че е повече от способен да ги натовари от складовата клетка в ландроувъра и после да ги отнесе горе. Беше учен, но израснал във ферма, и все още жадуваше за удовлетворението от физически труд, тъй че Робин, гузна, задето бе пропуснала семейната Коледа, реши да му угоди.

Това означаваше, че сега се налагаше с двете си ръце да пренесе всичко от складовата клетка в багажника на ландроувъра. През първите два часа бе твърде заета да плаче и да бърше лицето си, но това се промени, когато агресивният наемател на съседната клетка ѝ се разкрещя с обидни думи да премести ландроувъра си, та той да може да приближи собствения си ван. Съвпадна с гласа на Страйк по телефона, което накара Робин окончателно да рухне. След като приключи разговора със Страйк и премести ландроувъра, за да отвори място на големия син ван на сърдития мъж, тя се оттегли в складовата си клетка да поплаче тихо, седнала на кашон, пълен с книги. Половината от съзнанието ѝ я тласкаше да изостави преместването, да се качи в ландроувъра и да се отправи на север към Йоркшър, за да види баща си. Линда бе уверила Робин, че процедурата, на която ще бъде подложен, е рутинна, но Робин долавяше страха в гласа на майка си.

Накрая Робин отново се взе в ръце и цялата напрегната и потна продължи да освобождава багажната клетка, докато запълни почти всеки квадратен сантиметър от багажника на ландроувъра. Вече бе готова да потегли за Уолтъмстоу цели три часа след предвиденото.

Линда най-сетне позвъни на Робин в четири и половина, по което време тя чакаше на червен светофар. Тъй като античният ландроувър нямаше блутут, Робин грабна мобилния си телефон и го притисна към ухото си.

– Той е добре – долетя гласът на Линда. – Стентът е поставен. Казват, че ако всичко върви нормално, утре ще си е у дома.

– О, слава богу – промълви Робин.

Светофарът се промени. За пръв път, откакто притежаваше колата, Робин успя да я задави, с което си спечели много сърдити натискания на клаксона от шофьора зад нея.

– Мамо, извинявай, трябва да затварям, в колата съм. Ще ти звънна след малко.

Макар и с разума си вече да съзнаваше, че баща ѝ е вън от опасност, емоциите ѝ не бяха влезли в крак и тя още едва се въздържаше да не се разплаче, когато най-сетне зави по Блакхорс Роуд.

Едва когато влезе в паркинга край блока, в който се намираше новият ѝ апартамент, зърна Страйк, застанал до главния вход с цвете в саксия в едната ръка и торба на „Теско“, пълна с продукти, в другата. Гледката бе тъй абсурдна и все пак тъй стопляща душата, че Робин издаде радостен смях, който мигом премина в хлипане.

– Какво стана? – попита Страйк, като тръгна към нея. – Как е баща ти?

– Ще се оправи – отвърна Робин, като се мъчеше да сдържи сълзите си. – Мама току-що се обади. Поставили са му стент.

Прииска ѝ се да прегърне Страйк, но си припомни за Мадлин, за решението си да пребори всякакви по-силни от приятелство чувства към съдружника си, а и си даде сметка, че цялата е пропита с пот. Вместо това се облегна на ландроувъра и изтри очи с ръкава си.

– Е, това е добра новина, нали? – рече Страйк.

– Не ще и дума... но беше отвратителна сутрин...

– Искаш ли да хапнем, преди да разтоварим ландроувъра? Защото аз искам, не съм обядвал. Надали чайникът ти е подръка.

– Напротив, подръка ми е – вече се засмя Робин. – На пода пред пътническата седалка е заедно с няколко чаши. Страйк, наистина не е нужно да го правиш.

– Вземи това.

Той ѝ подаде саксията и торбата с продукти, отвори вратата на ландроувъра и извади кашона с чайника.

– Как изобщо научи адреса?

– Ти ми го показа още преди седмици.

Това свидетелство, че Страйк не бе толкова небрежен и незаинтересован, колкото изглеждаше на моменти, отново заплаши да разплаче Робин, но тя успя да се стегне и като се опита да подсмръкне тихо, го поведе през главния вход в облицованото с тухли фоайе. От съображения за крака на Страйк се качиха с асансьора до втория етаж.

– Много е приятно – отсъди Страйк, когато Робин отвори вратата към слънчевия и просторен апартамент, който бе само малко по-голям от мансардата на Страйк, но в много по-добро състояние. – Този диван от предишния собственик ли го купи?

– Да – отвърна Робин. – Разтегателен е, реших, че ще ми е полезен.

Тя отнесе растението, което имаше зелени сърцевидни листа, в кухнята.

– Много ми харесва – каза на Страйк, който я следваше с кашона, съдържащ чайника, чаши, торбички чай, мляко и тоалетна хартия. – Благодаря ти.

– Притеснявах се да не се брои за букет – стрелна я изкосо той.

Веднъж се бяха скарали по повод навика му да подарява на Робин цветя, за да не му се налага да си напряга фантазията. Робин се засмя и очите ѝ отново плувнаха в сълзи.

– Не, цветето в саксия не е букет.

Страйк напълни чайника и когато се обърна, видя, че Робин вади айпада от чантата си.

– Да не би да влизаш в проклетата игра? – попита я и включи чайника в контакта. – Вземи си почивен ден, за бога.

– Не, само ще погледна дали са хванали Батман... Я почакай – промълви тя, докато гледаше сайта на новините на Би Би Си. – Оповестили са името на блъснатия върху релсите.

– И? – Страйк замръзна с пакетчетата чай в ръка.

– Казва се Оливър Пек. Той е... охо! Син е на Иън Пек, нали се сещаш, онзи чудак, дето се кандидатира за кмет на Лондон, милионера?

– Онзи с технологичната компания, да – кимна Страйк. – Пише ли какво е състоянието на сина му?

– Не, само че е в болница... Баща му е предложил награда от сто хиляди лири за информация относно нападателя.

– Името ти изскочи ли вече? – осведоми се Страйк, като се постара да звучи неутрално.

– Не – отвърна Робин. Погледна го. – Чуй, наистина съжалявам. Знам, че беше...

– Смела, адски смела постъпка – прекъсна я Страйк. Сега не бе моментът да споменава тревогите, измъчвали го през последните двайсет и четири часа. – Хайде да хапнем по сандвич и да изпием по чаша чай и после да разтоварим колата.

– Сигурен ли си, че си в състояние да...

– Не се притеснявай, тежките неща ще ги оставя на теб.

Ядоха сандвичи от супермаркета прави в кухнята, после, докато Страйк слезе пред входа с чашата си чай да изпуши цигара, Робин се обади на майка си, за да научи още подробности относно процедурата на баща си.

– Ами какво ще стане с преместването ти? – попита тревожно Линда, след като бяха обсъдили щателно състоянието на Майкъл Елакот и Робин бе удовлетворена, че майка ѝ не омаловажава умишлено ситуацията, за да я успокои. – Успя ли да го отложиш?

– В момента го правя – отговори Робин. – Страйк ми помага.

– О – отрони Линда и успя да насити единствения звук с внушителна доза изненада, любопитство и неодобрение. Недоверието ѝ към Страйк имаше заплетени корени, но най-дълбоко отиваха те във връзка с нараняванията, претърпени от Робин, докато работеше за агенцията, плюс факта, че бе избягала от първия си сватбен танц и бе хукнала подир съдружника си. Робин реши да си премълчи, че за малко не бе блъсната от влак предишния ден, тъй като без съмнение вината отново щеше да бъде стоварена на гърба на Страйк. Силно се надяваше тревогата на майка ѝ за здравето на баща ѝ да я държи още известно време настрани от телевизионните новини.

След като приключи разговора, Робин слезе долу и се зае да качва вещите си в апартамента с помощта на Страйк, чиято решимост да е от полза заглуши опасенията какво може да причини това на претоварените мускули на крака му.

– Кълна се, нещата не изглеждаха толкова много, когато ги вадех от складовата клетка – изпъшка Робин, докато се разминаваше със Страйк на площадката с кашон книги в ръце.

Страйк също бе задъхан и изпотен и само изсумтя.

Накрая към близо осем вечерта ландроувърът бе празен и повечето от мебелите сглобени.

– Какво ще кажеш за пържени картофки? – попита Страйк, като се отпусна тежко на дивана. Робин се досещаше, че кракът го боли. – Не можеш да наречеш някое място дом, ако не знаеш къде най-близо продават картофки.

– Аз ще отида – каза мигом Робин, като се изправи и остави недовършена малка етажерка за книги. – Най-малко това мога да направя. Страйк, нямам думи да ти благодаря за...

– Квит сме. Ти работи денонощно, докато аз лежах по гръб.

Той извади банкнота от десет лири от джоба си.

– Като ще ходиш, вземи купи и бира.

– Разбира се, но аз ще платя – отвърна Робин и отказа парите.

Тя отиде в рибния бар „Бонърс“, където, след като поръча две порции треска и пържени картофи, разсеяно се включи в Играта на Дрек на телефона си. Аномия го нямаше. След като размени поздрави с няколко от редовните играчи, тя се върна в новия апартамент, като пътьом се спря да купи бутилка вино и шест кенчета бира. Когато се прибра, Страйк бе приключил със сглобяването на етажерката.

– Не беше нужно да го правиш – каза му тя и подпря телефона си на настолна лампа, та да може да наблюдава играта. – Сериозно, почини си, заслужи си отдиха... Какво има? – попита го, защото Страйк изглеждаше угрижен за нещо.

Той се поколеба, преди да отговори, после каза:

– Съобщиха името ти преди малко.

– О, по дяволите – изпъшка Робин.

Даде му бирата и отиде в кухнята за тирбушон. Върна се с чаша вино и промълви:

– Виж, много съжалявам. Знам, че забърках каша.

– Опита се да спасиш човешки живот – отбеляза Страйк, като вече хапваше от картофките с дървената виличка, вървяща с порцията, а до него имаше отворен кен „Тенънт“. – Не може да се нарече престъпление. Пак си в играта ли? – посочи към екрана на мобилния ѝ телефон.

– Да – кимна Робин, седна на кресло и се опита да запази тона си нормален, макар вече да беше силно разтревожена. – Не е зле да следя за Аномия. Мидж наблюдава Кардю, а Нътли дебне Пиърс. Хубаво би било да изключим още някого. Ти впрочем за какво ми се обади сутринта?

– А, да... Катя Ъпкот каза, че Блей бил достатъчно добре за разговор с нас в болницата. Казах, че ще отидем в събота.

– Чудесно, аз ще... Почакай – каза Робин, когато стрелна с очи играта. – Аномия е тук.

Тя остави храната си и взе телефона.

Аномия: Добър вечер, деца.

Бъфилапи: Здрасти, Аномия!

– Подмазвам му се – подхвърли Робин на Страйк. – Като съм дружелюбна, Аномия не се занимава много с мен и не праща да ме мъмрят, ако не съм активна.

Тя написа съобщение за Мидж и Нътли: Аномия е в играта, виждате ли обектите си? После отново насочи внимание към екрана на телефона, където Аномия продължаваше да говори.

Аномия: Морхаус не се ли е появявал?

ПотрошенДрек: Не.

ПотрошенДрек: Разкарай го този мързеливец.

Аномия: Ха-ха.

ПотрошенДрек: Аз съм програмист,

мога да го заменя.

Аномия: Първо трябва да минеш теста за модератори.

Аномия: Всъщност точно сега наемам нови.

Аномия: На мястото на ЛордДрек и Вайлпекора.

– Какво става, по дяволите?! – възкликна Робин на глас. Преди да е успяла да зададе въпроса, други играчи я изпревариха.

Сврака7: Какво, няма ли ги вече?

ХитраДжема: Каквооооо?

ХартиХартХарт: Боже мой, какво се случи?

Аномия: Бяха уволнени.

– Страйк, погледни това – каза Робин и седна до него на дивана. – Аномия е разкарал ЛордДрек и Вайлпекора.

МастиленНавеки: Олеле, ама защо ги уволни?

Хартиенокаква: Какво толкова направиха?

ПотрошенДрек: Що ги уволни бе?

Аномия: Бяха двама мукфлуци, затова.

Аномия: Нека е обица на ухото за всички ви.

Две съобщения се появиха едновременно върху играта на екрана.

Кардю е в пъб, пише на телефона си.

Не виждам Пиърс, у дома си е.

Робин изчисти съобщенията, за да гледат как Аномия говори с другите участници в играта.

ДрекБой: Ама пък бяха забавни.

Аномия: Въобразяваха си, че могат да надиграят Гейммастера.

Аномия: Само че Гейммастера знае всичко.

СамотноМомиче: Ха, че как така знаеш всичко?

Аномия: Подслушвам ви до един.

– Подслушвам ви до един – повтори Страйк. – Кой спомена неотдавна за подслушване?

– Ти – отвърна Робин. – Каза, че ако Гюс Ъпкот е Аномия, сигурно подслушва горния етаж на къщата.

– Не – поклати глава Страйк, спомнил си внезапно. – Беше един в Туитър. Лепинс Дисайпъл.

– А, този ли – промърмори мрачно Робин. – Той е зъл. Все изниква изневиделица. Има и един друг, Аз съм Евола, който е също толкова гаден, ако не и по-лош... Ще оставя играта да върви. Ако дойде Червей28, мога да я попитам какво е станало с ЛордДрек и Вайлпекора.

Тя се върна на креслото си, отново подпря телефона на лампата и взе недоядените си риба и картофи. В същия момент отгоре зазвуча бас китара.

– Сигурно и при теб е шумно?

– Да – отвърна Страйк и отвори нов кен „Тенънт“, – но аз съм свикнал. Можеш да използваш тапи за уши.

Робин не отговори. Никога не запушваше ушите си нощем, било със слушалки, или с тапи, защото се боеше, че няма да чуе, ако някой се движеше в тъмното.

– Напоследък Аномия като че не получава много вътрешна информация относно Мастиленочерно сърце, забеляза ли?

– Ами може би няма много какво да се знае – посочи Робин. – Съмнявам се, че „Мавърик“ предприемат някакви действия във връзка с филма в момента, а може би не са готови да им дадат гласност. Не и докато Джош още е в болница.

– Това е една вероятност – съгласи се Страйк. – А друга е със смъртта на Еди някакъв негов източник на информация да е секнал.

– Аномия продължава да сипе гадости относно Грант и Хедър Ледуел – припомни.

– Да, „Грух и Грамадата“ – кимна Страйк. – Но всичко, което знае за тях, би могло да идва от страницата на Хедър във Фейсбук. Проверих, единствената подробност, която няма как да е взел от там, е, че бившата съпруга на Грант страда от лупус...

– Ето я Червей28 – прекъсна го Робин с очи отново приковани в играта. – Почакай, ще я питам какво се е случило...

Докато Робин пишеше, Страйк протегна крак и се помъчи да скрие болката.

– Според нея Аномия ги е разкарал, за да угоди на Морхаус – съобщи Робин, след като прочете отговора на Червей28.

– Дали според теб Морхаус е подозирал, че принадлежат към крайнодесните? – попита Страйк, който жадуваше за цигара отвън, но пък не му се щеше пак да се тътри по стълбите.

– Може би... Не възразявам да пушиш тук – добави Робин. Видяла бе Страйк несъзнателно да посяга към джоба си. – Само отвори прозореца, моля те.

– Благодаря – зарадва се Страйк.

Отиде и застана до отворения прозорец, като държеше празен кен от бира вместо пепелник. Докато оглеждаше Блакхорс Роуд, установи, че е оживена и добре осветена улица, но входовете на сгради с апартаменти винаги криеха опасност. От друга страна, Робин се бе преместила тук едва днес и който би възнамерявал да отмъщава на агенцията заради подозрения за следене, щеше да се затрудни да я открие бързо.

– Имаш ли аларма срещу крадци? – попита той, след като запали цигара.

– Да – отвърна тя все още с поглед към играта.

– И външната ти врата е с двойна ключалка, нали?

– Да – разсеяно избъбри тя, като още четеше от телефона си. – Червей28 казва, че според Морхаус ЛордДрек и Вайлпекора били „беля“. Опитва се да научи подробности...

– Вайлпекора – повтори Страйк. – Странно име. Пекора не беше ли географско название? Или май се произнася Печора?

– Нямам представа – отвърна Робин.

– Да – каза, Страйк, току-що проверил го в Гугъл на телефона си. – Има град и река в Русия с това име. А Печора 2М е противовъздушна установка земя-въздух със среден обсег.

Изпитваше познато усещане: отново подсъзнанието се опитваше да му каже нещо.

– Вайлпекора – повтори.

Пъхна цигарата в устата си, извади от джоба си писалката, взета от дома на Мадлин и написа „Вайлпекора“ на опакото на лявата си длан. След като близо минута се взира в написаната дума, внезапно процеди:

– Мамка му.

– Какво? – вдигна поглед Робин.

– Вайлпекора е анаграма на Оливър Пек.

Робин ахна беззвучно. Страйк вече издирваше в Гугъл семейство Пек. Бащата, спечелил милиони от технологичната си компания, се бе прочул покрай неуспешната си кандидатура за кмет на Лондон. Беше впечатляващ на вид индивид с коса, тръгваща ниско от челото му, и слабост към костюми на широко райе.

– Мамка му! – възкликна отново Страйк. – Те са братя!

– Кои са братя?

Робин отиде при Страйк до прозореца. От двете страни на Иън Пек бяха застанали двамата му големи синове Оливър и Чарли, и двамата тъмнокоси и с ниското чело на баща си. По-младият очевидно бе мъжът с маратонките с червени подметки, който бе паднал пред влака. По-големият беше със сако от рипсено кадифе, същото, което Страйк бе зърнал в „Кораб и лопата“, носено от мъжа, опитващ се да вербува Уоли Кардю.

61

Призраците пропъди и очисти душата ми

със своите магични заклинания, вълшебнице!

Матилд Блайнд, За надеждата

Чатове в играта между четирима от осемте модератори

в Играта на Дрек

<Отворен е нов частен канал>

<26 май 2015 г. 22: 02 ч.>

<Хартела кани Аномия>

>

Хартела: Аномия

>

<Аномия се присъединява към канала>

>

Аномия: Какво има?

Хартела: Гледа ли новините?

Аномия: Да не би от „Мавърик“ да са казали нещо за филма?

Хартела: Не.

Хартела: Имах предвид жената, която скочила на релсите пред влака, за да спаси падналия там човек.

Хартела: Точно до Комик Кон.

Хартела: Показаха го по телевизията, трябва да си го видял.

Аномия: Не съм гледал новини, бях зает.

<Отворен е нов частен канал>

<26 май 2015 г. 22: 07 ч.>

<Хартиенобяла кани Морхаус>

>

>

Хартиенобяла: Маус?

>

>

<Морхаус се присъединява към канала>

Морхаус: Здравей.

Хартиенобяла: Гледа ли новините днес?

Морхаус: Не, бях в лабораторията.

Морхаус: Защо, какво се е случило?

>

Хартела: Съобщиха името ѝ. Казва се Робин Елакот

Хартела: и е частен детектив

>

Хартела: Моля те, не ми се ядосвай. Не съм казала нищо, което да разкрие кой си.

Хартела: Абсолютно нищо, разбираш ли?

Аномия: Това не ми изглеждат думи на невинен човек, Хартела.

Хартела: Кълна ти се.

>

>

Аномия: Ами тогава защо ме помоли да не ти се ядосвам?

Хартела: Отидох на Комик Кон, защото с мен се свърза жена, която се представи за журналистка, желаеща да напише материал за „Мастиленочерно сърце“ и книгата ми.

Хартела: Носеше перука, като говорех с нея, но я разпознах в новините. Беше Робин Елакот.

Хартела: Страшно много съжалявам, Аномия, всичко изглеждаше убедително, тя имаше уебсайт, писала беше статии.

Хартела: Но за теб нищо не съм ѝ казала.

Хартела: То нямаше и как, защото не знам нищо, нали така?

>

Аномия: Това е лъжа.

Хартела: Не е лъжа!

>

Хартиенобяла: Нали знаеш за жената, която скочила на релсите да спаси Вайлпекора?

Морхаус: Да.

Хартиенобяла: Името ѝ е Робин Елакот и е частен детектив.

Морхаус: Сериозно?

>

>

Хартиенобяла: Да.

Морхаус: Еха!

>

>

Морхаус: Странна работа.

Хартиенобяла: Мислиш ли, че е следила някого?

Морхаус: Със сигурност не и Вайлпекора.

Морхаус: Бих казал, че полицията ще следи Разполовяване, не частен детектив.

Хартиенобяла: Маус, може да ти прозвучи налудничаво, но дали от „Мавърик“ не се опитват да узнаят кой е Аномия, за да му попречат да оплюва филма?

Хартиенобяла: Възможно ли е тя да е следила Аномия?

Морхаус: Да му се не види, бива си я тази мисъл.

Хартиенобяла: Това може да се окаже нашият шанс!

>

Хартиенобяла: Можем да отидем в агенцията да разговаряме с нея.

Морхаус: Къде е тази агенция?

Хартела: Да можеше да ме чуеш само, като ѝ говорех за теб. Казах ѝ, че си гений.

Хартела: Уверих я, че си много талантлив и културен човек.

Хартела: Нищо лично не съм споменавала, по което да бъдеш идентифициран, кълна се! Дори не знам бих ли могла да кажа нещо такова!

Хартела: Просто си помислих, че ще е добре за книгата ни да получим известна реклама!

Хартела: А ако книгата се продава добре, много хора ще искат да се включат в играта, нали така?

Хартела: Не го направих само за себе си!

>

Хартела: Аномия, там ли си още?

>

>

>

Аномия: Значи ти си ми една шибана благодетелка, така ли?

Аномия: И как да го разбирам това, че съм бил „културен“?

Хартела: Ами умен си, знаеш латински и прочие...

>

>

>

>

Аномия: Ти си мислиш, че знаеш кой съм.

Хартела: Не, не си мисля, откъде бих могла да знам?

>

Хартиенобяла: На Денмарк Стрийт в Лондон, издирих я.

Хартиенобяла: Не е нужно да казваме, че според нас той е убил някого.

Хартиенобяла: Просто ще обясним, че сме разтревожени от твърде многото негативност, която се разпространява сред феновете.

Хартиенобяла: Ако тя се опитва да открие кой е Аномия, сигурно ще се зарадва да се види с нас. Четох за агенцията им. Работят в сътрудничество с полицията, разрешили са случаи на убийство.

Хартиенобяла: Ще бъде също толкова полезно като отиване в полицията без допълнителните усложнения.

Хартиенобяла: Не мислиш ли?

Морхаус: Гарантирам ти, че накрая ще се окажем разпитвани от полицията.

Морхаус: Без съмнение в момента ще ги заинтересува всеки фен, който се държи странно.

Хартиенобяла: Само че ние няма да го обвиняваме в нечие убийство.

Хартиенобяла: Ще бъдем двама хора, загрижени заради онова, което той върши онлайн.

>

Морхаус: Знаеш ли какво?

Морхаус: Това е направо гениална идея.

>

Аномия: Да, мислиш си го. „Културен“. Въобразяваш си, че си наясно.

Аномия: Е, нека ти кажа нещо.

Аномия: Здравата си го загазила.

Аномия: Може и да си заблудила ченгетата, че нямаш контакт с терористи, но аз знам, че имаш. Известно ми е на кого си дала досието, а също и че от месеци мокриш гащичките от желания към един от тях. Стига да искам, и трима ви мога да пратя зад решетките.

Аномия: Държах си устата затворена само защото не исках играта да бъде прекратена. Но ако си ми нарушила прикритието, да знаеш, че ще те пратя в затвора за тероризъм.

Хартела: Аномия, за бога, по никакъв начин не съм разкривала кой си, заклевам ти се.

Аномия: Сега се налага да оправиш нещата.

Хартела: Много искам, но как?

Аномия: Ще ти кажа как.

Аномия: И когато те известя какво искам да направиш, ще го направиш, дявол го взел, освен ако не искаш да лежиш до живот.

>

>

>

<Аномия напуска канала>

<Хартела напуска канала>

<Частният канал е затворен>

>

Морхаус: Единственият недостатък е, че ако тя не е чувала за Аномия, ще сме просто двама чудаци, доприпкали от улицата... или дотъркаляли се в моя случай, които се горещят по повод някаква си онлайн игра.

>

>

>

>

Морхаус: Макар че, като се замисля, дори тя да не знае за какво ѝ говорим, пак ще сме поставили маркер, че се тревожим по повод на него.

Морхаус: И предвид че вече има три нападения, свързани с „Мастиленочерно сърце“, тя може би все пак ще подаде името му в полицията, така че ще сме си свършили работата.

Морхаус: Никол, ти наистина си гений.

>

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Само че идваш с мен, ясно? Да не ти изневери пак куражът?

Морхаус: Няма.

Морхаус: Бездруго ще ми е нужна твоята помощ, за да стигна там.

Морхаус: По дяволите...

<Отворен е нов частен канал>

<26 май 2015 г. 22: 20 ч.>

<Аномия кани Морхаус>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Имаш ли минутка бе?

>

>

<Морхаус се присъединява към канала>

>

>

Морхаус: Здравей, какво става?

>

>

Аномия: Трябва да поговорим за нови модератори, след като ЛордДрек и Вайлпекора ги няма вече.

Морхаус: Да.

Аномия: Някакви идеи?

>

>

Морхаус: ПотрошенДрек става.

Аномия: Да, мислех си за него.

Морхаус: ХартиХартХарт също присъства доста напоследък.

Морхаус: Кога ще го направим?

Морхаус: Работя върху проект.

Морхаус: Здраво ще загазя, ако не спазя срока.

Хартиенобяла: Аз пък имам изпити, но може да го направим веднага след това.

Хартиенобяла: Все пак, ако сме прави, той се е отървал вече от всички, които са му пречели.

Хартиенобяла: Имам предвид от всички хора, които е виждал като заплаха за себе си или за играта.

Хартиенобяла: Кого друг би искал да разчисти от пътя си?

Морхаус: Мен вероятно.

Морхаус: Доста го тормозех по повод ЛордДрек и Вайл...

>

>

Морхаус: По дяволите, това е той, иска да говорим по частния канал.

Хартиенобяла: Ох, ужас.

Хартиенобяла: Казвай ми какво ти говори.

>

>

>

>

>

Морхаус: Казва, че му трябвали модератори.

Хартиенобяла: Прави се на весел!

>

Морхаус: Ха-ха

>

>

Аномия: Тая ме дразни донемай къде.

Аномия: Все едно да се сдобием с още един Червей28.

Морхаус: Е, да, разбирам те.

Аномия: Какво ще кажеш за Бъфилапи?

Морхаус: Никога не съм говорил с нея.

Морхаус: Аз ли да се разбера с тях, или ти ще го направиш?

Морхаус: Ако предложението дойде от теб, ще бъдат далеч по-впечатлени.

Аномия: Ти защо изведнъж взе да ми хвърляш прах в очите, а?

Морхаус: Стига бе, просто се радвам, че ЛордДрек и Вайлпекора се махнаха.

Морхаус: Каза ли им защо ги отстраняваш, или просто ги подхлъзна, когато най-малко очакваха?

Аномия: Ха-ха, беше по малко и от двете.

Морхаус: Отлично.

Аномия: Радвам се, че си доволен. Честно. Исках нещата да се върнат каквито бяха.

Морхаус: С теб съм 100%.

>

Аномия: Добре, ще ги преслушам онези двама.

Аномия: Доскоро.

Морхаус: Доскоро бе!

<Аномия напуска канала>

<Морхаус напуска канала>

<Частният канал е затворен>

>

>

>

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Споменава ли Вайлпекора и влака?

Морхаус: Не, държи се, сякаш не знае нищо за това.

>

Морхаус: Като е такъв, започвам да си мисля, че всичко съм си въобразил.

>

>

>

Хартиенобяла: Аз цяла вечност се мъчех да вярвам, че грешиш.

>

>

>

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Но не мисля, че грешиш.

62

Той я напусна, ала след него тя пое,

решила, че той не ще да понесе

да я остави сама и в отчаяние

при загубата ѝ на дом, в страдание.

Летиша Елизабет Ландън, Тя седеше сама край огнището

Когато Страйк се обади на Райън Мърфи, за да идентифицира Оливър Пек като участник в Играта на Дрек, а Чарли Пек като кандидат за човека, опитал се да вербува Уоли Кардю, получи едно гръмко „мамка му!“ като награда за труда си.

– Да не са ти приятели?

– Разпитвахме ги и двамата преди три месеца – отвърна Мърфи. Страйк чу затръшването на врата и заключи, че Мърфи се мести, за да проведе разговора без хора наоколо му. – И двамата са в Братството на Ултима Туле, сигурно знаеш за него.

– Излети в духа на Один и репатриране на евреи?

– Именно, само че не открихме доказателства да са свързани с поставени бомби или с онлайн тормоз. Значи са били в проклетата игра?

– Оливър със сигурност – отвърна Страйк. – За Чарли не мога да съм категоричен, но най-вероятно и той, при положение че двама модератори напуснаха веднага след падането на Оливър върху релсите. А от онова, което Робин е установила, въпросните двама модератори са били много близки.

– От седмици имаме наш човек в играта, но дотук нищо не е научил. Това правило за анонимност е адски удобно.

– Като нищо е създадено да улеснява терористи – съгласи се Страйк.

Два дни по-късно Мърфи върна любезността на Страйк и му позвъни, за да го запознае с развитието на ситуацията. Чарли, по-големият от братята Пек, бе разпитан със строго условие за дискретност.

– Отрича всичко – каза Мърфи. – Предаде лаптопа и телефона си и на тях няма нищо. Явно разполага с други, по-добре скрити. Каквото и друго да е този тип, не е глупав.

– Някой разпитвал ли е Оливър. Останах с впечатление, че той е слабото звено. Да използва анаграма на името си е било адски тъпо.

– Той още е в болницата и лекарите не искат да говорим с него. Наложила се е спешна операция, за да спрат кървенето от мозъка. Баща им се е задействал. Говори се за приятели на високи постове и съдебно преследване.

– Не се и съмнявам – подхвърли Страйк.

– Много чудат негодник е този баща. Жена му изглежда като мумифицирана. Така или иначе, ще държа връзка с теб. Дължа да кажа, че ни оказа неоценима помощ по случая. А тя добре ли е впрочем? – поинтересува се Мърфи. – Отървала се е на косъм.

– Робин ли? Да, добре е. Крие се у дома си по мои инструкции.

– Сигурно така е най-разумно – съгласи се Мърфи. – Е, поздрави я от мен.

– Непременно – обеща Страйк, но забрави молбата още в мига, щом затвори телефона.

След като името на Робин бе оповестено в медиите, телефонът в офиса постоянно звънеше и идеха молби тя да бъде интервюирана по повод действията си на станция Къстъм Хаус. По нареждане на Страйк Пат отговаряше на всички едно и също: „Госпожа Елакот се радва, че е успяла да помогне за спасяването на господин Пек, но няма да прави повече коментари“. Дрезгавият глас на Пат бе подвел някои журналисти да допуснат, че говорят със Страйк, и те настояваха да чуят как реагира на евентуално предложение Робин и Мохамед „Мо“ Назар да получат граждански награди за храброст. Страйк бе недоволен, макар и не изненадан, че тъкмо снимката на хубава млада бяла жена бе довела до такъв интерес от страна на повечето таблоиди. Можеше само да се надява, че разпитът на Чарли Пек ще постави временен мораториум върху дейността на терористичната група, и се опитваше да забрави или поне да изтика на заден план опасенията си за евентуално отмъщение. Това бе донякъде улеснено от факта, че в сряда агенцията, чакала твърде дълго време за някакъв пробив в настоящите си случаи, внезапно получи два.

Първо, икономката в къщата на Саут Одли Стрийт проведе още едно щателно издирване на проследяващо оборудване и този път отстрани черната камера с обектива ѝ тип рибешко око. След като не бе намерила механизма, който я изключваше, тя я бе прибрала в ръчната си чанта и я отнесе със себе си в ресторант, където я чакаше Шавливи пръсти, тайно следен от Нътли. И сякаш да изведеш чистачката на обяд не беше достатъчно натрапчиво, предвид че Шавливи пръсти общуваше единствено с такива като него – деца на свръхбогати родители, – ами и взе чантата ѝ, и докато бъркаше в нея, успя да прикрие от камерата лицето си.

– Така че тя несъмнено е замесена – каза Нътли, когато се обади на Страйк да му предаде случилото си. Както винаги звучеше много самодоволен. Страйк се опита да не се дразни от това изтъкване на очевидното, а то си бе предизвикателство, подсилено от факта, че следващите думи на Нътли бяха:  – Трябва и по нея да пратим някого.

– Добра идея – отвърна Страйк, като се постара да потисне саркзма. – Е, отлична работа, Нътли, време беше да има какво да кажем на клиента.

Час по-късно позвъни Баркли от Хампстед.

– Младият Ъпкот може да бъде отписан.

– Как разбра?

– Следих го до аптеката и обратно. Нямаше телефон, нито айпад, ръцете му бяха в джобовете по целия път дотам и обратно, а Робин съобщи, че Аномия е бил активен в играта през целия изминал час.

– В много удобен момент идва – каза Страйк и преразказа резултата от тазсутрешното следене на Шавливи пръсти.

– Ще взема от клиента домашния адрес на икономката и можеш да се прехвърлиш към нея.

Това развитие доведе до по-оптимистична настройка у Страйк и той по-лесно понесе срещата с Мадлин в четвъртък вечер. Не му убегна, че вече мислеше как да избута часовете с нея, когато само преди няколко седмици срещите им бяха за него приятни паузи в запълнения му с работа живот. Все още приемаше на драго сърце секса, но иначе му бе трудно да ѝ отдели повече от частица от вниманието си, защото то бе посветено на грижи, които той не можеше или не искаше да сподели с нея. Ако тя усещаше това леко отдръпване, не даваше никакъв знак. Все така се въздържаше от алкохол в негово присъствие.

В събота, след като не се бяха виждали цяла седмица, Робин и Страйк имаха среща в гаража, където той държеше беемвето си, за да отидат до Лондонския център по гръбначномозъчни увреждания и да разговарят с Джош Блей. Докато Страйк вървеше под пролетното слънце към мястото на срещата, телефонът му иззвъня от номер, прехвърлен от телефона в офиса.

– Страйк.

– Здравейте – изрече звучен глас и за момент Страйк очакваше отново да чуе анонимен съвет за ексхумиране на Еди Ледуел. – Обажда се Грант Ледуел.

– А – леко изненадан възкликна Страйк. – С какво мога да ви услужа?

– Питах се дали е възможно да ме запознаете с постигнатото дотук.

Говореше почти сърдито, сякаш Страйк му бе обещал да го държи в течение и не го бе изпълнил. Тъй като не Грант плащаше за услугите на агенцията, Страйк прие неучтивия тон и факта, че обаждането идваше в почивен ден, за неоправдана от положението му претенциозност.

– Мислех си, че Алан Йеоман и Ричард Елгар ще ви държат осведомен – отвърна Страйк.

– Рядко го правят – заяви Грант. – И доколкото чух, напредъкът е много слаб.

– Не бих казал – отговори Страйк по-учтиво, отколкото според него тонът на Грант заслужаваше.

– Чудех се не можем ли да говорим лице в лице. Тук се случиха някои неща, които бих искал да обсъдим. А и като най-близък роднина на Еди имам право да знам как върви разследването.

Да напомни на Грант, че не той е клиентът, би удовлетворило непосредственото желание на Страйк да сложи човека на мястото му, но той бе заинтригуван от споменаването на онези „някои неща“. Ето защо прие да се види с Грант в сряда вечер в ресторант „Гън“ в Докландс, който бе близо до местоработата на нефтения шеф.

– Доста нахално от негова страна – коментира Робин, когато Страйк, приел с благодарност предложението ѝ тя да кара, тъй като болката в крака все така го мъчеше, ѝ предаде разговора си с Грант. – Обзалагам се, че е ядосан от поста на Аномия в Туитър снощи. Тъкмо затова ти се обажда днес.

– Възможно е и това да е – съгласи се Страйк.

След период на относителна пасивност Аномия бе съобщил пред феновете в Туитър, че „Мавърик“ възнамеряват да внесат много значителна промяна в Харти, героя на предстоящия филм.

Аномия @АномияГейммастер

Лоша новина, фенове на МЧС. „Мавърик“ искат да променят

Харти от сърце в човек, а Грух и Грамадата ще им го позволят.

#вземипаритеибягай @гледуел101

20: 40 ч. 29 май 2015 г.

Публикуваното бе предизвикало предсказуем взрив от обиди от страна на Мастиленисърца, които обвиняваха семейство Ледуел в алчност и предателство, после ги засипаха със заплахи за бойкот и физическо насилие. Оповестена бе местоработата на Грант, страницата на Хедър във Фейсбук бе копирана и осмивана, Лепинс Дисайпъл изрази надежда бебето им да е мъртвородено. Робин, която наблюдаваше тази експлозия на омраза в реално време, тази сутрин вече бе погледнала акаунтите на Грант и Хедър в Туитър. И двата бяха минали на частен режим.

– Според теб вярно ли е, че от „Мавърик“ възнамеряват да превърнат Харти в човек? – зададе въпрос Робин на Страйк.

– Аномия общо взето е надежден в сведенията си за Мастиленочерно сърце – отвърна Страйк. – Това във всеки случай сочи, че източникът му на вътрешна информация не е изгубен.

Известно време пътуваха в мълчание, после Страйк попита:

– Прочете ли доклада на Дев за Рос и дъщерите му?

– Да – кимна Робин. – Горките деца.

– Да. Очевидно от хуманна гледна точка не бих искал Рос да го направи отново, но ако се случи, държа да го имам заснето. Няколко подобни инцидента ще са ми от сериозна помощ.

Робин се почуди, макар и да не попита как точно Страйк възнамеряваше да използва подобен материал, ако успееше да се сдобие с него. Направо на Рос ли щеше да го занесе, или щеше да го предаде на Шарлот, та да ѝ помогне в делото ѝ за попечителство?

Едночасовото пътуване завърши с дълга отсечка по улица, оградена от двете страни с дървета. Накрая Робин влезе в паркинга на болницата и видя точно пред входа ѝ група от четирима души, които явно бяха в някакво пререкание. И наистина, когато Робин паркира и изключи двигателя, дори през затворените прозорци на колата се чуха повишени остри гласове.

– Това Катя и Флавия ли са? – попита Робин, като се вгледа през предното стъкло в жената с мишосива коса и торбесто сиво палто.

– Да – отговори Страйк. – А другите две са Сара и Киа Нивън.

– Шегуваш ли се?

– Ни най-малко. Изглежда, се разправят за правото да посетят Блей.

– Но защо Катя е довела Флавия? – почуди се Робин. Дванайсетгодишното момиче имаше крайно нещастен вид.

– Може Иниго да си мисли, че пак е заразна.

Слязоха от колата и гласовете на трите жени зазвучаха по-силно, но тъй като си викаха една на друга, бе трудно да се различи казаното.

– Да идем ли при тях? – попита Страйк и без да дочака отговор, закрачи към заетата с караница група, нетърпелив да чуе какво се случва.

Когато доближиха още, чуха Катя да изкрещява със зачервено слабо лице:

– Той не желае да я вижда!

– Кой го казва? – писна Киа, облегната на бастуна си. – Нито си му майка, нито жена, дявол го взел! Иди и попитай Джош какво иска той!

– Пристигаме с кола чак от Норфък – намеси се Сара, която днес носеше яркочервена рокля, също тъй безформена като палтото на Катя. – Казаха ни, че е готов за посетители....

– Ами първо трябваше да се обадите на мен! – озъби се бясната Катя. – Вече има уговорени посетители за днес, хора, които действително иска да види... а ето ги и тях! – викна тя тържествуващо, като се обърна при звука на стъпките на Страйк и Робин.

Робин, която никога не бе виждала Киа наяве, я заразглежда с интерес. Момичето беше облечено в светлосив пуловер и джинси. Черната ѝ коса искреше на пролетното слънце, а по порцелановобялата ѝ кожа и алените ѝ устни имаше съвсем малко грим. В ръката, с която не стискаше бастуна си, Киа държеше плик.

– Добро утро – поздрави Страйк, като премести поглед между Киа и Сара.

– О, господи... боже мой... – разплака се Киа. – Това не е за вярване...

Катя и Сара отново се развикаха една срещу друга, а от сградата се появи намръщен мъж с прошарена коса и синя болнична престилка.

– Дами може ли да ви помоля да бъдете по-тихи?

Катя и Сара мигом се смириха и млъкнаха. След като изгледа строго всяка от двете жени, а после стрелна остро Страйк, сякаш бе очаквал единственият мъж сред групата да поддържа някакъв ред в нея, той отново се прибра вътре.

– Джош очаква господин Страйк – сърдито изшептя Катя. – Така че най-добре да си тръгвате.

Все още хлипаща, Киа протегна плика.

– Тогава не може ли поне да му дадеш това...

– Нямам намерение да му го давам – отсече Катя и отскочи назад, сякаш ѝ тикаха в ръката оръжие.

– За бога, не можеш да откажеш да му занесеш писмо! – разпалено възкликна Сара.

– Моля те! – изплака Киа и пристъпи към Катя, подпирайки се на бастуна. – Моля те, предай му писмото ми.

– Добре – троснато рече Катя и дръпна плика от ръката на Киа. – Да влизаме, а? – обърна се тя към Страйк и Робин.

Когато последваха Катя и Флавия през стъклените врати, Робин се обърна да хвърли поглед назад. Сара и Киа вървяха бавно към колата си. Сара преметна ръка през раменете на дъщеря си, но Киа рязко се отърси от нея.

– Да им се не начудиш на нахалството – произнесе ядно Катя, докато крачеше по коридора към стаята на Джош. – Слава богу, че се случих тук...

– Ти да не би пак да се разболя от настинка? – попита Робин тихичко Флавия, защото момичето току-що бе издухало носа си.

– Не – измънка Флавия. – Аз...

– Тя направи нещо много глупаво – обади се Катя, преди Флавия да е успяла да отговори. – А изрично ѝ бе казано да не го прави.

– Не беше...

– Флавия, беше ти поръчано да не вкарваш онова кученце в къщата – просъска Катя. – И да не чувам вече нито дума за татко, за Гюс, за кучета и как не било честно, разбра ли ме?

– Ти винаги заставаш на страната на...

– Флавия! – извърна се рязко Катя и стрелна остро дъщеря си, после обясни на Страйк. – Наложи се да я взема с мен. Иниго е бесен.

Докато Катя продължи да води, явно запозната с всеки завой и разклонение по пътя към стаята на Джош, Флавия промърмори сърдито, но тихо:

– Вечно съм тътрена по болници.

– Наистина ли? – попита Робин, към която бе отправена забележката. Двете с момичето поизостанаха от другите двама.

– Да, веднъж, когато кожата на Гюс беше много зле, трябваше да идем в болница, после на другия ден татко се разболя, та приеха и него. Само че в различна болница. Татко ходи в по-хубава болница от Гюс, частна. Гюс го лекуват по здравна каса.

И после Флавия добави тихо:

– Така искам и двамата да ги няма.

Робин не можа да измисли подходящ отговор и си замълча.

– Щях да гледам каквото си искам по телевизията. По новините видях мъж в Америка, който масово изпозастрелял хора, защото не можел да накара нито едно момиче да прави секс с него.

– ...сякаш не стига, че го бомбардира с писма, дето го разстройват до дън душа – казваше Катя на Страйк, – ами трябваше да цъфне и лично...

– Исках да подготвя училищния си проект върху този мъж, който стрелял по момичета, но мама не позволи. Татко каза, че било отвратително, дето мама допуснала да науча за него, но... – Флавия присви очи към гърба на майка си – тя цяла вечер прекара на телефона с Джош, та не я беше грижа какво гледам.

Робин остана с впечатление, че Флавия е много наясно с картината на домашния живот, която рисуваше пред нея, и запази дипломатично мълчание. Отпред Катя казваше:

– ...притеснявам се, че в някой следобед няма да съм тук и тя ще се намъкне...

– Мама и татко се караха тази сутрин – много тихо съобщи Флавия, като предпазливо наблюдаваше гърба на майка си. – Защото татко каза как било пределно ясно кой е Аномия, а мама отвърна, че няма как да било така и той го говорел само за да изтърси нещо ужасно.

– Наистина ли? – с преднамерено безразличен тон изрече Робин. – И кой...?

Но ѝ се наложи да млъкне. Катя се закова на място до голям контейнер, поставен в ниша в коридора. С яростно изражение разкъса писмото на Киа на две и го хвърли в боклука.

– Ха така – процеди и продължи напред със Страйк до нея, а Робин и Флавия оформиха ариергарда.

– Мислех, че е незаконно да се поврежда поща – отбеляза Флавия.

– Ами... май важи само за пратките, минали през пощенска станция – промърмори Робин, чийто ум работеше на бързи обороти. След няколко крачки тя самата спря на място. – О, по дяволите – извика подир Страйк и Катя, – прощавайте, забравих си бележника в колата.

– Ами тогава се върни да си го вземеш – каза Страйк, като се обърна да я погледне.

– Да. Кой номер е стаята на Джош? – попита тя Катя.

– Петдесет и едно – отвърна Катя, придобила напрегнат вид. – Но всъщност пускат при него само по двама души наведнъж. Не очаквах, че и двамата ще искате да влезете. За Флавия знам, че няма да направят въпрос да ме придружи, защото е малка.

– Мога да поседя отвън с Флавия, ако вие предпочитате да влезете с Корморан – предложи Робин с искрена надежда Катя да се съгласи, тъй като бе силно заинтригувана от версията на Иниго за Аномия. Катя май също одобряваше идеята, но като премести няколко пъти поглед между дъщеря си и Робин и явно оценяваше вероятните последствия от това да изгуби контрол над малката, отсече:

– Не, не мога да искам такова нещо от вас. Не, аз ще остана с Флавия, ще вляза само отначало за малко с Корморан, та Джош да знае, че съм наблизо, ако има нужда от нещо.

– Добре тогава – каза Робин, – само да си взема бележника от колата и ще ви настигна.

– Може ли да дойда с теб? – с надежда изрече Флавия, но Катя я сряза:

– Не, ти ще стоиш с мен.

Тъй че Робин хукна обратно съм контейнера, където Катя бе метнала писмото на Киа. Той имаше процеп като на пощенска кутия, достатъчно голям, та да провре ръка през него, само че за беда коридорът никак не беше пуст, напротив, нагоре-надолу вървяха медицински персонал и посетители. Робин се повъртя, докато се увери, че никой не я гледа, после извади телефона от джоба си и го пусна в контейнера.

– О, по дяволите! – изрече на висок глас и се престори на нервирана.

– Добре ли сте? – попита минаваща медицинска сестра, която буташе мъж в инвалидна количка.

– Взех, че без да искам пуснах вътре телефона си заедно с боклука – отвърна Робин, засмя се и провря ръка през процепа.

– Зет ми направи същото веднъж, но в пощенска кутия – каза сестрата.

– Не мога... да го напипам... – излъга Робин, като ровеше из контейнера. – О, ето го...

Тя изчака сестрата да отмине, после издърпа телефона си заедно с двете половини от писмото на Киа, още вътре в разкъсания плик. Робин се върна назад, докато стигна до дамска тоалетна и влезе вътре. След като се заключи в кабинката, събра двете скъсани части и прочете писмото.

Джошлингс,

Много се надявам да те видя днес и да ти дам това лично, защото не знам дали ще имам сила да ти го кажа в очите. Ако го изрека, вероятно ще рухна. Съзнавам колко жалко звучи.

Не знам дали си получил другите ми писма. Имам чувството, че би ме известил някак, ако ги беше прочел. Може би Катя ги къса и ти дори не знаеш, че се опитвам да вляза във връзка с теб. Наясно съм как тя ме мисли за Антихриста. Или това е просто гласът на себеомразата?

Откакто се случи това, почти не съм в състояние нито да се храня, нито да спя. Бих се убила на минутата, ако това би подобрило състоянието ти. Понякога си мисля, че така или иначе трябва да го направя. Не го казвам, за да те накарам да се почувстваш зле. Просто не знам колко дълго мога да продължавам да живея с тази болка.

Разпитва ме частен детектив. Твърдеше, че ти си искал да разговарям с него, така че го направих. Беше толкова агресивен, че след това отидох у дома и повръщах, но все пак говорих с него, защото такова бе желанието ти.

Искрено мисля, че ако можехме да се върнем назад във времето и ти би разбрал по-добре миналото ми, нищо от това не би се случило. Всичко се съсипа, когато ти се премести да живееш в Норт Гроув. Аномия няма как да не е някой от там при онзи цитат на прозореца, откраднатата рисунка и всичко останало. Но ти никога не пожела да ми повярваш, и то заради нея, че това място е лошо.

Носят се безброй слухове за състоянието ти. Детективът общо взето се мъчеше да ме държи ужасена през цялото интервю, та може би лъжеше, че си парализиран, с цел да ме накара да говоря. Надявам се е да е било така, макар да бе потресаващо да го чуя и дотолкова да ме поболя от тревога, че отново започнах със самонараняването.

Не знам какво друго да кажа, освен че отдавна не си виждал мен, истинската, тъй като бях толкова наранена и гневна. Ако достатъчно дълго ръчкаш животно в клетка, накрая то ще атакува и вината просто няма да е на животното.

Не мислех истински нищо от онова, което казах онази вечер по телефона. Просто толкова се зарадвах, като видях номера ти на екрана, а после, като каза, че ще се срещнеш с нея на другия ден, имах усещането, че сърцето ми е разкъсано, честна дума. Видя ми се толкова жестока постъпка да ми позвъниш, за да съобщиш, че ще се видиш с нея там. Всеки на мое място би се почувствал така, но аз никога не съм искала нейната или твоята смърт, просто болката ми изригна.

Много, много се надявам да си добре. Каквото и да се случи, независимо дали ще съм жива, или мъртва, когато излезеш от болницата, помни колко много те обичах и се опитай да съхраниш в ума си истинската мен.

Кики

Робин прочете писмото два пъти, върна го в джоба си и излезе в коридора.

Флавия бе облегната на стената срещу стаята на Блей и играеше на телефона си, когато Робин се появи.

– Отиде да извадиш писмото на Киа от контейнера ли? – попита тя.

– Не – излъга Робин и се усмихна. – Отидох да си взема бележника.

– Трябва да чакаш, докато мама излезе, защото пускат само по двама посетители наведнъж – каза Флавия.

– Ясно – кимна Робин. – Та, кажи ми, кой мисли баща ти, че е...?

Вратата се отвори и се появи Катя.

– Може да влезете – с приглушен глас каза тя. – Ще заведа Флавия в кафето за половин час, но ако Джош има нужда от мен, ще ми се обадите, нали?

– Да, разбира се – обеща Робин.

Докато отваряше вратата към стаята на Джош, чу гласа на Флавия.

– Защо не можеше да остана с Робин?

– Млъквай, Флавия...

63

Съзри агонията

в онова най-скрито кътче на сърцето,

където свряло се е мрачно угризение...

Фелиша Хеманс, Арабела Стюарт

Малката стая с южно изложение беше прекалено топла, както е винаги в болниците. Няколко картички „Бързо оздравяване“ стояха върху нощното шкафче редом със златист хелиев балон, леко спихнал вече.

През няколкото минути, които бе прекарал в стаята на Джош, Страйк се почувства, сякаш бе пренесен обратно в „Сели Оук“, военната болница, където го лекуваха, след като половината му крак бе отнесен от взрив в Афганистан. Джош Блей седеше в инвалидна количка, облечен в пижама и с нови на вид тъмносини чехли на краката, отпуснал безжизнено ръце върху подръчниците. Някой бе поставил пред него телефона му върху поднос, прикрепен към количката. Затвореното и безизразно лице на Блей припомняше на Страйк за много такива, които бе виждал – на мъже, чието внимание бе насочено към тях самите и към усилието да се справят със странните нови реалности на живота си. Може би самият Страйк бе носил подобно изражение, докато бе лежал, измъчван от фантомна болка във вече изчезналата завинаги долна част на крака си, и бе разсъждавал за края на военната си кариера.

Лицето на Джош с високи скули, квадратна челюст, големи сини очи, прави тъмни вежди и изящно очертани нос и уста бе още по-впечатляващо сега, когато дългата му някога коса бе много късо подстригана. Непрощаващата светлина на слънцето се изсипваше в стаята, едва смекчавана от спуснатите кремави текстилни щори на прозорците, и показваше неотдавна заздравелия белег от трахеотомия в основата на врата на Блей. Под очите му имаше лилаво-сиви сенки, каквито Страйк асоциираше с повишена температура.

– Това е съдружничката ми Робин – представи я Страйк, когато тя се настани на втория пластмасов стол срещу Джош.

– Здравейте – каза Робин.

– Да, добре – избъбри Джош.

– Прибра ли благополучно бележника? – обърна се Страйк към Робин, отлично наясно за целта на връщането ѝ.

– Да, но надали ще ни е нужен – отвърна Робин.

– Ами хубаво – кимна Страйк и наново насочи вниманието си към Джош. – Та простете, какво казвахте?

– Да... че имам усещания в страната, която е парализирана – изрече бавно Джош, сякаш думите бяха тежки и ги извличаше от голяма дълбочина. – Но страната, която мога да движа, е изтръпнала, нищо не чувствам там. Лекарите казват, че ще има известно подобрение, но няма да се върне към нормалното...

– Нервните увреждания се развиват по странен начин – каза Страйк. – Отнема дълго време отокът да спадне. Минаха две години, преди кракът ми да се стабилизира. Вероятно няма скоро да сте наясно с каква точно функция ще разполагате.

Джош не отговори нищо.

– И така – каза Страйк и извади бележника си, – да поговорим за Аномия.

– Той е този, който ни намушка.

Джош го изрече с равен и категоричен тон.

– Защо мислите така?

– Заради онова, което пошепна, след като го направи.

– „Не се тревожи, оттук нататък поемам аз“ – цитира Страйк.

– Да. Плюс че... Джош пое дълбоко дъх – той ме предупреди, че ще предприеме нещо, а аз го игнорирах.

– Как така ви е предупредил?

– Всичко е там. – Джош погледна към телефона върху подноса. – Паролата е шест-шест-седем-седем-пет-две. Ако идете на „снимки“, има папка, озаглавена „Аномия“.

Робин взе мобилния телефон, отвори го и потърси папката.

– Той от години ми праща директни съобщения в Туитър – продължи Джош. – Ед ми казваше да го блокирам, същото ми говореше и Йеоман, но аз не обичах да ми се нарежда какво да правя, така че не ги послушах.

Блесналите му от температурата сини очи се впериха в тези на Страйк.

– Ето какъв глупав инат съм.

– Не го виждам като някакво престъпление – посочи Страйк.

– Отгоре на това повярвах на всички щуротии в папката, която Ясмин ми даде – каза Джош, като продължаваше да гледа втренчено детектива, сякаш го призоваваше да го заклейми. – На глупостите как Ед била Аномия.

– Куп интелигентни хора вярват в далеч по-странни неща всеки ден – увери го Страйк. – Сглобилите това досие са с богат опит. Бива ги в онова, което вършат.

– Намерих я – съобщи Робин и отвори папката, пълна със снимки на екрани.

Страйк приближи стола си до този на Робин, при което краката му с гумени тампони остъргаха плочките на пода. И двамата се заеха да четат съобщенията, които Аномия бе пращал частно на Джош в Туитър.

Идея: Харти трябва пак да започне да убива.

15 август 2012 г.

Трябва да намушква с нож туристи в гробището.

Забавен и непредсказуем обрат.

15 август 2012 г.

Идея: нека Хартиенобяла се окаже блокирана в ковчега си,

ако не се съгласи на среща с Харти.

12 септември 2012 г.

Дрек може да я подлъже да легне вътре. Героят ще се покаже в аспекта си на бога-шегаджия. Хартиенобяла прибира само наградата за високомерие.

12 септември 2012 г.

Скелетите стават много еднообразни. Лорд Скелет трябва завинаги да погребе лейди Скелет. Да я зазида в мавзолей и да потърси свежи кости, на които да рипне (<– добра и смешна реплика).

4 януари 2013 г.

Идея: нов герой. Мозъкът на собственика на Харти се отървава от гроба. Макиавелевски образ, добър контраст с Харти.

Непрестанната битка между рационалната и емоционалната страна на убиеца.

26 август 2013 г.

Губите всичко, което направи анимацията добра. Спрете да се продавате. Нуждата от нови сюжетни линии и нови герои става все по-очевидна. Виж предишните съобщения.

20 януари 2014 г.

Имаш нужда от мен. Знам какво искат феновете.

18 март 2014 г.

Имаш нужда от мен, за да спечелиш отново феновете, Джош.

22 май 2014 г.

Идея: стар скитник умира от инфаркт в гробището и става дух гадняр, който се състезава с Харти за Хартиенобяла.

Харти вече ѝ изглежда далеч по-добре, но той я отблъсква.

29 юли 2014 г.

Мислех, че не си толкова тъп като Ледуел, но започвам да си мисля, че си.

19 септември 2014 г.

Става все по-ясно, че ти всъщност не схващаш „Мастиленочерно сърце“, Джош. Предлагам ти помощ да го коригираш и подобриш и не е разумно да я пренебрегваш.

1 октомври 2014 г.

Идея: обявяваш оттеглянето на Ледуел в епизод от анимацията. Нека Аномия се появи в последните секунди на епизода. Феновете ще полудеят от възторг.

29 октомври 2014 г.

Аномия: създание, от което дори Дрек се бои. Външен вид: виж как изглеждам аз в играта. Общо взето безплътно същество, в което изчезват всички незадоволителни герои.

29 октомври 2014 г.

Преструвките ти, че си създател на герои, вече напълно рухнаха. Готов бях да ти зачета заслугите за зачатъците на нещо, което можеше да доведе до интересни идеи в подходящите ръце. Ти предаде феновете и съзнавам, че допуснах грешка, като се предложих за сътрудник. Може да има само един ‘Aρχηγέτης.

Разбери следното: сделка за филм ще е краят. Предупреден си.

10 февруари 2015 г.

– Какво означава тази гръцка дума? – обърна се Робин към Страйк.

– Мисля, че е свързана с героите на древните гърци, които са основавали селища и колонии – отвърна Страйк, който продължаваше да преглежда съобщенията

– Тонът е интересен – отбеляза Робин.

– Имаш предвид нарцисизма ли? – попита Страйк, докато трескавите очи на Джош се стрелкаха помежду двамата детективи. – Предлага се за герой в играта...

– Това го има, да, но езикът е по-интелектуален и зрял, нали? Няма ругатни, хлапашка дързост, използва тази гръцка дума...

– Да, тези съобщения съответстват малко повече на коментара на Ясмин за „културен“ човек. – Страйк погледна към Джош. – Това ли е всичко, което Аномия ви е изпратил?

– Не – отговори Джош. – Имаше и още, но не си направих труда да ги снимам. Но бяха все в същия дух: скапани идеи за анимацията.

– Показахте ли тези съобщения на полицията?

– Да – кимна Джош.

– И? – попита Страйк.

– Мисля, че не ги приеха сериозно. Фиксирани са върху онази крайнодясна групировка.

– Съгласен ли сте да им направим копия? – попита Страйк.

Джош кимна и Робин прати папката със съобщения на Аномия в собствения си телефон.

– Катя каза, че се опитвате да анализирате кой би могъл да е запознат с всичката тази вътрешна информация – изрече Джош с кух глас. – Няма да съм ви от голяма помощ. Не си припомням кой какво и кога е казал. Прекарах повечето от последните пет години пиян или надрусан... И двамата много се дрогирахме. Ед също забравяше какво е говорила... Беше си втълпила, че Себ е Аномия, защото на него казала, че прототип на Хартиенобяла е нейна бивша съквартирантка. Но това ми го беше казала и на мен, когато създавахме образа, и сигурно го е споменала пред още други хора... И на нея ѝ се губеха от паметта разни неща – изрече отчаяно Джош и Робин усети почти болезнена жалост към него.

– Катя каза, че вие дълго сте смятали Брам де Джонг за Аномия – посочи Страйк.

– Сигурно ме мислите за тъпак, след като прочетохте съобщенията – продума вяло Джош, – но Брам има коефициент на интелигентност 140. Тествали са го в училище. Понякога се държи като тригодишен, но в други случаи, ако не е гласът му, ще го вземете за четиресетгодишен. Чухте ли за майка му?

– Знаем, че е умряла – каза Робин.

– Била е убита – заяви Джош. – В Амстердам.

– По дяволите – едновременно изрекоха Робин и Страйк.

– Да, била е наркоманка, продавала се е за секс, за да си купува дрога. Брам е бил на около шест години, когато тя е умряла... Заключвала го в стаята му, когато я посещавали мъже. Един клиент я удушил и напуснал апартамента. Брам седял заключен в стаята си цели два дни... Леля му се отбила, защото майката не си вдигала телефона, и заварила трупа и още заключения Брам.

– Господи – промълви Робин. – Колко ужасно.

– Да – изрече мрачно Джош. – Нищо чудно, че не е наред. В началото, когато се преместих в Норт Гроув, го мислех за забавен, но след известно време...Според мен той подпали стаята ми, докато спях, в деня, преди... преди да се случи всичко това. Мариам обвини мен. Реши, че съм си изпуснал джойнта. Събудих се от това, че хора крещяха наоколо ми и плискаха вода. Завесите горяха... Мариам пищеше... Бях пил много бира и взех дрога, тъй че всичко ми беше като в мъгла. Оставих Мариам да ме изрита, но щом се озовах навън в тъмното, събрах две и две и си помислих: Брам. Подобни неща са типични за него.

– Опитите да убива хора ли? – попита Страйк, като внимателно наблюдаваше Джош.

– Не знам дали той наистина иска да убие някого – с равен и безчувствен глас отговори Джош. – Просто му е интересно да види докъде може да стигне. Нилс вероятно би могъл да го овладее, ако се опита, но не си прави този труд. Надали е желал да поема отговорност за Брам... Катя каза ли ви как Брам със седмици шпионираше мен и Ед през дупка, пробита в стената?

– Каза ни, да – отвърна Страйк.

– Ето как ми влезе в главата, че той е Аномия. Виждал е какво ли не, докато е живеел с майка си. Неща, дето не са за малко дете. Сбъркан е, плюс това има коефициент на интелигентност на гений, тъй че... Да, много дълго мислех, че е Брам... но вероятно само защото това бе лесният отговор.

Робин чуваше колко пресъхнала бе устата на Джош. Искаше да му предложи нещо за пиене, но се притесняваше, че той няма да е в състояние да държи чашата, а не знаеше дали нямаше да е натрапчиво, ако тръгнеше да му помага.

– Защо казахте, че е било „лесният отговор“?

– Ами сигурно защото, ако беше просто хлапе, неразбиращо каква вреда причинява, значи не беше никой от приятелите ни. Само че не Брам беше този, който ни намушка. Онези думи как оттук нататък той има грижата, не бяха нещо, което Брам би казал.

– Защо не? – притисна го Страйк.

Джош отново се втренчи в детектива с разфокусирани очи, явно разсъждаваше. Накрая каза:

– Ако Брам би забил нож в някого, то би било, за да види какво ще стане след това. Как изглежда жертвата или как се чувстваш, след като си убил някого.... Ето затова би го извършил, а не за да поеме нещата занапред. Брам не е креативен. Нилс много се ядосва на тази тема. Все кара Брам да седне да изработи нещо или да порисува... За Нилс изкуството е всичко.

– И все пак в продължение на години сте вярвали, че е възможно Брам да тормози Еди онлайн?

– Да, но това... то би било... като експеримент. Като да откъснеш крилцата на муха само за да видиш колко ще пострада от това... Докато човекът, който ни намушка... Когато искаш да поемеш нещата в ръцете си, искаш... да създаваш, нали? Брам има желание единствено да чупи и руши.

– И така, докато това продължаваше, вие сте били убеден, че целта е била само Еди да страда?

Настана нова пауза и тогава, внезапно изваден от ступора си на депресия, Джош откликна:

– Не е нужно да ми казвате, че съм боклук. Знам, че трябваше да я защитя...

– Аз не....

– Наясно съм, че трябваше да пратя Аномия да се пръждосва по дяволите и да го блокирам. Да не мислите, че сега денонощно не си блъскам главата с това?

Преди Страйк да е успял да отговори, вратата се отвори и Катя провря глава вътре с плаха усмивка.

– Всичко наред ли е? – прошепна тя.

– Да – изрече с усилие Джош.

– Да ти донеса ли нещо, Джоши?

– Не, няма нужда, благодаря.

– Май ти е горещо – настоя тя. – Искаш ли да отворя...?

– Не, няма нужда – повтори Джош.

– Ами тогава ще ти донеса само вода с лед – каза Катя и затвори.

Джош, който действително бе по-зачервен, отколкото при идването на Страйк и Робин, отново погледна към Страйк, който каза:

– Уверявам ви, че не ви обвинявам за...

– Знам какво беше редно да направя – промълви Джош със затруднено дишане. – Сега го знам.

Катя отново се появи с чаша вода с лед, от която стърчаха две сламки.

– Искаш ли аз... – Тя се наведе да я държи пред Джош, докато пие, но той поклати глава.

– Ще пийна след минута. Благодаря – добави. Катя пак излезе.

– Катя е чудесна – каза Джош след кратка пауза и донякъде с нотка на оправдаване, сякаш за да отклони всякакво обсъждане на отношенията им.

– Страйк направи жест към водата и попита:

– Искате ли аз...?

– Не.

Последва напрегнато мълчание, което бе нарушено от Робин.

– Били сте у Катя през нощта преди нападението, нали?

– Да – отговори Джош. – Отидох там, защото нямах никакви пари у себе си, когато Мариам ме изхвърли... Събудих Иниго, докато се качвах горе... Видяхте ли се с Иниго?

– Да – кимна Страйк.

– Сигурно не се е сдържал да каже как само хабя пространство, нали? – подхвърли Джош. – Иниго би могъл да е всякакъв според самия него: художник, музикант, писател... каквото щете, при това би бил от световна класа, стига да не се е разболял... Тъй че сега на сина му се налага да постигне онова, в което той не е успял. Нищо чудно, че горкият младеж има хронична екзема. И...

Той замълча.

– И? – подкани го Страйк.

– Няма значение... Твърде много говоря. Ед все казваше, че на всеки всичко бих казал. Според нея тъкмо така Аномия научавал всичко, защото не съм знаел кога да замълча. И най-вероятно беше права. Но аз бях разочарован, когато всичко стана толкова... професионално. В началото беше такава веселба, а после се налагаше да действаме различно.

– Различно в какъв смисъл? – попита Страйк.

– Ами... вече не можехме да търсим предложения от феновете, както правехме в началото. Един баща на дванайсетгодишно хлапе ни поиска пари. Твърдеше, че сме използвали идеята на момичето, а не бяхме, дори не бяхме видели коментара ѝ. Нещата взеха че се усложниха твърде бързо.

– Вижте – заговори предпазливо Страйк, – ние се интересуваме от хора, близки до вас и Еди, които биха могли да знаят идеите ви и подробности от личния ви живот.

– Всички съм ги прехвърлял в главата си – отрони Джош, втренчен в подноса пред себе си. – Не мога да повярвам, че някой от тях би сторил това на Ед.

– Не се сещате за никого, който може да е изпитвал неприязън към нея?

– Ами...

Каквото и да се канеше да каже Джош, преглътна го. Страйк си помисли, че за Джош Блей това бе най-неподходящият момент да се учи на дискретност.

– Иниго харесваше ли я? – попита Страйк и Джош вдигна глава изненадан.

– Преди малко не се канех да кажа, „Иниго е Аномия“, а „Иниго е гаден с Флавия“ – почти с усмивка подхвърли той.

– Да, станахме свидетели на подобно поведение – кимна Страйк, доволен за момента просто да поддържа Джош ангажиран. – Как мислите, защо е такъв?

– Просто тя по никакъв начин не подхранва егото му, за разлика от Гюс.

– Бихте ли определили Иниго като верен съпруг? – зададе нов въпрос Страйк.

– Какво?

– Чухте ме. Ако Иниго има любовница, то тя ще е от интерес за разследването. Чрез него би могла да знае подробности за анимацията и Еди.

– По дяволите... Значи ви е известно за приятелката му? – възкликна Джош.

– Разправете ни какво знаете вие и ще видим дали вече ни е било известно.

– Опитвам се да обърна на нова страница – промърмори Джош. – Да си държа устата затворена. Не искам да предизвиквам повече беди.

– Няма да предизвикате беда, а ще ни помогнете да отхвърляме хора като заподозрени – обясни Страйк. – Как научихте за връзката?

Джош се поколеба, после заговори:

– Катя ми каза. В продължение на няколко месеца тя водеше курсове в Норт Гроув и внезапно Иниго настоял двете деца също да посещават курсовете. За да ги разкара от къщата. Запознал се с някаква жена онлайн и тя го посещавала у дома всеки четвъртък вечер.

– Горката Катя – продума тихо Робин.

– Да... Флавия била тази, която разкрила какво се случва. Като се прибрали вкъщи една вечер, Флавия забелязала червило на винена чаша върху дъската за сушене, а Катя никога не си слага грим. Още била мокра, след като Иниго я измил. Според мен тъкмо затова Иниго е такъв негодник към Флавия, защото тя го е натопила. Така и не ѝ е простил. Но тази връзка надали продължава още, нали? Това се случи... май преди три или четири години. Той уверил Катя, че е сложил край.

– Какво знаете за другата жена?

– Била омъжена и името ѝ е... Мери, струва ми се. Катя един вид си изля сърцето пред мен – добави Джош с известно неудобство. – А Иниго знае, че аз знам, тъй че това е една от причините да не ме харесва... Искрено казано, не знам защо Катя още е с него. Иниго има пари. Тя вероятно ще получи добро обезщетение при развода, но вероятно не ѝ е останала воля да се бори... Не ме издавайте пред Катя, че съм ви казал.

– Няма – обеща Страйк, – но може би ще се наложи да проведем дискретен разговор с Иниго. Не се тревожете. Не е нужно той да узнава откъде сме получили информацията.

– Коварен тип – поклати глава Джош. – А е син на епископ...

Но пробудилият се за кратко интерес си отиде също тъй бързо, както беше дошъл.

– Вероятно е лицемерно от моя страна да го наричам коварен. Аз самият не бях чужд на изневярата.

– С Киа Нивън? – подхвърли Страйк с привидна небрежност. – Сигурно сте чували как битува теория, че тя е Аномия – добави, като отново пропусна да спомене, че застъпникът на въпросната теория седи до него.

– Да, по едно време разни хора онлайн подозираха, че е тя – изрече Джош без вълнение. – Самият аз се запитах дали не е така, но няма как да е тя. Имаше дълъг период, докато с Еди бяхме заедно, през който Киа не би могла да знае нищо за Ед или анимацията, а на Аномия сякаш винаги всичко му беше известно.

– Киа е посещавала Норт Гроув, нали така? – попита Робин.

– Да, в началото, когато се преместих, защото още бяхме заедно. Тя не искаше да оставам там. Като че намираше обстановката заплашителна за себе си, а и не ѝ харесваше, че там живее Ед, момиче, по което всички си падаха.

– Кой по-точно си падаше по Еди? – поинтересува се Страйк с готова писалка.

– Ами... Пез – каза Джош. – По едно време си мислех, че и с Нилс е така. И аз, разбира се... Киа го усещаше и беше по-лесно за нея да оплюе мястото като цяло. Адски зле се издъних – добави Джош, втренчен в пода. – Ед винаги казваше, че гледам никого да не ядосам, но ако ще ядосваш някого, по-добре е да му кажеш нещата в очите, вместо да го лъжеш... Трябваше окончателно да напусна Киа, но оставих отношенията да се проточат за известно време, защото... ами защото съм страхливец, това е... Виждахте ли се с нея?

– Да – потвърди Страйк.

– Тя каза ли ви, че отново подхванахме връзката си за известно време? След като се разделих с Ед?

– Да, каза го – отвърна Страйк.

– Това беше адски глупаво – промълви Джош. – Адски глупаво... Не знам на какво си играех. Тя един вид ме... дебнеше след първото ни скъсване, така че знаех каква е. На какво си играех, като се събрах отново с нея? Една вечер влязох в бар в Камдън и знаех, че не е съвпадение тя също да се появи там, но бях пиян, вкиснат от раздялата с Ед и... тя е много секси.

– На всички ни се е случвало – промърмори Страйк, когато в ума му се мерна спомен за Анабел.

Никой от двамата мъже не забеляза как Робин леко повдигна вежди.

– Втория път тя беше още по-лоша. Ревнива до полуда и все ми повтаряше, че ако я оставя, ще се убие. Така че имаше едни пет или шест месеца, през които се опитвах да го държа скрито-покрито, защото не исках Ед да знае. Наясно бях, че тя ще го приеме като... върховно предателство. Да спя отново с Киа след всички щуротии, които бе изписала как Ед я била окрала.

– Според Киа вие сте потвърдили някои от тези обвинения, когато сте подновили връзката си.

– Не, никога. – Джош погледна Страйк право в очите. – Най-многото, което съм ѝ казвал, е как за пръв път от нея съм чул, че свраките можели да говорят. Всичко останало беше в духа „Закълни се в гроба на майка си, че никога не си споменавал пред Еди Ледуел за сърцето на Маргарет Рийд“. Отвръщах ѝ: „Не се заклевам в гроба на майка ми, но не съм го споменавал“. Имаше ужасната мания да ме кара да се кълна за разни неща в гроба на майка ми. Когато се запознахме, това беше нещо общо между нас, че и двамата бяхме изгубили родител... Пише ми писма след случилото се – каза Джош. – Съобщава ми, че се самонаранявала и разни такива. Какво очаква да направя за това сега? Когато Ед научи, че отново се виждам с Киа, всичко се скапа помежду ни. Не можехме вече да разговаряме, без да си казваме един на друг какъв шибан негодник е другият... После, докато се мъчех да измисля как да скъсам с Киа, без тя да се самоубие, Ед взе свръхдоза – каза Джош все така с разфокусирани очи, вперени в пода. – Обади ми се още докато е гълтала парацетамол и се е наливала с уиски. Каза, че заминавала за известно време и искаше да ми съобщи пина на телефона си, защото имала там записани идеи... Заваляше думите... Знаех, че трябва да е взела нещо.

– Искала е да ви каже, че в телефона ѝ има идеи, макар да е взела свръхдоза? – учуди се Страйк.

– О, да – отвърна Джош. Той като не намираше нищо странно в поведението ѝ. – Вие не познавахте Ед. За нея Мастиленочерно сърце беше всичко, поне по онова време. Мисля, че накрая вече ѝ бе дошло до гуша от него. Но тогава не би понесла мисълта анимацията да пострада някак поради нейната смърт. Вероятно си е мислела, че ако не ми съобщи къде да открия идеите ѝ, бих се обединил с Киа, за да продължа работата...

Той замълча, пак се загледа в пода, после пак заговори.

– Опитах се да я посетя в болницата, след като бе взела свръхдозата, само че Ормънд стоеше като часовой пред стаята ѝ. С него видяхте ли се?

– Да.

– Заяви ми, че Ед не желаела да ме вижда и се стигна до... физическа разправа. Един фелдшер ни разтърва и ми нареди да си отида. Същата вечер в главата ми влезе идеята, че Ормънд е Аномия. Бях дрогиран – натъртено произнесе Джош. – На момента ми изглеждаше логично. Помислих си, че може би Ормънд е преследвал Ед, за да я накара да почувства, че има нужда от някого като него, бивш полицай с форд „Фиеста“. Че веднъж щом я размекне, ще се появи в Норт Гроув да забие ноктите си в нея... Но на следващия ден, когато отново бях с трезва мисъл, знаех, че това са глупости... Та откъде Ормънд би си набавял информация през всички онези месеци, преди да ни е познавал? Викахме му Географа – продължи Джош, – защото все досаждаше с приказки колко важно било да се разчита карта, все едно бе някакво гигантско постижение на човешката мисъл. Научихме, че преподава компютърни науки едва когато ни покани да отидем да говорим пред учениците му. Така и не разбрах какво търсеше в Норт Гроув... Той е от онези сръчковци, влечеше го само да прави заварки...

– Кажете ми за апартамента ви в Милфийлд Лейн – обади се Страйк. – Киа някога имала ли е ключ от него?

– Не – отговори Джош. – Защо?

– От полицията не ви ли казаха, че телефонът на Еди е бил изнесен от гробището, след като и двамата сте били намушкани, и се е озовал в Хампстед Хийт много близо до жилището ви?

– Не – поклати глава Джош с лека изненада.

– Друг освен вас имаше ли ключ от апартамента?

– Единственият резервен ключ беше у строителите.

– Ключът у вас ли беше, когато бяхте нападнат?

– Не, както казах, тръгнах само с телефона у себе си. Ключът сигурно още е някъде в стаята ми в Норт Гроув.

– Добре, това е от полза да се знае – записа Страйк в бележника си. – Кажете, кога точно скъсахте с Киа втория път?

– След свръхдозата на Ед. Казах на Киа, че имам нужда от прекъсване, за да си прочистя главата. Умолявах я да не обявява онлайн, че отново сме се виждали... Знаех как феновете ще кажат, че връщането ми при нея доказва версията, която тя разпространява... Пълен идиот съм – продума огорчено Блей. – Не съм ли такъв? За какъв дявол го направих? Защо се хванах отново с Киа? Защо повярвах на глупостите, които Ясмин ми показа?

– Всички си блъскаме главите над разни свои постъпки – каза му Страйк. – Всички до един.

– Вашите постъпки не са убили някого – отсече Джош.

– И вашите не са – посочи Страйк.

– Напротив, точно така стана. – Слабото лице на Джош се зачерви. – Никога не блокирах Аномия, никога не се застъпих за Ед. Оставих това да се случи, защото съм слабохарактерен. Аз съм слаб човек. – Той изскърца със зъби. – Не исках феновете да ме критикуват, не слушах ничии съвети, давах ухо само на Катя, защото тя ми казваше каквото исках да чуя. Аз съм също като проклетия Брам, само дето не подпалвам хората и не мятам камъни по-тях. Причинявам далеч по-големи злини в старанието си да водя лесен живот... Не е редно да съм жив сега. Аз съм този, който заслужаваше да умре, но пък и аз носех яке, което го спря да забие ножа във врата ми дълбоко, колкото искаше. Също така аз съм този със състояние, наречено „ситус инверсус“. Всичките ми органи са огледално разположени. Сърцето ми е от дясната страна. Аномия помисли, че ме е намушкал в сърцето, но прониза белия ми дроб. Не бях знаел за този феномен у мен, тъй като никога преди не ми се бе налагало да си правя рентгенова снимка. „Ситус инверсус“, точно нещо толкова откачено много би се харесало на Ед...

Робин си каза, че би трябвало да го е очаквала. Джош се разплака неудържимо. От носа му се проточиха струйки, овеси глава, но не бе в състояние да скрие лицето си в длани или да се приведе: тялото му остана неподвижно като на восъчен манекен.

Страйк се изправи, отиде до нощното шкафче и взе от него кутия със салфетки. Върна се на мястото си и извади няколко.

– Не – изхриптя Джош.

– Ако желаеш, може да се удавиш в сополи – заяви му Страйк, – но в случай че си готов да ни помогнеш да пипнем мръсника...

– Искате ли аз? – не се сдържа Робин.

– Не – промълви задавено Джош. – Добре де... – изплака той и Страйк методично се зае да бърше лицето и носа му, сякаш почистваше предното стъкло на автомобил. Метна влажните кърпички в кошчето за боклук, седна отново и постави кутията със салфетки на подноса пред Джош.

– Ед е мъртва заради мен – изхлипа Джош. – Всичко е по моя вина.

– Вината е на чудовището, намушкало и двама ви – отсече Страйк. – Не си причинявай това. Не ти си направил така, че да се случи.

– Единственото, което искам сега, е да живея достатъчно дълго, че да видя проклетия Аномия заловен и пратен в затвора. След това... ще си ида.

– Не, няма – заяви спокойно Страйк.

– Не ми казвайте какво ще направя и какво няма – избухна Джош. – Вие все още можете да ходите!

– А ти все още можеш да мислиш и говориш. След шест месеца ще си възстановил още функции. Година по-късно може би ще са открили начин да излекуват гръбначния ти стълб. В това отношение постоянно се бележи напредък. Стволови клетки. Имплантирани чипове.

– А междувременно...

– Е, да, това е мъчната част, нали? Приемането на настоящето. За известно време трябва да спреш да мислиш в далечен план.

– Ако ще ми държите лекция за „осъзнатост и фокусиране върху мига“, недейте, защото се наслушах за това от психиатъра – тросна се Джош. – По дяволите животът в настоящето. Изобщо не искам да живея. И не заслужавам да живея.

– Не ти си причинил това нападение – натъртено заговори Страйк. – Друго човешко същество е купило електрошокова палка, мачете и както силно подозирам, маскировка с намерение да отнеме два живота. Ако сега ти е нужна причина да продължиш да живееш, вкопчи се във факта, че ще си централният свидетел в съдебния процес срещу онази гадина. Ако пък ти е нужна причина да живееш и по-нататък, помни, че тъкмо на теб се е обадила Еди пред лицето на смъртта, защото все още ти се е доверявала за онова, на което е държала най-много от всичко.

– Изобщо не ме е грижа за проклетата анимация – поклати глава Джош и отново заплака.

– А трябва – тихо каза Робин. – Неотдавна се срещнах с фен, чийто живот е бил спасен от Мастиленочерно сърце... в буквалния смисъл. Тя ми каза, че е решила да продължи да живее само за да гледа какво се случва в анимацията. Сътвореното от вас и Еди е изключително. Корморан е прав: сега останахте единствен вие, който може да осъществи желаното от Еди. Тя не би искала да се откажете. Би искала да действате за онова, което само вие можете да постигнете.

– Мръсникът е взел телефона ѝ – промълви Джош и сълзите му закапаха още по-бързо. – Там бяха всичките ѝ идеи.

– Остави на нас грижата за откриването на телефона – каза Страйк, извади още салфетки от кутията и отново избърса лицето на Блей. – Издухай си носа и пийни вода.

Джош позволи на Страйк да изтрие лицето му и на Робин да насочи сламката във водата към устата му. След като Джош пи, Страйк изхвърли новата порция мокри салфетки в кошчето и каза:

– Интересува ме кой знаеше, че ще се срещнете с Еди на гробището в онзи ден.

– Само Мариам – отвърна с дрезгав глас Джош. – Приказвахме си, докато тя готвеше, и точно тогава Еди позвъни. Според Мариам беше добра идея да се срещнем и да обсъдим нещата. Но няма начин Мариам...

– Възможно ли е някой да е подслушвал?

– Не знам... може би. До кухнята има голям килер. Но не чух да има някой там.

– Кой друг живееше в Норт Гроув по това време?

– Нилс и Брам.

– Възможно ли е Мариам да е казала на Нилс за срещата?

– Да.

– Разкажи ми за Нилс.

– Той е... малко откачен – заговори Джош. – Ексцентричен е. Никога не знаеш какво мнение ще заеме по някакъв въпрос. Има страшно много пари. Баща му е бил индустриалец мултимилионер и Нилс е наследил всичко. Винаги е искал да живее по този начин – да се занимава с изкуство, да живее в комуна, да върти любов с по няколко жени... Двамата с Мариам имат отворена връзка. Нилс понякога спи с Фрея, друга жена в Норт Гроув. Партньорът ѝ май не възразява...

– По-рано каза, че Нилс харесвал Еди.

– Да, така мисля, но не стигна доникъде с нея.

– А тя харесваше ли го?

– Накрая не много – отвърна Джош. – Той си пада малко нещо анархолиберал... гласува за оня сбъркан тип Иън Пек, когато се кандидатира за кмет на Лондон.

Страйк и Робин се сдържаха да се спогледат.

– Какви са компютърните умения на Нилс? – попита Страйк.

– Добри – каза Джош. – Странното е, че той би бил добър в техническата сфера, но иска единствено да се занимава с изкуство. Само че Нилс няма как да е Аномия. И защо, по дяволите би постъпил така с нас? С Еди?

– Говорим само за хора, които са знаели, че ще се срещнете на гробището – уточни Страйк. – И така: Мариам, Нилс и Брам. Кой друг беше наблизо?

– Фрея, Ал и Стар ги нямаше, бяха на гости на приятели... Вероятно Пез е бил в къщата – каза Джош и изражението му се помрачи. – Той дойде да ме посети миналата седмица. Зарадвах се да го видя, винаги съм харесвал Пез. Но някак останах с впечатлението, че е дошъл тук да... Ами той направо си каза какво иска: да му осигуря работа във филма. Тъй че... да. – Джош преглътна. – Странно се държа. Говореше как бил способен да имитира стила ми на рисуване и разни ми ти такива...

– Възможно ли е Пез да е бил в килера, докато сте си говорили с Мариам? – попита Страйк. – Пред вратата на кухнята? Пред прозореца?

– Предполагам, че да – отговори Джош. – Но няма как Пез да е Аномия, невъзможно е...

– Все още говорим само за хора, които са можели да знаят за срещата на гробището – припомни Страйк. – Кой друг?

– Ами работата е там... – изрече бавно Джош – че в Норт Гроув непрекъснато влизат и излизат хора. Курсисти, посетители на магазина... О – сети се внезапно той, – има едно момиче, което помагаше там напоследък. Зоуи. Дребничка, с татуировки по цялата ръка. Тя като нищо би могла да застане незабелязана зад ъгъла...

Докато Страйк записваше името, сякаш бе ново за него, се обади Робин.

– Джош, във връзка с това как хора влизат и излизат от Норт Гроув, случайно да си чул нещо за открадната рисунка?

– За моята рисунка ли питате? Онази с вампира? Киа ли ви каза за нея?

– Да – отвърна Робин. Не беше съвсем лъжа: току-що бе прочела за кражбата в писмото на Киа.

– Да... това беше, след като от „Мавърик“ поискаха още герои за филма. Исках да вкарам вампира. През седемдесетте години се е говорело, че в истинското гробище има вампир. На Еди ѝ се виждаше малко долнопробно да присъства вампир, но аз го нарисувах, та тя да види какво имам предвид. Исках да го представя неумел, как се опитва да убива туристи, но така и не си осигурява достатъчно кръв да живее, тъй че е немощен и слаб...

– Нахвърляхте ли бележки към рисунката за това как виждате героя?

– Да, направих го – отговори Джош. Бяха на гърба на листа. Само че оставих скицата на долния етаж в едно от помещенията за рисуване и тя изчезна.

– Кога се случи това? – поинтересува се Робин.

– Не си спомням точно. Миналата година по някое време. Точно тогава с Киа се виждахме повторно. Казах ѝ, защото бях много ядосан, задето някой я е взел. Изчезна една вечер, когато имаше курсове, така че може да е бил всеки, тогава кой ли не влиза и не излиза. Трябваше да прибера рисунката горе.

– Добре, благодаря – каза Робин и си нанесе бележка. – Докато сме на темата за нови герои, Еди каза ли ви за двамата, които е била замислила за филма? Филип Ормънд сподели, че му е разказала в подробности за тях.

– Спомена, че има някои идеи, но не уточни какви. Не обичаше да говори, преди да е изяснила напълно нещата в главата си. Но може с Ормънд да е била различна... Логично би било той да ми каже, ако иска идеите ѝ да се прехвърлят на екрана, само че ме мрази и няма да го направи.

„Пък и няма как да ги осребри, ако ги предаде на теб“, помисли си Робин.

– Значи излезе от Норт Гроув по тъмно в нощта преди нападението – подхвана отново Страйк – без пари, но с телефона си и папката, донесена от Ясмин?

– Да.

– И когато се озова навън, се обади на...?

– На Киа – с нещастен вид отвърна Джош. – Да. Случайно стана. Бях ядосан и пиян, а името ѝ беше точно под това на Катя в телефона. Казах ѝ, че на другия ден ще се срещна с Еди на гробищата и ми трябва легло да преспя тази нощ, а после Киа се разкрещя в ухото ми и осъзнах, че говоря с нея, а не с Катя...

– Сигурен ли сте, че казахте на Киа къде ще е срещата? – попита Робин.

– Да, защото тя се развилня тъкмо по този повод – отвърна Джош, – че съм ѝ звънял да ѝ дам подробности за срещата си с Еди. Защото в началото на връзката ни с Киа участвахме в една от обиколките на старата част на гробището. Много я болеше, задето бях ходил после там с Еди и това стана публично достояние покрай интервюта...

– Възможно ли е някой да е дочул обаждането ти по погрешка до Киа? – попита Страйк. – Не си ли спомняш някой да е стоял на улицата, да е вървял след теб?

– Нямам такъв спомен – отвърна Блей. – Никого не забелязах... но аз и не бях много на себе си.

– Говори ли с друг по път към дома на Катя, било по телефона или лице в лице?

– Не – категоричен бе Джош.

– Спомена, че Иниго се събудил, когато си влязъл в къщата на Ъпкот. На него каза ли какво се каниш да правиш на другия ден?

– Не, той беше много ядосан, че съм там. Направо отидох да си легна в свободната стая.

– А на следващата сутрин?

– Обсъдих всичко с Катя. Показах ѝ листовете в папката.

– Иниго беше ли в позиция да чуе какво си говорите?

– Не. Той беше на горния етаж – каза Джош. – С Катя бяхме долу, в кухнята.

– Би ли могъл Гюс да чуе разговора ви?

– Не. Вратата му беше затворена. Чувахме го как се упражнява.

– Говори ли с друг, преди да излезеш от къщата на Ъпкот?

– Не – отвърна Джош, – с никого друг не говорих... – Лицето му пребеля силно, дори устните му изглеждаха обезцветени, а лилавите сенки по-тъмни. – Докато не се събудих в болницата с обръсната глава.

– В състояние ли си да ни разкажеш каквото помниш от нападението? – попита Страйк.

Джош отново преглътна.

– Бях закъснял. Бързах, защото се боях, че Еди може да си тръгне. Тя много ми се ядосваше, че вечно закъснявам.

Опита се да каже още нещо, но от устата му не излезе звук. След като прочисти гърло, продължи:

– Бях се отправил към мястото, където си бяхме определили да се видим. Същото онова, на което се дрогирахме в деня, когато ни хрумна идеята за анимацията.

– И къде точно е това?

– В участък от гробището, където не позволяват да се ходи. Встрани от алеята е и там някои от надгробните плочи са нестабилни. Край един гроб, който Еди винаги е харесвала. Има пеликан на него. Та зад пеликана. Нямаше как някой да ни види от никоя посока. Там теренът е леко хлътнал.

– Срещна ли някого по пътя?

– Едър мъж, приведен над гроб. Сигурно е работел там. Бях закъснял и бързах. Тогава чух тичащи стъпки зад мен.

– Що за стъпки точно?

– Бързи. Не много леки, но твърде леки, за да са на човека, когото току-що бях отминал, онзи, приведен над гроба. От полицията ме питаха за това. Мъжът, който бях видял, беше едър, масивен. И после усетих блъсване... сякаш кон ме бе ритнал отзад. Паднах напред по лице на земята. Тогава той заби ножа в гърба и врата ми. Изпитах истинска агония... не можех да помръдна... Той измъкна телефона от джоба ми, взе папката с... папката, която носех с мен, и тогава каза онова: „Аз имам грижата да поема оттук нататък“. След това избяга нанякъде. Не помня нищо повече. Следващото бе събуждането ми в болницата. Не си спомням нито човека, който ме е намерил, нито линейката, нито нещо друго. Събудих се с изцяло обръсната глава и... такъв.

Вратата се отвори и се показаха Катя, Флавия и дребна руса сестра.

– Съжалявам – каза сестрата, – но времето за посещения изтече.

– Добре – кимна Страйк. – Може ли само един последен въпрос и си тръгваме?

– Само един – отвърна жената и си тръгна, като отведе със себе си Катя и Флавия. Страйк изчака вратата да се затвори и пак се обърна към Блей.

– Онзи едрият, който беше приведен над гроба, докато си бързал към спящия ангел... Той плешив ли беше?

Джош отвори уста с разфокусирани очи, с мисъл отправена назад към последния път, когато бе можел да движи свободно младото си здраво тяло.

– Аз... мисля, че да. Да... да, плешив беше.

– Ти много ни помогна, Джош – каза Страйк, като затвори бележника и се изправи. – Ще те държим в течение за развитието по случая.

– Откъде знаехте, че е плешив? – попита Джош.

– Не знаех – отвърна Страйк. – Но според мен има голям шанс плешивата глава да е била латексова маска, а да ти се е сторил едър и масивен, защото е носел подплатен костюм. Това обяснява защо стъпките са ти се сторили твърде леки като за такова тяло.

– Бил е Аномия, така ли? – промълви Джош, втренчен в детектива.

– Да – отвърна Страйк, – мисля, че е бил той.

64

Той диреше ухо, в което да мърмори,

обикновено завещания за да оспори,

остро наследници да критикува,

като че отредено бе му да векува.

Джийн Ингълоу, Братя и църковна проповед

На Робин ѝ бе много трудно да забрави образа на парализирания Джош Блей, плачещ в прекалено затоплената си болнична стая пред чаша вода с лед, която не можеше да повдигне. През следващите няколко дни мислите ѝ постоянно се връщаха към младежа в инвалидна количка, чудеше се как е той, каква бе възможността да възвърне поне малко чувствителност и движение, кога и дали изобщо можеше да се очаква той да се примири с начин на живот, в който бе запратен така травматично.

Мислеше си и за Страйк, защото в болницата бе видяла непозната ѝ дотогава негова страна. Той често бе оставял на нея да проявява съчувствие към заподозрени и служители, когато възникнеше нужда от такова. Тенденцията му да пробутва на нея „лигавщините“, както го бе чувала да нарича подобно отношение, бе предизвикала най-бурния им скандал до този момент, в който покрай други неща бе повдигнат и въпросът за букетите, идващи със закъснение вместо подарък. Преди разговора с Блей тя би приела, че ако се наложи да бъде издухан нос или избърсано лице, Страйк ще очаква тя да го свърши. В действителност, когато накрая Джош се разплака, тя самата го прие като свое задължение, бидейки единствената жена в стаята и може би повлияна от гледката на основно женския сестрински персонал по коридорите на болницата. И все пак Страйк го бе свършил и то тъкмо с дискретната мъжка ефикасност, каквато Блей бе склонен да приеме.

Скоро Робин започна да се ядосва на себе си, задето отдели толкова мисли на тази неочаквана демонстрация на емпатия: това не бе начин да разлюбиш някого и тя отново призова надеждни контрадразнители, като си напомни за новата приятелка на Страйк и неговата неопределена роля в развода на бившата му годеница.

Спомените на Страйк за посещението в болницата също бяха примесени с мисли за Робин, макар и не в тъй сантиментален дух. Не за пръв път той имаше повод да се удиви на факта, че жената, дошла в агенцията като временна секретарка, в крайна сметка се оказа най-ценният ѝ актив. Бе взела писмото на Киа от контейнера за боклук, бързо го бе прочела в движение и бе установила единствения пункт в него, който изискваше изясняване с Джош, при това свърши всичко това без грам показност. Може и да не бе най-зрелищната проява на детективски умения от страна на Робин, но инцидентът впечатли Страйк като идеален пример за инициативността у партньорката му, на която той винаги можеше да разчита. Ако имаше нужда нещо да подсили високата му оценка на това рядко и завидно качество, то бе все по-дразнещото присъствие на Нътли, чието самодоволство бе в рязък контраст с ненатрапчивото усърдие на Робин.

Джош Блей далеч не бе първият пострадал от насилствен акт младеж, когото бившият военен полицай срещаше. Всъщност той подозираше, че ако бе видял за пръв път Блей здрав и невредим, вероятно никак не би го харесал. Страйк си знаеше, че е предубеден към известен тип душевна нагласа и начин на живот поради злощастните му преживявания в ранна възраст, дължащи се тъкмо на подобен разюздан и неконвенционален дух и бит, тъй ентусиазирано приеман в Норт Гроув. Навикът му за самодисциплина, привързаността към ред и чистота и непоносимостта към мръсотия и хаос бяха до голяма степен изковани като реакция срещу начина на живот на майка му. Страйк бе прекарал твърде много време през детството и юношеството си покрай пияни и дрогирани хора, за да намира каквото и да било удоволствие или вълнение в мъглата на алкохол, дрога и рокмузика, която бе естествен хабитат на Леда. Дрогираният пиян дългокос и красив Джош Блей щеше да е точно от типа младежи, които Леда намираше най-привлекателни – още една причина Страйк обикновено да изпитва антипатия към такива.

И все пак за своя изненада той бе открил нещо достойно за уважение у младия човек, когото бе срещнал в болницата. Самобичуването на Блей се коренеше в безпристрастна оценка на собственото му поведение в миналото и това впечатли детектива. Никой не би могъл да бъде винен за самосъжаление в ситуация като на Блей, но той изразяваше най-вече скръб заради гибелта на бившата си приятелка и сътрудничка и с това спечели Страйк. Детективът, който все още понякога бе спохождан насън от разкъсания торс на сержант Гари Топли, загинал от същия взрив, който отне половината крак на Страйк, разбираше вината на оцелелия, срама, който внушаваше най-черни мисли, задето още си жив, макар и с пострадало тяло. И тъй като дотук разследването го бе оставило с впечатлението, че Блей е бил втора цигулка в съдружието, родило Мастиленочерно сърце, Страйк бе най-изненадан от факта, че Блей се бе показал в коментарите си като човек, надарен с остър ум и проницателност. Детективът имаше усещането, че никое друго интервю досега не му бе дало такъв напредък в проумяване на психологията на Аномия и мислите на аниматора се бяха оказали не по-малко ценни в това отношение от снимките на частните съобщения.

С такава настройка и все още с миризма на болничен дезинфектант, метафорично изпълнила ноздрите му, Страйк се отправи в сряда за ранната си вечеря с Грант Ледуел, като предпочете да отиде до Докландс с обществен транспорт, вместо да шофира, предвид все още болезнения си крак.

„Гън“, ресторантът избран от Ледуел, беше на брега на Темза. На табелата отвън имаше фалшива дупка от куршум с големината на грейпфрут, а интериорът бе традиционен. Страйк, който се оказа първият клиент за вечерта, бе поведен покрай стена с накачени огнестрелни оръжия в иначе празна зала с дървена ламперия и седна на маса за двама с ясна гледка към Купола Милениум, заоблената бяла подобна на палатка конструкция на отсрещния бряг.

Също както се бе случило с Робин в Колчестър, Страйк имаше време да поразсъждава какво говори този избор на заведение за човека, с когото му предстоеше да се срещне. Като се оставеше настрани фактът, че Грант бе пожелал детективът да дойде до Докландс, където се намираше местоработата му, централата на Шел, вместо да направят срещата в централен Лондон, далеч по-удобен район за Страйк, елегантният гастропъб с менютата му в кожени подвързии и изложени пушки излъчваше идеализирана английска мъжественост.

С чувството, че строго погледнато не е на работа, Страйк си поръча халба бира и тя тъкмо пристигна, когато телефонът му иззвъня. Почти очакваше да е Грант със съобщение, че ще закъснее, за да консолидира тази силова игра, но видя, че обаждането е пренасочено от офиса, откъдето Пат вече трябваше да си е тръгнала.

– Страйк.

– О – чу се непознат и изненадан мъжки глас. – Не очаквах някой да вдигне. Просто исках да оставя съобщение за Робин.

– Мога да го приема – отвърна Страйк и бръкна във вътрешния си джоб за писалка.

– Ъъ... добре. Бихте ли я помолили да върне обаждането на Хю Джакс, би било чудесно. Не съм сигурен, че предишните ми съобщения са били предадени.

– Тя има ли телефонния ви номер? – попита Страйк.

– Ъъ, да, има го – отвърна Джакс. – Така че, да, помолете я моля ви, да ми позвъни. Е, благодаря тогава. Дочуване.

Мъжът затвори.

Страйк снижи телефона си и се намръщи леко. Предположил бе, че Хю Джакс Брадвата бе влязъл и излязъл от живота на Робин, без да остави отпечатък. Значи тя имаше номера му, но не отговаряше на неговите съобщения. Какво означаваше това? Дали тоя Джакс я притискаше за среща? Или пък Робин не му вдигаше от мобилния си, защото се бяха скарали, и го бе принудила да прибегне до оставяне на гласови съобщения на служебния ѝ телефон.

– Не съм закъснял, нали?

Страйк вдигна поглед. Грант Ледуел бе пристигнал, облечен в сив костюм и лилава вратовръзка. Изглеждаше като при последното им виждане – като булдог, стегнат с твърде тесен нашийник, с острата му късо подстригана коса, надвиснали вежди и изявена обратна захапка.

– Не, точно навреме идвате – отвърна Страйк и прибра телефона в джоба си.

Дали защото бе забравил колко едър е Страйк, или по някаква друга причина агресията, проявена от Грант в телефонния разговор, не бе тъй явна очи в очи. След като се ръкуваха и се настани на отсрещния стол, той изрече с грубоват глас:

– Благодаря, че се срещате с мен. Оценявам го.

– Няма проблем – каза Страйк.

– Аз... моля за извинение, ако съм бил... не съвсем учтив, като ви се обадих. Доста ни се струпа след срещата ни с вас.

– Съжалявам да го чуя – отвърна Страйк и с усилие прогони Хю Джакс от съзнанието си.

– Да, Хедър много се изнерви покрай всичкото това онлайн... Казвам ѝ да не гледа какво пишат негодниците, но тя не спира, а после изпада в истерия. Женен ли сте?

– Не – каза Страйк.

– А деца?

– Не – бе отново отговорът му.

– Ами бременните жени... – Грант се прокашля. – Втълпила си е, че някакви хора ще дойдат да нападнат нея и момичетата. Казах ѝ, че са просто шайка страхливци, дето се крият зад клавиатурите, но... – Грант забарабани нетърпеливо с пръсти по масата. – Добре ще ми дойде питие.

Той повика келнер и си поръча чаша червено вино. Когато келнерът се отдалечи, Грант попита:

– Видяхте ли какво е публикувал Аномия в събота вечер? Как от „Мавърик“ искали да променят Харти в човек? Започвам да си мисля, че Елгар и Йеоман отново трябва да погледнат внимателно хората в офисите си.

– Значи е истина, така ли? – попита Страйк.

– Да, истина е – отвърна Грант. – Хайде де, кой ще гледа филм с подскачащо наоколо сърце, дето преследва дух?

– На хората им е харесало в анимацията – посочи Страйк.

– Там е съвсем различно – нетърпеливо отсече нефтеният шеф. – Сега говорим за големия екран, за по-конвенционална публика. Онова... как му викат... трактовката ми изглежда добре. Честно казано, не схващам какво са видели всички тези хора в... Забавно е наистина – усети се Грант и побърза да се поправи. – Много е... креативно. Но може ли в този му вид да се преобразува в игрален филм?

– Не бих могъл да...

– Е, от „Мавърик“ не мислят, че може, а те са професионалисти.

Виното на Грант дойде. Той отпи голяма глътка и като че се поуспокои.

– След като Аномия публикува това, настана истински ад. Половината нощ будувах покрай Хедър. Иска да си стегнем багажа и да заминем някъде, където няма да ни намерят. Някакъв умопобъркан заяви, че се надявал бебето ни да е мъртвородено, ако щете вярвайте. Бих ви поканил у дома, вместо да се срещаме тук, но тя е повикала майка си да ѝ прави компания – обясни Грант, пийна отново от виното и продължи:  – Казах ѝ, че има куп хора, дето искат да ни имат проблемите. Уверих я, че ако всичко върви добре, с парите, които ще получим, можем да се преместим в затворено селище, стига да го желае. Поисках да видя цифрите от продадените рекламни материали веднага, щом поехме дела на Еди, и ще ви кажа... Работя в нефтената индустрия и не са ми непознати добрите финансови отчети, но бях смаян да видя какви приходи са дошли вече. То се знае, всичко това иска менажиране – побърза да добави Грант, та да не би Страйк да го помисли за голям щастливец. – Тия неща са далеч по-сложни, отколкото хората си представят. Аз го установявам в момента. Мисля си да направя одит на Нетфликс, та да се уверя, че си плащат всичко. Още не е имало такъв. Честно казано, не знам какво върши Алан Йеоман срещу неговите петнайсет процента... Само че се налага да открием кой е Аномия. Не може да търпим тези гадости всеки път, когато трябва да се вземе някакво решение за собствеността. Та затова ви се обадих. Да науча какво става.

– Отхвърлихме някои хора – каза Страйк – и успях да говоря с Джош Блей в събота...

– Него го интересува само как да влоши нещата за нас – изрече студено Грант. – Да поръчваме ли?

Той разтвори менюто и преди Страйк да е успял да попита как точно Джош Блей влошава нещата за семейство Ледуел, Грант заговори.

– Не исках да го казвам по телефона, но има и друго. И това е една от големите тревоги на Хедър, да ви кажа право. Получихме няколко странни телефонни обаждания. Анонимни.

Страйк извади бележника си.

– Слушам ви.

– Дойдоха на мобилния ми телефон. Първия път вдигна Хедър, защото аз бях в банята. Гласът насреща ѝ казал да изкопаем Еди.

– И това ли е всичко?

– Е, малко ли е? – разгорещено възкликна Грант. – Що за болен мозък...?

– Исках да знам само това ли е казал.

– А, разбрах... Ами не знам.

Келнерът се върна. Двамата мъже си поръчаха пържоли с пържени картофи. Когато келнерът се отдалечи достатъчно, Грант отново заговори:

– Може и още нещо да е казал, но Хедър запищя, като чула това, и ми изпусна телефона, да му се не види. Екранът беше напукан – раздразнено добави Грант. – Докато ида да видя кое толкова я е изплашило, онзи насреща беше затворил.

– Кога се случи това?

– Скоро след обяда, когато бяхте наети.

– По кое време на деня?

– Вечерта.

Страйк си го записа.

– А второто обаждане?

– То беше преди десет дни. Пак вечерта. Номерът беше скрит, но все пак отговорих.

Грант отново пи от виното си.

– Почти съм сигурен, че човекът използва едно от онези приложения, дето променят гласа, беше като на робот и... – Грант се огледа и изрече тихо:  – Каза „Изкопай Еди и виж писмото“, а после затвори. Според Хедър е бил Аномия. Може и така да е, но един бог знае как е узнал номера ми.

– Колко трудно би било за някого да го получи чрез службата ви?

– Ами... възможно е, бих казал – отговори Грант. Също като в случая с жена си и страницата ѝ във Фейсбук явно не се бе сетил за най-прозаичното обяснение. – Само че секретарката ми не би дала номера ми на човек, който звучи по този начин – като някой пъхтящ киборг. Би трябвало да я баламоса с много добра история.

– Питахте ли секретарката си дали е давала телефона ви на някого?

– Не – сви устни Грант. – Не искам да обсъждам тези неща с хората в службата ми. Достатъчно шум се вдигна около... случилото се. Еди използваше фамилното име и хората неизбежно направиха връзката.

Той се намръщи леко и допи виното си, с което даде време на Страйк да си каже наум, че Ледуел бе фамилия, която принадлежеше колкото на Грант, толкова и на Еди.

– Не е тема, на която бих искал хората да клюкарстват. Не, докато не знам колко... Искам да кажа, нямам представа какво ми готви бъдещето по отношение на кариерата. Така че не желая да пренасям всичко това в службата.

Грант вдигна ръка към келнера и поръча втора чаша вино, а Страйк се почуди доколко дискомфортът му по повод Еди не се дължеше на страха му колегите да не узнаят, че тя бе прекарала живота си в бедност и бе отгледана в приемно семейство, докато чичо ѝ се бе радвал на щедро заплащане в Оман.

– Кой точно знаеше, че в ковчега е имало писма, известно ли ви е? – попита Страйк.

– Нямам представа. С Хедър не сме давали гласност. Адска досада беше... Искам да кажа, налагаше ни се да организираме погребението, да говорим с купищата репортери, дето звъняха у дома, така че не ми дойде наум да поръчам в погребалното бюро да забавят затварянето на ковчега заради желаещите да сложат писма вътре. Очевидно погребалният агент знае, защото накарах него да го постави вътре, но той е обвързан от конфиденциалност или поне би трябвало да бъде. Онази Ъпкот също знае, тъй като Блей ѝ е диктувал писмото си. Ормънд, естествено, знае. А виж той нищо чудно да го е казал на всички присъстващи на погребението. Пошегувах се пред Хедър, че трябваше да проверим джобовете му за глави лук при всички тези сълзи, дето проля. Така че неизвестен брой хора са могли да знаят, че има писмо, но мен ме интересува кой е толкова сбъркан, че да звъни на роднините на Еди и да ги съветва да я изровят, а също кой се опитва да намекне, че Ормънд я е убил. Защото, освен ако не го прави ей тъй, да се забавлява от това, че ни разстройва, това всъщност е идеята, която се опитва да внуши, нали така? Няма как да подсказва, че Блей я е убил, защото той не се е промушил сам във врата, не съм ли прав?

На Страйк му се стори, че долавя известно разочарование в тона на Грант, задето се налага да признае непричастност на Блей.

Пристигна втората чаша вино на Грант и той изпи една трета от него, след което съблече сакото си и го преметна на облегалката на стола.

– Преди малко казахте, че Блей влошава нещата за вас – припомни Страйк.

– Точно това прави, по дяволите. В понеделник се свързал с „Мавърик“ да им каже, че не иска Харти да бъде променян. Заявил им, че Еди не би го искала. Напълно очевидно е какво цели.

– Дали?

– Ама, разбира се. Това е тактика за пазарене. Иска повече пари, преди да се съгласи за някакви промени.

Страйк се почуди дали казаното от него и Робин пред Блей по време на посещението им не бе извадило аниматора от неговото безразличие към случващото се с Мастиленочерно сърце.

– Сигурно проклетата Катя Ъпкот го подстрекава. Отвратителна жена.

– Отвратителна? – повтори Страйк.

– Не са да се хване човек за бизнес с тях. Етиката им и на двамата е като на улични котки. Знаят, че студията не би искала да се разчуе как вървят против желанията на Блей, докато той е в болница, затова си мислят, че държат яко „Мавърик“, както и нас. Един пост в Туитър от господин Джош Блей, че „Мавърик“ му съсипват проклетия скъпоценен замисъл, и ще настане велика олелия, а аз и Хедър отново ще сме първи на прицел. Но ви гарантирам едно: той ще получи повече приходи от нас само през трупа ми. Ако знаехте каквото знам аз, щяхте да се съгласите колко е отвратително, че той използва Еди като инструмент за пазарене.

Грант отпи още вино.

– А какво точно знаете вие? – попита Страйк.

– Моля?

– Какво знаете – повтори Страйк, – та ви кара да мислите как е „отвратително“ Джош да твърди, че Еди не би искала тези промени?

– Ами... Него изобщо не го вълнува, че тя умря. Нещата се подредиха удобно за господин Блей.

– Да, казахте го при последната ни среща – отбеляза Страйк. Грант не беше негов клиент, не беше длъжен да приема с респект мненията му. – Но аз не виждам как нещата са се подредили „удобно“ за човек, парализиран от врата надолу.

– Е, в това отношение, естествено е имал голям малшанс, но чуйте... Блей е можел да отбие Аномия във всеки един момент. На мен ми изглежда, че всички са били доволни да бездействат и да оставят цирея да загнои, а ето че сега моето семейство страда. Ще забележите, че никой не напада Джош Блей. Никой не го заплашва, че ще видят сметката на него и децата му. Е, нека го кажа: ако се поклаща като патка и кряка като патка, значи е патка. Кога хората ще отворят очи и ще започнат да се питат защо Блей вечно се измъква сух от водата?

– Да не намеквате, че Блей е Аномия? – повдигна вежди Страйк.

– Е... не – неохотно призна Грант. – Разбирам, че Аномия е присъствал в играта след нараняването на Блей и че той не може да върши това в сегашното си състояние, нали така?

– Не, не може – процеди Страйк.

– Но трябва да признаете как е адски подозрително, че интересите на Аномия и на Блей съвпадат. Никой от тях не иска Харти да бъде променен в човек, и двамата са имали желание да разкарат Еди от анимацията...

Пристигнаха двете порции пържоли с пържени картофи. Макар да не бе допил втората си чаша вино, Грант поръча трета, преди да разкопчее най-горното копче на ризата си и да разхлаби вратовръзката.

– Кое ви кара да мислите, че Блей е искал да разкара Еди? – попита Страйк.

Грант си отряза късче пържола и го изяде, преди да отговори.

– Ами щом искате да знаете, Еди ми го каза.

– Наистина ли?

– Да. Обади ми се по телефона миналата година. Каза, че Блей иска да я прогони. Търсеше съвет. Роднини сме все пак, нали? Вероятно е решила, че може да ми се довери.

Той допи виното в чашата си, без да прекъсва контакта с очи, после каза:

– Блей може и не по този начин да е желаел да завземе проекта, но... Внимавай какво си пожелаваш, нали така? Благодаря – обърна се към келнера, който му сервира третата чаша.

Телефонът на Страйк завибрира в джоба му и той го извади. Имаше получено съобщение от Робин.

Уоли Кардю не е Аномия. В момента – в линейка.

Ще ти се обадя, когато мога.

Страйк остави приборите си.

– Извинете, трябва да се обадя по телефона – каза на Грант, стана от масата и се придвижи възможно най-бързо към входа на пъба, като едновременно с това избра номера на Робин.

– Здравей – отговори тя след второто позвъняване. – Можеше да почака.

– Защо си в линейка, дявол го взел? – задъхано попита Страйк, като едва не събори жена при излизането си на улицата.

– Какво? О, прощавай. Не аз съм в линейка, а Кардю.

– Боже мили, Робин – избъбри Страйк, у когото облекчението и гневът бяха влезли в сблъсък. – Помислих си... какво стана?

– Всъщност се случиха много неща – отговори Робин.

Страйк я чуваше как крачи по улица. Запали цигара, докато я слушаше.

– Дойдох в четири да сменя Дев. Той ми каза, че към средата на следобеда от апартамента на Уоли се чули викове. Отвътре излязъл Ем Джей силно ядосан и Дев каза, че изглеждал като понапердашен. Носът му бил разкървавен. Тогава от къщата изскочила сестрата на Уоли, изтичала след Ем Джей и двамата заедно се отдалечили. Дев видял бабата и Уоли близо до прозореца да си крещят един на друг. След като пристигнах, всичко беше тихо и кротко за два часа, но забелязах събрана група от пет-шест мъже на близкия ъгъл. Двама изглеждаха съвсем юноши още. Не бих се учудила, ако са били все роднини на Ем Джей. Наблюдаваха входната врата на Уоли. Тогава Аномия влезе в играта, а около пет минути по-късно Уоли излезе от апартамента, като говореше по мобилния си телефон. Не внимаваше и...

– Те са му скочили.

– Да. Той нямаше никакъв шанс. Повалиха го на земята, ритаха го в лицето, в топките... изобщо където свареха. Хората надзъртаха през прозорците и някой трябва да е повикал полицията, защото дойде бързо. Нападателите избягаха, щом чуха сирената, и вероятно полицаите са се обадили за линейка. Уоли изглеждаше зле пострадал. Махнах се оттам – изпревари Робин въпроса на Страйк. – Не им бях нужна, имаха куп свидетели. Но това, което засяга нас, е, че Аномия говореше в играта, докато Уоли лежеше на земята, заобиколен от полицаи, надвесени над него.

– Е, значи приключихме с Уоли Кардю – каза Страйк и се отмести встрани, за да пропусне хора да влязат в „Гън“. – Никога не съм мислил, че е той. След като не му е стигнал умът да духне през прозореца от отмъстителните роднини, значи не е достатъчно хитър да е Аномия.

– Как върви с Грант?

– Умерено интересно. И той е получил същите анонимни обаждания като мен. „Изрови я и прочети писмата.“

– Сериозно ли?

– Да. По-добре да се връщам при него... О, – сети се Страйк, докато се канеше да загаси цигарата си. – Хю Джакс звъня в офиса. Иска да му върнеш обаждането.

– О, да му се не види. – Робин прозвуча раздразнена. Страйк изчака за някакво пояснение, но такова не дойде. – Добре, оставям те да се връщаш при Грант. Ще говорим утре.

Тя затвори, а Страйк дръпна за последно от своята „Бенсън и Хеджис“ и влезе обратно при Грант Ледуел.

– Някакви новини? – попита Грант, когато детективът седна.

– Изключихме още един заподозрян – отвърна Страйк и отново взе приборите си. – И така, освен анонимните обаждания и онлайн тормоза да ви е разтревожило друго? Случи ли се нещо извън обичайното?

– Само на проклетото погребение – избъбри Грант, докато дъвчеше парче пържола. Както Страйк бе забелязал още на обяда в артклуба, този човек дъвчеше много шумно. Големият шеф преглътна, после заяви кратко.

– Панаир на откачалки.

– Наистина ли?

– О, да. Пред църквата се бе струпала тълпа от ненормалници, дето плачеха и виеха. Носеха тениски с черни сърца на тях и държаха черни свещи. Целите бяха татуирани. Един идиот беше дошъл облечен като призрак. Когато ковчегът пристигна, всички се опитваха да мятат черни цветя в него. От плат, вярно, но го правеха най-безцеремонно, някакъв кретен уцели в окото един от хората, носещи ковчега. А после в църквата някакво дете, едно грамадно момче... после ми казаха, че живеел в артколектива... просто не си затваряше устата. Коментираше на висок глас, разпитваше какво точно прави свещеникът. В един момент малкият негодник се изправи и най-нахално отиде напред при ковчега. Майка му... предположих, че му е майка... хукна след него и го затътри обратно на пейката. А после, когато станах да държа надгробното слово, някакъв простак издюдюка по мен. Не го видях кой е.

Страйк слушаше мълчаливо и макар да го досмеша, запази неутрално изражение.

– Когато поехме към гробището, тълпата отхвърлени от цирка сбърканяци ни последва. Исках тя да бъде кремирана, но и Ормънд, и Блей настояха да бъде погребана в гробището Хайгейт, което ми струваше луди пари, но по-важното е, че ми изглеждаше пълна липса на вкус, предвид че тъкмо там тя беше... но отстъпихме, защото... Ами отстъпихме. И така, стояхме около гроба, а стотината души с вид на статисти за филма „Хелоуин“ гледаха от разстояние и ревяха, сякаш я бяха познавали лично. Но поне бяха облечени в черно де. Защото някои от така наречените опечалени се бяха издокарали в жълто, защото бил любимият ѝ цвят. Боже милостиви. Бях доволен, че не заведохме децата, макар че Рейчъл настояваше да присъства. Тя е най-голямата ми. Никога не е виждала Еди, но си търсеше извинение да отсъства от училище.

Грант отново нападна пържолата си и каза:

– И така, на помена... трябва да ви кажа, че тези художници яко пият и ядат... двама за малко не се сбили. Това Рейчъл ми го разказа, защото с Хедър се бяхме оттеглили в друга стая, бременна е все пак, а бяхме стояли дълго на крака. По това време вече си казах: ако някой иска да ни поднесе съболезнования, да дойде да ни намери.

Страйк подозираше, че дюдюкането в църквата вероятно бе допринесло към нежеланието му да общува с присъстващите.

– Рейчъл беше в салона и си приказваше с децата на Ъпкот. Момче и момиче. Момчето има някакво ужасно кожно страдание – изрече Грант по начин, сякаш Гюс го бе придобил умишлено, – но поне Катя ги бе накарала да се облекат в траур. И Рейчъл ми каза, че някакъв висок и плешив тип на име... не си спомням... май Джим...

– Тим? Тим Ашкрофт?

– Дублирал ли е някого от героите?

– Да, Червея.

– Ами значи е той – каза Грант и пийна вино. – Та така Джим... Тим... все едно... се приближил до Рейчъл и децата Ъпкот и се заприказвал с тях. Тогава дошъл онзи, ливърпулецът.

– Пез Пиърс?

– Какво?

– Според вас това ли е името на ливърпулеца?

– Не му знам името – нетърпеливо махна с ръка Грант, – но чух акцента му, докато стоеше зад мен на гробището. Никога не съм харесвал този изговор. Винаги звучат, сякаш си изкарват яда на теб, не мислите ли? А и той беше един от облечените в жълто. Жълта риза и широка жълта вратовръзка. Та така, Рейчъл каза, че бил доста подпийнал. То с всички беше така, чувахме ги от стаята как говорят високо и се смеят. Човек би помислил, че са на купон, по дяволите. Рейчъл ни разказа, че този Фез или както му е името там отишъл при Джим и казал: „Знам какво се опитваш да направиш, но спри незабавно, мамка му“. Джим отвърнал, че не знае за какво му говори Фез, а Фез блъснал Джим в гърдите и заявил нещо от рода: „Правиш го и на шибаното ѝ погребение“. Тогава Ормънд забелязал какво става и се намесил. Ако бях там, щях да ги извлека навън и двамата за ушите. Фез напсувал Ормънд и му казал да се омита, а забележете, че това се случва на помен, после си излязъл и не след дълго Джим също си тръгнал. Но трябва да му призная, че имаше почтеността да се отбие в стаята ни и да поднесе съболезнования. Май беше единственият. Не, излъгах...

Очите на Грант вече бяха кръвясали и големи петна от пот се бяха оформили на ризата под мишниците му.

– В самия край онзи гигант, холандецът, дето управлява комуната или каквото му викат там, един дългокос, облечен в нещо като жълта престилка, моля ви се, върху джинсите – процеди презрително Грант, – се шмугна при нас, докато всички си тръгваха, и ми подаде пакет. Вонеше на трева. Явно беше излизал навън да изпуши джойнт. И ми каза: „Триумфална смърт беше“.

– „Триумфална“? – повтори Страйк.

– Да. После ми тикна пакета в ръцете и каза: „Отворете го по-късно. Реших, че трябва да имате копие“. И си тръгна. Без съболезнования за загубата, без нищо. Отворих пакета в колата. Не сте виждали нищо подобно. Беше направил... И аз не знам как да го нарека. Явно това му беше идеята за изкуство. Една част бяха рисунки, а друга снимки. Със залепени върху тях думи. На гръцки. Стихове поезия и надгробни плочи на фона, а в средата Еди, коленичила и с вид, сякаш...

На Страйк за пръв път му се състори, че съзира у мъжа насреща му да се мярва мъка. Грант отново пийна вино, но част от него не улучи устата му и потече на тъмни капки по масата.

– ...странни фигури отзад и гигантско... Е, няма значение. Така или иначе, беше отвратително творение.

– Пазите ли го още?

– Не, по дяволите – озъби се Грант Ледуел. – Боклукчиите го отнесоха на следващия ден.

65

Там безразборно бурени са се оплели,

а непознати обикалят и прочитат

самотните послания наоколо

за мъртъвци отколе в гроба си изтлели.

Емили Дикинсън, XLI: Забравеният гроб

Имейлът, изпратен от Страйк след вечерята му с Грант Ледуел, който тя прочете седнала на пейка на Слоун Скуеър на следващата сутрин, завършваше със следното обобщение:

Силно ни намаляват първоначалните заподозрени: останаха само Тим Ашкрофт, Киа Нивън и Пез Пиърс.

Все се питам кого може да сме пропуснали.

Ето няколко идеи за нови посоки на разследване:

КОЙ Е ЗНАЕЛ ЗА ПРОМЯНАТА НА ХАРТИ В ЧОВЕК?

Обадих се на Алан Йеоман тази сутрин. Категоричен е, че само десет души са знаели как „Мавърик“ обмислят промяната на Харти от сърце в човек: половин дузина от филмовата компания, всичките подписали договори за неразгласяване, така че рискуват да изгубят доходоносни служби, ако говорят за сценария извън студията; самият Йеоман, но той не е казал дори на жена си и твърди, че го е премълчал пред всички от агенцията от страх да не изтече информация; Джош Блей; Грант Ледуел и Катя Ъпкот.

1) ДЖОШ

В съобщение поисках на Катя списък с хората, които са посещавали Джош в болницата. Отговор: освен нея, бащата, брата и сестрата на Блей са само двама: Мариам Торосян (която го е посещавала три пъти) и Пез Пиърс. По-късно ще се обадя на Джош да разбера дали е обсъждал предстоящата промяна с някого от тях. Ако го е направил, новината би могла да е стигнала до Норт Гроув и евентуално до твърде широк кръг хора.

От известните ни заподозрени Пез Пиърс все още ми изглежда като най-вероятния кандидат за Аномия. Притежава художествени/дигитални умения, имал е достъп до всякаква лична информация за Еди поради това, че е живял под един покрив с нея в колектива, а и има шанс Джош да му е казал за предложението Харти/човек. Ако Пиърс поднови предложението си за по питие довечера, мисля, че трябва да приемеш, а аз ще имам грижата за Бъфилапи, докато си с него.

Също така бих искал да разгледам по-отблизо Нилс де Джонг. „Триумфална смърт“ е адски странно описание на убийство дори за дрогиран човек. Нямаме хора, за да започнем следене на Нилс, докато не изключим всички останали, но всичко, което успееш да научиш за него, докато си в Норт Гроув, ще е от полза. NB: очевидно колажът, който е дал на Грант, е бил копие. Интересно ще ми е да видя оригинала.

2) ГРАНТ

Много ми е трудно да си представя, че Грант си е позволил да се изпусне за тази информация. Хедър си пада клюкарка, но в момента е параноична и уплашена, тъй че вероятно е по-дискретна от обикновено.

Стори ми се странно, че Рейчъл, най-голямата дъщеря на Грант, е пожелала да иде на погребението на Еди. Тя е на шестнайсет и никога не е виждала Еди. Според Грант Рейчъл просто е искала да се спаси от училище за един ден, но тя живее извън Лондон с бившата му съпруга (той не уточни къде, така че ще трябва да се поровя онлайн), ако беше казала, че я боли стомахът, щеше да постигне същия резултат с много по-малко усилие. На този етап всеки тийнейджър, свързан със семейство Ледуел/семейство Ъпкот/Норт Гроув, който се държи странно, трябва да бъде проверен.

3) КАТЯ

Не мога да си представя Катя да говори на тъй чувствителна тема извън семейството си, но ако го е споменала у дома, всеки там би могъл да разпространи информацията било преднамерено или от наивност. Приятелите на Флавия са твърде малки, за да влязат в профила на Аномия, но е редно да проверим близките около Гюс. Също така смятам, че трябва да се опитаме да установим кое е „милото дете“ на Иниго.

4) ТИМ АШКРОФТ И КИА НИВЪН

Тези двамата вече ми изглеждат с по-малка вероятност да са Аномия. Доколкото ни е известно, никой от тях няма (понастоящем) връзки с Норт Гроув/семейство Ледуел/семейство Ъпкот, така че е трудно да си представим откъде биха знаели новостите за Харти/човек.

Бих искал да разбера откъде произтича враждата между Пез и Ашкрофт просто за да изключим вероятността да има връзка с Аномия. Иначе предлагам да следим Киа с оглед тя да бъде изключена, както и да продължим следенето на Ашкрофт по същата причина.

След като приключи с четенето на имейла, Робин прибра телефона в чантата и провери айпада си, където играта течеше както обикновено. Аномия не присъстваше, тъй че вместо това тя вдигна поглед към прозорците на Шавливи пръсти в апартамента на третия етаж. Докато се взираше в стъклените квадрати, които блестяха като живак на пролетното слънце, тя обмисли възможността Аномия да е някой, на когото не се бяха спирали. Ако човек не се фокусираше върху подробностите, каза си, Аномия можеше да е един от милиони, поредната анонимна личност в интернет, но при по-внимателен поглед – към умението, нужно да се създаде играта, към интимните познания за миналото на Еди и работата ѝ по анимацията, без да се споменава дълбоко вкоренената враждебност, мотивирала всички тези години на тормоз – беше смайващо, че виновникът бе съумял да се укрива толкова дълго.

Робин не се впечатли особено от догадките на партньора ѝ за евентуални нови заподозрени и предполагаше, че Страйк също го приемаше повече като упражнение по отмятане, отколкото като преследване на значими следи.

След като прекара още половин час в безплодно наблюдение върху апартамента на Шавливи пръсти, Нътли дойде да я смени, като я приближи с обичайната си наперена походка. Нътли като че постоянно бе обзет от неудържим порив да се прави на човек, който знае далеч повече, отколкото казва гласно, и то в такава степен, че при кратките им срещи за смяна Робин винаги имаше чувството, че може да я смушка в ребрата и да ѝ намигне, а и беше неприятно тя да поема върху себе си целия труд да кара разминаването им да изглежда естествено отстрани.

– Тъкмо минава един – каза тя на Нътли и погледна часовника си, докато го казваше.

– Какво? – опули се Нътли.

– Ти току-що ме попита колко е часът. Недей, не сядай, където седях аз – изрече умолително, тъй като Нътли се канеше да направи точно това.

Докато вървеше към метростанцията, Робин се утеши с мисълта, че ако Шавливи пръсти погледнеше през прозореца, вероятно щеше да заключи, че тя се е отдалечила поради присъствието на досаден мъж, който е размислил и не е седнал там при нейното тръгване. И все пак ѝ се искаше да бяха могли да намерят някого по-добър от Нътли или натоварването на агенцията да спаднеше достатъчно, че да си позволят да го освободят.

Докато на теория разполагаше със свободен следобед, Робин бе решила отрано да се трансформира в Джесика Робинс, защото искаше да посети гробището Хайгейт преди вечерния си курс в Норт Гроув, а ѝ се струваше небезопасно да се скита тъй близо до артколектива без маскировката си. Причините ѝ да посети гробището бяха от смесен характер. Любопитна бе да разгледа обстановката, в чието виртуално представяне буквално живееше от седмици насам, а и да види мястото, където бяха намушкани Еди и Джош. Изпитваше също само отчасти признавано пред себе си желание да посети гроба на Еди Ледуел. Опасения да не чуе, че е фантазьорка или свръхемоционална, ѝ бяха попречили да спомене намерението си пред някого, най-малко пред Страйк. От друга страна, помисли си, докато наместваше перуката на Джесика в банята на площадката до офиса, не би могло да се каже, че пилее времето на агенцията; би могла да прекара свободните си часове в някое приятно занимание като... Само че Робин не можа да измисли какво предпочита пред посещение на гробището Хайгейт. Докато се взираше в напуканото огледало, за да провери лешниковокафявите си контактни лещи, припомни си думите на Илза по време на вечерята: „Честна дума, същата си като него... Работата идва на първо място“. Но тъй като разсъжденията над съвместимостта им с Корморан Страйк бяха територия, в която тя правеше съзнателни усилия да не навлиза, Робин решително изтика тази мисъл от ума си и се върна в офиса.

– Да знаеш, че много ти отива така – заяви Пат, като огледа критично тъмнокестенявата перука на Робин, издължената очна линия, аленото червило и черното велурено яке.

– Благодаря – отвърна Робин и влезе във вътрешния кабинет, където бе оставила айпада и чантата си. – Надявам се да бъда поканена на питие.

– Наистина ли? От кого? – подвикна Пат зад нея, но Робин не отговори веднага. Погледът ѝ падна върху айпада. Докато бе стояла в банята, Аномия не само бе влязъл в играта, но бе отворил частен канал за Бъфилапи.

– Почакай, Пат, трябва да свърша нещо тук.

<Отворен е нов частен канал>

<4 юни 2015 г. 14: 13 ч.>

<Аномия кани Бъфилапи>

>

Аномия: Добър ден.

>

>

>

>

>

>

Аномия: Ехо?

>

>

>

>

Аномия: Нямам цял ден за чакане, по дяволите.

>

>

<Бъфилапи се присъединява към канала>

>

Бъфилапи: Здрасти, много съжалявам, говорех с шефа ми.

Аномия: О, така ли било?

Аномия: Ами това може да се окаже проблем.

Бъфилапи: Какво, съжалявам?

Аномия: Редно е да съжаляваш.

Аномия: Канех се да ти направя предложение.

Аномия: Но ако ще отсъстваш по половин час, няма да се получи.

Бъфилапи: Какво предложение?

Аномия: Модератор.

Аномия: На мястото на ЛордДрек.

Робин ахна толкова силно, че Пат се обади от външния офис:

– Добре ли си?

– Нищо ми няма – подвикна в отговор Робин.

Бъфилапи: О, боже мой, но това е върхът!

Аномия: Ха-ха, знаех си, че така ще го приемеш.

Аномия: Но ще трябва да се потрудиш за това.

Бъфилапи: Как?

Аномия: С тест.

Аномия: Провеждам го по частен канал.

Аномия: Отговорите да идват до 15 секунди, та да знам, че не си имала време да ги издириш.

Бъфилапи: Мъчно звучи.

Аномия: Мъчно е.

Аномия: Така се държат настрана скучните праволинейни.

Аномия: Разполагаш със седмица да си преговориш

Аномия: епизодите от 1 до 42 на „Мастиленочерно сърце“.

Аномия: Плюс играта.

Аномия: Плюс бонус въпрос: ще отгатнеш кой съм.

Бъфилапи: Ха-ха.

Бъфилапи: Това някой успявал ли е да го уцели?

Аномия: Не.

Бъфилапи: Ако дам верния отговор, ще ми кажеш ли?

Аномия: Няма да го дадеш.

Аномия: Но се забавлявам, като гледам как грешат хората.

>

Аномия: И така, четвъртък идната седмица, нали?

Аномия: В 2 часа следобед.

Бъфилапи: Добре.

Бъфилапи: Много благодаря!

<Аномия напуска канала>

<Бъфилапи напуска канала>

<Частният канал е затворен>

Обзета от въодушевление, Робин написа съобщение с новината до Страйк, който в момента наблюдаваше икономката на Саут Одли Стрийт, после пъхна айпада в чантата си и се върна във външния офис.

– Поканиха те на онова питие ли? – поинтересува се офис мениджърът при веселото лице на Робин.

– Нещо далеч по-добро.

– Вечеря?

– Не, поканиха ме някъде, където от седмици се надявам да попадна.

– С Хю Джакс? – не преставаше да упорства Пат, която проявяваше здравословен интерес към любовния живот на Робин или по-скоро към липсата на такъв.

– О, мамка му – изруга Робин, като се закова на място и се плесна по челото. – Хю Джакс.

След последното съобщение на Джакс тя беше решила, че трябва да му върне обаждането и да му даде ясно да разбере, че не проявява интерес към него, но на събуждане намерението се бе изтрило напълно от ума ѝ. Робин по природа нямаше склонност да наранява чувствата на хората и докато слизаше по металното стълбище с айпада в чантата си, изпитваше смесица от страх и неохота да изрече на Джакс онова, което трябваше отдавна да му е станало ясно при продължителното ѝ мълчание на многото му аванси.

Половин час по-късно Робин тъкмо излизаше от метростанция Хайгейт, когато телефонът ѝ иззвъня.

– Модераторският канал, а? – подхвана Страйк без увод. – Адски добра работа.

– Още не съм там – отвърна Робин, като пое към гробището. – Първо трябва да издържа тест върху анимацията и играта, на който Аномия ще ме подложи след седмица. Последният въпрос ще е кой е Аномия, та ще е добре да измисля възможно най-ласкателен отговор.

– Някой някога познавал ли е?

– И аз това го попитах. Очевидно не, но Аномия се забавлявал да слуша отговорите.

– Самовлюбен маниак – изръмжа Страйк.

– Как е нашата икономка?

– В момента пазарува в „Алди“. Доколкото виждам, не е скрила у себе си кутийки Фаберже. Нътли благополучно ли пое Шавливи пръсти?

– Е, поне пристигна навреме – каза Робин, – но ми се иска да не беше чак такъв...

– Кретен? На мен също. Вярвай ми, ще го разкарам при първа възможност. Готова ли си за Норт Гроув тази вечер?

– Да – отвърна Робин.

– Да се надяваме, че Пиърс още има мераци за Джесика. Колкото до новините от другите фронтове, Мидж е изгубила Тим Ашкрофт.

– По дяволите, наистина ли?

– На всеки може да се случи. Следяла го, докато напускал Колчестър с кола, но попаднала зад закъсал камион на кръгово кръстовище, така че в момента той не е наблюдаван. Според нея той се е отправил към Лондон, но... Ти прочете ли имейла ми?

– Прочетох го, да, и съм съгласна, че той не е най-силният ни претендент за Аномия. Но все пак ще е добре да го отхвърлим със сигурност.

– Именно. Е, оставям те да се порадваш на свободния си следобед. Успех довечера в Норт Гроув. Извести ме как е минало.

Страйк затвори, а Робин върна телефона си в чантата и продължи към гробището.

Когато зави по Суейнс Лейн, дългия път със стръмен наклон помежду двете половини на гробището, видя пред себе си група млади хора: четири жени и мъж, като двама носеха тениски Мастиленочерно сърце. На гърба на фланелката на мъжа беше изписана една от дежурните фрази на Дрек „Аз е самотнелик и отегченец“, а на тази на момичето, фраза на Хартиенобяла: „Тъжна съм, тъй безкрайно тъжна“. Групата спря помежду входовете към източната и западната секция, разговаряха оживено и поглеждаха ту към едната, ту към другата порта. Робин беше сигурна, че се мъчеха да разберат в коя посока е нужното им място, което в действителност бе западната и по-старата част. Там бе погребана Еди и там бе извършено убийството, но беше нужно да си част от обиколка с гид, за да я посетиш. Робин се забави да ги изчака и видя как завиха надясно.

Когато стигна до входа, видя ги, че си купуват билети и се прегрупират отвъд гишето в двор с арки от двете страни, където вече други хора чакаха за гид. Очевидно тя разполагаше с малко време, преди да започне следващата обиколка, затова с вързан на възел от притеснение стомах се оттегли, така че събралата се групичка да не я вижда и чува, блокира идентификацията на номера си и се обади на Хю Джакс.

Той отговори след няколко позвънявания с нетърпелив тон.

– Ало?

– О, здравей, Хю – каза Робин. – Ъъ... обажда се Робин Елакот.

– Робин! – възкликна той изненадан и доволен. – Почакай да ида някъде, където мога да говоря...

Тя го чу да върви, явно се отдалечаваше от колегите си.

– Как си? – попита я.

– Добре – отвърна тя. – Ти как си?

– Прилично. Сега съм по-добре, като те чувам. Взех да си мисля, че си ме отсвирила.

Робин не смяташе, че можеш да отсвириш някого, с когото изобщо не си имал отношения, затова си замълча. Личеше, че Джакс е очаквал насърчение, защото, като продължи, звучеше по-настоятелно.

– Е, чудех се как ти се струва да вечеряме някой път?

– Аз... няма да стане, Хю. Но ти благодаря.

Той замълча и тя добави с неудобство:

– Аз просто... не съм готова за срещи точно сега.

Мълчание.

– Така че... надявам се при теб всичко да е наред – забързано изрече тя.

– Ами не е – отвърна Хю и тази внезапна промяна към студен гняв я шокира. – При мен изобщо не е наред. Върнах се на работа едва тази седмица, защото ме пратиха в отпуск заради депресия.

– О, съжалявам да го чуя... – промълви Робин.

– Всъщност те обсъждах с моя психотерапевт. Да. Доста време пропилях да говоря за теб и как се чувствах постоянно да звъня на някого, без той да благоволи дори да ми върне обажданията.

– Аз... не знам какво да отговоря на това.

– Ти знаеше, че съм в уязвимо състояние...

– Хю – подхвана тя, вече раздвоявана между чувство за вина и растящо раздразнение, – ако съм създала у теб впечатление, че проявявам интерес...

– Терапевтът ми каза, че трябва да обърна гръб на това, но аз все ѝ повтарях какъв свестен човек си, а сега се оказва, че си просто поредната...

– Сбогом, Хю...

Само че не беше достатъчно бърза да отреже последната му дума.

– ...кучка.

Сърцето на Робин препускаше, сякаш току-що бе пробягала сто метра. Инстинктивно хвърли поглед през рамо, но Хю не се бе втурнал към нея по улицата и тя се ядоса на себе си, задето бе толкова ирационална.

„Той е простак“, каза на себе си, но все пак ѝ трябваха няколко секунди да се овладее, преди да се отправи обратно към готическата постройка при входа, за да си купи билет за обиколката.

Групата във вътрешния двор вече бе нараснала до дузина. Освен феновете на Мастиленочерно сърце имаше двойка американски туристи и друга възрастна двойка с еднакви очила с рогови рамки.

Робин се присъедини към периферията на групата, като се мъчеше да не мисли за Хю Джакс и за последната дума, която процеди в ухото ѝ. Кучка. Внезапно си припомни любезността и почти смущението на детектив инспектор Мърфи, когато прие несръчния ѝ отказ за питие и изпита още по-голяма симпатия към него, та макар почти да не го познаваше.

Гидът пристигна няколко минути след като Робин се присъедини към групата. Беше мъж на средна възраст с очила и облечен с шушляково яке. Очите му автоматично се стрелнаха към двамата младежи, носещи тениски с Мастиленочерно сърце, и на Робин ѝ се стори, че призовава сили да се успокои и мобилизира.

– Добър ден! Аз съм Тоби и ще бъда вашият гид днес. Обиколката ни трае около седемдесет минути. Нека ви изясня някои неща, преди да тръгнем. Ако проявявате интерес към гроба на Карл Маркс, той е в източния сектор. Входът е свободен с купения от вас преди малко билет.

Робин вече знаеше това. Джош и Еди, а впоследствие Аномия и Морхаус си бяха позволявали известни волности с плана на гробището, като бяха компресирали двете секции в едно и бяха смесили гробове, които в действителност бяха разделени от Суейнс Лейн.

– Ако желаете да видите конкретен гроб...

Младата жена в тениската с Хартиенобяла и възрастната с очилата заговориха едновременно.

– Много искаме да видим този на Еди Ледуел...

– Кристина Росети включена ли е в обиколката?

Гидът отговори първо на възрастната жена.

– Да, разбира се, че можем да посетим гроба на Росети. Той е в една алея без изход, ще идем там в края, за да не се налага да изминаваме два пъти алеята. – После се обърна към младата жена в тениската с Хартиенобяла и съобщи:  – За съжаление, не включваме в обиколката гроба на госпожица Ледуел. Той е в частен парцел. Това все още е действащо гробище и семействата...

– Нейното семейство изобщо не го бе грижа за нея – заяви с висок шепот младежът в тениската с Дрек, а гидът се престори, че не го е чул.

– ...имат право на уединение, така че молим посетителите да проявяват уважение. Фотоапаратите са разрешени, но снимките да бъдат само за лична употреба. И моля ви, без ядене, пиене и пушене, докато сме в гробището. Също така се придържайте към алеите. Някои от гробовете не са обезопасени.

– Поне гроба на Де Мунк ще видим, нали? – попита набита млада жена с лилава коса, част от групата Мастиленочерно сърце.

Робин нямаше идея кой е Де Мунк и защо гробът му би представлявал интерес за феновете.

– Минаваме покрай Де Мунк, да – отговори гидът.

– Е, и това е нещо – каза момичето на приятелите си.

Групата пое не нагоре по главните стълби към гробището, а покрай голям мемориал за жертвите от Първата световна война и оттам по тясна алея. По мърморенето на феновете на Мастиленочерно сърце точно пред нея Робин разбра, че гидът не ги е повел по предпочитания от тях маршрут. Като умишлено вървеше на опашката, Робин погледна към айпада си в чантата, където играта още беше в ход. Единственият присъстващ модератор беше Хартела и слава богу, никой не чакаше да говори с Бъфилапи на частен канал.

Гидът ги поведе по тясна черна пътека, оградена от двете страни с гробове, а отдясно и с висок тухлен зид. Всичко бе в сянка заради плътния балдахин от клони над тях, а въздухът бе наситен с мириса на влажна зеленина, плесен и пръст. Гидът говореше, но Робин не чуваше много от казаното, тъй като онези от групата на Мастиленочерно сърце си шушукаха точно пред нея.

– Няма как да са се прехвърлили оттук – каза момичето с тениската на Хартиенобяла, като гледаше към високия четири метра зид.

– Според мен всичко е от другата страна – отбеляза онзи с тениска на Дрек, като се взираше вляво през дърветата към покритите с увивни растения гробове. – Не разпознавам нищо тук.

Но когато групата стигна до върха на пътеката, момичето с тениската на Хартиенобяла ахна звучно, а другото с лилавата коса притисна длан до сърцето си. Робин разбираше реакцията им, самата тя бе изпитала остро чувство на дежавю.

Оттук се виждаше виещата се пътека през омотани от бръшлян дървета, по която малкият Харти търчеше в непрестанната си трагикомична гонитба на красивата Хартиенобяла; тук беше и гората с изпочупени класически колони, кръстове, каменни урни, мраморни плочи и обелиски, сред които витаеше злокобната сянка на Дрек, готов да скочи на останалите играчи и да ги подкани да участват в неговата игра.

Гидът спря до гроб със статуя на кон и обясни на възрастната двойка и на американските туристи, че там бил погребан колячът на коне на кралица Виктория. Вниманието на Робин обаче бе привлечено от квадратен каменен обелиск, върху който увивно растение спускаше плътните си ластари около паметника и изглеждаше като паразитиращо подобно на паяк извънземно, опитващо се да погълне надгробната плоча наведнъж. Това беше гробът, на който обикновено кацаше Свраката, най-напред озвучавана от Пез Пиърс. Феновете на Мастиленочерно сърце развълнувано правеха снимки.

Групата отново се раздвижи и Робин се чудеше дали гробището ѝ въздейства повече с красотата си, или с всяващата си тръпки атмосфера. Навред буйно растяха бръшлян, трева, папрати и бодливи храсти, разпростираха се коренища сякаш като подигравка към официалната пищност на паметниците. Ластари бяха разместили тежките каменни капаци на гробници, папрати бяха избуяли върху гробове, където от цял век не бяха оставяни цветя; корени бяха надигнали надгробните плочи и те стояха изкривени и приведени към земята.

Отново вълни на възбуда пробягаха през групата фенове на Мастиленочерно сърце, когато стигнаха до гроба на Мери Никълс, над който имаше спящ ангел с човешки размери. Робин знаеше, че в анимацията това е гробът на Хартиенобяла. Призракът ѝ често бе сгушен до него, оплакващ състоянието си на смърт. Феновете помолиха един от туристите да ги снима всичките пред гроба.

После минаха покрай огромни каменни египетски стълбове и влязоха в Ливанския кръг, потънал в земята каменен амфитеатър, където двойни редове гробници обточваха стените. Момичето с тениската на Хартиенобяла изписка, като зърна величествения готически мавзолей, който най-много наподобяваше онзи на Лорд Скелет и Лейди Скелет в анимацията. Докато гидът говореше за увлечението на викторианците по египетската иконография, феновете на Мастиленочерно сърце си правеха селфита и се снимаха един друг пред мавзолея.

Тръгнаха си от Ливанския кръг и минаха покрай гроба на Уилям Уомбуел, за когото водачът ги осветли, че бил собственик на менажерия през викторианската епоха – това обясняваше голямата каменна статуя на лъв, поставена над него. След това ги поведе обратно към дългата бетонна алея, оградена от двете страни от още гробове и дървета, отиващи в далечина във всички посоки.

Внезапно младежът в тениска на Дрек се закова рязко пред Робин и посочи към надгробна плоча на издигнато място над пътеката, заобиколена с гъсти храсталаци. За своя изненада Робин отново зърна образа, който бе чувала Покваряващия да обяснява на Дългокраката в галерията „Уилям Морис“: майката пеликан, разкъсваща с човка гърдите си, и пълното гнездо гладни малки, зейнали нагоре да се нахранят с кръвта ѝ.

Момичетата, заобиколили младежа с тениската на Дрек, сега се бяха вкопчили едно в друго.

– Това е! Няма начин, точно това е!

– О, боже мой – промълви момичето с тениската на Хартиенобяла, притиснала ръце към устата си. – Ще се разплача.

Гидът също беше спрял. Обърна се към групата и като пренебрегна възбудата, демонстрирана от феновете на Мастиленочерно сърце, каза:

– Под този необичаен паметник е гробът на Елизабет, баронеса Де Мунк. Действието на пеликана символизира саможертва. Паметникът е поставен от Розалбина, дъщерята на Елизабет...

Но Робин не слушаше. Току-що си бе припомнила какво бе казал Джош Блей за мястото, където за пръв път им хрумнала идеята за анимацията, същото, на което Еди бе убита. „Близо до гроб, който Еди винаги е харесвала. Има пеликан на него.“

– Снимай ме – каза една от феновете на Мастиленочерно сърце на друга и ѝ подаде телефона си с треперещи ръце. Младежът с фланелка на Дрек погледна към гида; Робин бе сигурна, че се чуди дали ще има шанс да изкачи склона и да надникне към падината, където бе открито тялото на Еди. Когато групата пое отново, феновете на Мастиленочерно сърце поизостанаха, но гидът хвърли поглед назад и това ги принуди неохотно да го последват, като пътьом поглеждаха през рамо назад.

Робин, крачеща на опашката, се упрекна леко за изпитаната неприязън към феновете на Мастиленочерно сърце, задето искаха снимки на мястото, където Еди бе смъртоносно прободена с нож. А нима тя бе по-добра? Сега вече бе видяла мястото на събитието и разбираше колко опитен бе убиецът... или пък бе извадил невероятен късмет. Очевидно му бе известен маршрутът до този изолиран участък с гробове встрани от алеята, за който се предполагаше, че не е посещаван често. Също така бе съумял да избегне организирани обиколки и да се измъкне незабелязано от гробището. Робин се огледа наоколо: никъде нямаше охранителни камери. Помисли си за двете маски, които бе носил евентуалният убиец на Оливър Пек. Тук, сред тези нагъсто разположени паметници и дървета, би било детска игра да свали едната маскировка и да остане с другата под нея. Може би убиецът бе изчакал да мине туристическа група и неусетно се бе присъединил към нея или пък се бе върнал по същия път, откъдето бе дошъл.

Потънала в мислите си, Робин бе поизостанала от групата, която сега отиваше към гроба на Кристина Росети. Чудеше се къде ли точно бе открит Джош, когато чу силно „пссст“.

Робин се огледа стресната. Помежду храстите зърна две големи очи и къдрава коса. Пез Пиърс стоеше почти скрит сред гъсталака със скицник в ръка и ѝ се усмихваше.

– Какво...?

Пез притисна пръст към устните си, после ѝ направи знак да се приближи. Робин проследи с очи групата, вече скриваща се зад завой на алеята. Никой не погледна назад, така че тя пое към него, като внимателно подбираше къде стъпва. Докато трънаци закачаха дрехите ѝ, тя забързано разсъждаваше дали трябва да продължава с фалшивия лондонски акцент от последния им разговор с Пез, предвид че Зоуи можеше да е споделила с него как Джесика е от Йоркшър. Когато излезе на малката просека при Пез, беше решила дилемата.

– Мислех, че тук може да се влезе само с гид – прошепна тя със собствения си акцент.

– Не и ако знаеш тайния начин да влезеш – отвърна ѝ Пез с усмивка. – Какво прави работохоличка като теб в гробището?

– Имах час при зъболекар, така че си взех свободен следобед – каза Робин. – Никога преди не бях идвала тук. Невероятно е, нали?

– О, да, сега мога да го чуя – кимна Пез.

– Кое да чуеш?

– Че си от Йоркшър. Зоуи ми каза. Каза ми още, че току-що си се разделила с приятеля си.

– Ами... да – отвърна Робин и се пробва с храбра усмивка. – И това е вярно.

Влажната, висока до кръста растителност около тях ги принуждаваше да стоят много близо един до друг върху обрасъл с мъх тесен участък от неравна земя помежду гробове и дървета. Робин усети мириса на Пез през тънката му смачкана фланелка, беше силна животинска миризма, но не точно на пот, и внезапно ѝ изникна натрапчива картина на пениса му.

– Ще получа ли награда, ако ти кажа и трето нещо, което е вярно за теб?

– Казвай – подкани го Робин.

– Днес следобед не си си проверявала имейлите.

– Ти какво, да не си екстрасенс?

– Не, но курсът ти по рисуване е отменен.

– О, да му се не види – с престорено разочарование изрече Робин. – Мариам добре ли е?

– Да, нищо ѝ няма, просто е прекалено ангажирана. Забравила, че има някаква политическа сбирка. Такива неща постоянно се случват в Норт Гроув. Няма да си единствената неразбрала. Хората ще пристигнат както обичайно и просто ще пийнат в кухнята и ще порисуват сами. Такива са обичаите при нас. Или ти си от онези, които ще напишат оплакване?

– Не, разбира се, че няма! – шеговито обидена отрече Робин, както със сигурност би била Джесика при намек, че може да е тъй тесногръда и нетолерантна.

– Радвам се да го чуя. Накъде са тръгнали? – попита Пез, загледан след групата, поела на обиколка.

– Към Кристина Росети – отговори Робин.

– Ти не искаш ли да видиш гроба ѝ?

– Не знам – отвърна Робин. – Интересно ли е там?

– Аз мога да ти разкажа единствената интересна история за този гроб – заяви Пез. – А после можем да отидем за онова питие.

– О... – промълви Робин с подходящата доза свенливост, както се надяваше. – Ами... добре. Защо не?

– Чудесно. Да вървим тогава – каза Пиърс. – Ще трябва да минем по обиколен път, за да не се засичаме с групи. А аз първо трябва да оставя това у дома – добави той и кимна към скицника в ръцете си.

Тръгнаха помежду дървета и гробове, като избягваха маршрутите на организираните групи. На няколко пъти Пез се пресегна към Робин, за да ѝ помогне да мине през коренища и по скалист терен и тя му позволи да улови ръката ѝ. След третия път той я задържа в продължение на няколко крачки, преди да я пусне.

– Е, каква е историята за гроба на Росети? – подсети го Робин.

Изпитваше вероятно параноично желание да кара Пез да говори, докато се движеха помежду тъмни дървета, скрити от погледа на други хора.

– А, да – каза Пез. – Ами Росети не е единствената в него.

– Нима?

– Има и друга жена на име Лизи Сидал. Била е съпруга на брата на Кристина. Взела свръхдоза и когато я погребали, Данте поставил единствения ръкопис със стихотворенията си в ковчега при нея. Един вид величествен жест.

– Романтично – коментира Робин, като дръпна клонче бръшлян, за да освободи глезена си.

– Седем години по-късно Данте размислил, накарал да я изровят и си прибрал стихотворенията. С дупките от червеи по листата и всичкото му там. Литературата превъзхожда авантюрата.

Робин Елакот не сметна този каламбур за особено забавен, но Джесика Робин угоднически се изкиска.

66

Хлапе, наоколо навъртащо се,

пред потресаващата купчина се хилеше...

Едно дете може да бъде и ужасно.

Шарлот Мю, В гробището Нънхед

– Какво рисуваше? – попита Робин, когато двамата с Пез излязоха от гробището и се отправиха към Норт Гроув.

– Дойде ми идея за киберпънк – отвърна той. – Героят е погребален агент от викторианската епоха, пътуващ във времето.

– О, много любопитно звучи – възкликна Робин.

През повечето от краткото им вървене до артколектива Пез ѝ разправяше историята, която, за лека нейна изненада, звучеше едновременно сложно конструирана и интересна.

– Значи, освен че рисуваш, и пишеш?

– Да, малко – кимна Пез.

Колоритното фоайе на артколектива изглеждаше ослепително след меланхоличното и сенчесто гробище.

– Няма да се бавя, само да оставя това горе – каза Пез и посочи скицника, но преди още да е поел по спираловидното стълбище, откъм кухнята се появи Нилс де Джонг. Грамаден, рус и раздърпан, той бе облечен във вехти къси панталони с обемни външни джобове и кремава дреха, подобна на престилка, опръскана тук там с боя.

– Имаш посетител – информира той Пез със снижен глас. Трудно бе да се каже дали Нилс се смее, или не, защото имаше естествено извити нагоре ъгълчета на широката и с тънки устни уста. – Току-що отиде до тоалетната.

– Кой е? – попита Пез, опрял ръка на перилото.

– Филип Ормънд – отговори Нилс.

– Този пък какво иска от мен? – почуди се Пез.

– Мисли, че у теб има нещо негово – каза Нилс.

– Какво е то?

– Ето го и него – с по-висок глас изрече Нилс, когато Ормънд се показа иззад ъгъла.

На Робин, която никога преди не беше зървала Ормънд, ѝ направи впечатление колко чист и поддържан изглеждаше и как седеше съвсем не на място в Норт Гроув. Беше облечен в костюм и вратовръзка и носеше куфарче, сякаш идваше направо от училище.

– Здравей – обърна се той към Пез без усмивка. – Дали може да поговорим?

– За какво?

Ормънд погледна към Робин и Нилс, после каза:

– Въпросът е донякъде деликатен. Отнася се за Еди.

– Ами добре – отвърна Пез, но не звучешие доволен. – Искаш ли да идем в кухнята?

– Мариам е там с нейната сбирка.

– Е, хубаво, ела горе – вече пораздразнен каза Пез.

Обърна се към Робин.

– Нали не възразяваш да...?

– Не, разбира се. Ще те изчакам тук – отговори Робин.

Двамата мъже тръгнаха заедно и в мълчание по спираловидното стълбище, като скоро изчезнаха от поглед и оставиха Робин насаме с Нилс.

– Да си виждала котарак тук наоколо? – попита я нидерландецът, като надзърташе иззад рошавия си рус перчем.

– Не, съжалявам – отвърна Робин.

– Изчезна някъде.

Нилс се огледа бегло, после отново отправи очи към Робин.

– Зоуи ми каза, че си от Йоркшър.

– Оттам съм, да.

– Тя е болна днес.

– О, съжалявам. Надявам се да не е нещо сериозно.

– Май че не е.

Настъпи пауза, през която Нилс обхождаше с поглед иначе празното фоайе, сякаш котаракът му би могъл да се материализира от нищото.

– Много ми харесва това стълбище – каза Робин, колкото да наруши мълчанието.

– Да. – Нилс извърна огромната си глава да го погледне. – Един приятел ни го направи... Знаеш ли, че курсът по рисуване за тази вечер е отменен?

– Да, знам – кимна Робин, – Пез ми каза.

– Ако искаш, пак може да рисуваш. Мариам е подредила папрати и е оставила материали. Мисля, че Брендън е там.

– Би било чудесно, но вече обещах на Пез да идем да пийнем по нещо.

– Аха – рече Нилс. – Искаш ли да поседнеш, докато го чакаш?

– О, много благодаря – отговори Робин.

– Ела – каза Нилс и ѝ даде знак да го последва в посока обратна на кухнята. Огромните му обути в сандали стъпала зашляпаха по дъските. Когато отминаха студиото, където обичайно се провеждаше курсът по рисуване, тя видя възрастният Брендън да работи прилежно над скицата си на папрати.

– Кухнята е пълна с арменски революционери – съобщи Нилс, като спря пред затворена врата и извади връзка ключове от джоба си. – Няма покой тук. Политика... Ти интересуваш ли се от политика?

– Да, в голяма степен – отвърна предпазливо Робин.

– Аз също – каза Нилс, – но все съм в несъгласие с всички и Мариан се ядосва. Личното ми ателие – добави той, като я въведе в голяма стая със силна миризма на терпентин и канабис.

Думата „бъркотия“ беше твърде мека за това тук. Подът бе покрит с килимчета, захвърлени тубички от боя, смачкани хартии, обвивки от шоколад и празни кенчета. По стените имаше паянтови етажерки, отрупани не само с чаши с четки, тубички боя и различни художнически палитри, но и с изпомачкани книги, бутилки, ръждясали машинни части, безформени глинени скулптури, маски от всякакъв материал от дърво до плат, прашасала тривърха шапка, различни анатомични модели, восъчна ръка, различни птичи пера и древна пишеща машина. Платна бяха подпрени навред, обърнати с гърбовете си към стаята.

Издигащи се над общия боклук по пода, стигащ до глезените, като някакви странни гъбични образувания стърчаха няколко образци от изкуството на Нилс де Джонг. Всичките бяха тъй агресивно грозни, че Робин, която преджапа през отпадъците по пода към едното от общо две ниски кресла, реши, че трябва да са или гениални творби, или просто откровени ужасии. Мина покрай глинен бюст на мъж с ръждясали зъбчати колелета вместо очи и коса, май направена от разрязани автомобилни гуми, който се бе втренчил незрящо в нея.

Робин седна на креслото, посочено ѝ от Нилс, върху което бе метната навоняваща покривка, и веднага забеляза колаж върху статив пред прозореца. Колоритът бе предимно в калнозелено и жълто, а лицето на Еди Ледуел бе насложено върху нарисувана коленичила фигура.

– Съжалявам за котарака ви – каза тя и откъсна очи от колажа. – Отдавна ли го няма?

– От пет дни вече – въздъхна Нилс и се отпусна в другото кресло, което изстена под тежестта му. – Горкият Джорт. И все пак той изтрая най-дълго.

След казаното от Джош за отворената връзка на Нилс и Мариам Робин се зачуди дали Нилс не я бе вкарал в ателието си, воден от сексуален интерес, но той изглеждаше някак сънлив и изобщо не настроен към прелъстяване. На малка масичка до него имаше пепелник, в който лежеше изпушен дополовина джойнт с размерите на морков, загасен, но все още изпълващ въздуха с острия си мирис.

– Харесва ми това – излъга Робин и посочи към колажа с лицето на Еди. Около Еди имаше странна смесица от създания: две човешки фигури в дълги роби, гигантски паяк и червен папагал с листо марихуана в човката, който май се канеше да кацне в скута ѝ. Две фрази, едната на гръцки, а другата на латински, бяха напечатани върху плътна кремава хартия, залепена върху платното. Thule ultima a sole nomen habens и ὅ μιν ἑκάεργος ἀνήρπασε Φοῖβος Ἀπόλλων.

– Да – кимна Нилс и огледа картината си с лениво самодоволство. – Доволен съм от нея, добре се получи... Миналата година се заинтересувах от възможностите, които предоставя колажът. В галерията „Уайтчапъл“ имаше ретроспективна изложба на Хана Хьох. Харесваш ли Хьох?

– Боя се, че не познавам работата ѝ – отговори искрено Робин.

– Част е от Берлинското дадаистко движение – обясни Нилс. – Известна ли ти е анимацията Мастиленочерно сърце? Разпознаваш ли модела ми?

– О – възкликна Робин с престорена изненада. – Това да не би да е аниматорката? Еди... как ѝ беше фамилията?

– Ледуел. Да, точно тя е. Забелязваш ли вдъхновението за композицията?

– Ъъ... – измънка Робин.

– Данте Габриел Росети. „Беата Биатрикс“. Портрет на починалата му любовница.

– О, трябва да го погледна – каза Робин.

– В оригинала – загледан в платното си заговори Нилс – има не паяк, а слънчев часовник. Това – посочи той създанието – е паяк тъкач на кълба. Те мразят светлината. Дори нощем тя е твърде ярка за тях. Открити са в крипта в гробището Хайгейт. Няма ги никъде другаде във Великобритания.

– О – отново изрече Робин.

– Схващаш ли символизма? Паякът, олицетворяващ трудолюбие и творческа сила, но мразещ светлината. Не може да оцелее на светло.

В този момент Нилс забеляза заплетен къс тютюн в неугледната си брада и го измъкна. Робин се надяваше да отвлече вниманието му достатъчно задълго, та да може да снима колажа с Еди, за да го покаже на Страйк, посочи към бюста на мъжа със зъбчати колела вместо очи и заяви:

– Това е великолепно.

– Да – отвърна Нилс и отново предвид застиналите като при маска извивки нагоре в крайчетата на устата му бе трудно да се прецени дали се усмихва искрено, или не. – Това е тате. Смесих прахта му с глината.

– Вие...?

– Да. Той се самоуби. Преди повече от десет години – съобщи Нилс.

– О, аз... много съжалявам.

– Не, не, не означаваше кой знае какво за мен – леко вдигна рамене Нилс. – Не се разбирахме двамата. Той беше твърде модерен за мен.

– Модерен? – повтори Робин.

– Да. Беше индустриалец... в нефтохимическата промишленост. Важна клечка в Нидерландия. Пълен бе до козирката с празен социалдемократичен либерализъм... сещаш се, съвместни съвети на управата и работниците, ведомствени ясли и забавачки... Всичко само и само да държи колелцата на механизма доволни.

Робин кимна неопределено.

– Но нехаещ за реалните и важни неща – допълни Нилс, вперил поглед в гротескния бюст. – От типа хора, дето купуват картина в тон с килима си.

Той се позасмя и Робин надлежно се усмихна.

– Седмица след смъртта на мама татко научи, че има рак. Лечим рак, но той все пак реши да се самоубие. Чела ли си Дюркем?

– Не – поклати глава Робин.

– Може да го вземеш назаем – каза Нилс, като махна с огромната си длан. – Емил Дюркем. „За самоубийството“. Държим в тоалетната библиотека с книги за раздаване... Дюркем идеално описва оплакванията на тате. Аномия. Знаеш ли какво е това?

– Отсъствие на нормални етични и социални стандарти – промълви Робин с надеждата изненадата ѝ да не проличи в разтреперан глас.

– О, много добре – усмихна ѝ се лениво Нилс. – Знаеше ли го вече, или издири значението, след като го видя на кухненския ни прозорец?

– Издирих го, след като го видях на прозореца ви – излъга Робин и отвърна на усмивката му. По неин опит мъжете обичаха да дават информация на жените.

Нилс се позасмя, после каза:

– Татко нямаше душевност. Беше празен, кух – печалби, придобивки и отмятане на социално-демократични мерки... Смъртта му произтече по естествен път от живота му. Аномично самоубийство: Дюркем го описва сполучливо. В действителност смъртта на всеки човек е логичен финал, един вид е обусловена, не си ли съгласна?

Откровеният отговор на Робин би бил „не“, но Джесика Робинс отвърна:

– Не бях го обмисляла по този начин.

– Истина е – настоя Нилс и важно закима. – Не се сещам за човек, чиято смърт да не е била неизбежна и напълно пасваща за него. Разбираш ли от чакри?

– Ъъ... това са участъци на тялото, нали?

– Малко повече от това са. Индуистки тантризъм. – Вдигна загасения си джойнт пред очите ѝ. – Ще възразиш ли да...?

– Не, моля – отвърна Робин.

Нилс го запали със стара и очукана запалка „Зипо“. От джойнта излязоха огромни струи дим.

– Ракът на баща ми беше в простатата – заговори Нилс иззад облака от синкав дим. – Втора чакра: свадхиштана. Болестите на втората чакра произтичат от липса на креативност и емоционална изолация. Имам нещичко тук...

Неочаквано той се изправи. За времето, необходимо му да прекоси стаята, Робин успя да извади телефона си, да щракне с него снимка на колажа и да го върне обратно в чантата си.

– Къде ли е? – промърмори Нилс, като ровеше из претрупаните етажерки и местеше предмети, някои от които падаха на пода, а той не проявяваше никакъв интерес към съдбата им.

– Внимателно! – предупреди го Робин, внезапно разтревожена.

Меч с извито острие падна от лавицата и на сантиметри се размина с крака на Нилс, обут в сандал. Той само се засмя и се наведе да го вземе.

– Клевангът на дядо ми. Гравирах надпис върху него... виждаш ли? Знаеш ли какво пише тук?

– Не – отвърна Робин, като погледна леко разкривените гръцки букви върху острието.

– κληρονομιά. „Завет“... Ама къде е тази книга?

Тикна нехайно меча отново на полицата, но след още минута небрежно дирене, каза:

– Няма я тук – и се върна при Робин с празни ръце.

Креслото отново изскърца, като пое снажното тяло на Нилс.

– И така – заговори Робин, – в случай като този... – Тя посочи към снимката на Еди. – По какъв начин смъртта на Еди Ледуел беше обусловена?

Нилс примигна с помътнели очи срещу картината.

– Ами тя се дължеше на нещо, което бих нарекъл липса на аристократичен мироглед. – Той дръпна силно от джойнта си и издиша, тъй че Робин виждаше лицето му през завеса от дим. – Нямам предвид „аристократ“ в тесни класови рамки... Говоря за конкретна умствена настройка. У аристократичния дух има един вид откъсване, по-широк и извисен поглед към живота... може да устоява на превратности на съдбата в добра или лоша посока... Но Еди беше с буржоазна настройка, бранеше постиженията си, вълнуваше я авторското право, разстройваше се от критиките, а накрая успехът напълно я унищожи.

– Според вас изкуството трябва да е безплатно, така ли? – попита Робин.

– А защо не? – отвърна Нилс. Размаха джойнта. – Искаш ли?

– Не, благодаря – каза Робин. Вече бездруго се усещаше замаяна от пасивното пушене. – Но – тя смекчи въпроса си с леко засмиване – нали не мислите, че тревогите ѝ за авторското право са я убили?

– Не конкретно за авторското право... не, Еди беше убита заради онова, в което се превърна.

– Превърна се?

– В обект на омраза. Сама го докара дотам да я мразят. Но пък беше творец.

Нилс се вгледа в размазаната зелена коленичила фигура с насложената на нея глава на Еди и каза:

– А какъв по-голям поклон към въздействието на работата на един творец от това той да бъде унищожен? Така че в известен смисъл тя постигна триумф в смъртта... силата ѝ бе призната... тя беше жертвана в името на изкуството ѝ... Ала само ако бе знаела как да изпълни очертанията на своята мощ... нещата щяха да се развият по-добре за нея.

Нил отново дръпна яко от джойнта си. Изражението му ставаше все по-сънливо.

– Хората не могат да се измъкнат от същността си... Твоят приятел Пез например е класическият западняк...

Робин чу гласа на Брам в далечина да пее на нидерландски, а после да се провиква „Нилс!“. Нилс постави пръст до устните си и се усмихна на Робин.

– Нилс?

Чуха Брам да тича по коридора, а после той задумка с юмрук по вратата. Робин предположи, че Нилс обикновено я заключва, когато е в ателието, защото Брам не пробва бравата.

– Знам, че си там, татко, подушвам тревата!

Робин подозираше, че Нилс би се направил на глух, ако тя не беше там. Но сега се засмя и подхвърли...

– Добре де, момчето ми...

Надигна се, остави джойнта и се отправи към вратата. Появи се Брам и разшири очи от изненада, като видя Робин да седи там, след което викна:

– Татко, ти да не се опитваше да...

– Това е приятелка на Пез – заглуши баща му края на изречението. – Ти какво искаше?

– Може ли да занеса в училище меча на прадядо?

– Не, момче, ще те изключат, ако го направиш – каза Нилс. – Върви да играеш сега.

– Дрек е самотнелик и отегченец – занарежда Брам. – Дрек е самотнелик и отегченец. Дрек е...

– Нилс? – чу се женски глас. Появи се жената с късо остригана коса, която Робин бе виждала вече. Държеше на ръце момиченцето си. – На входа има някакъв човек, дошъл е за бойлера.

– Ще изчакам във фоайето – каза учтиво Робин на Нилс и се изправи. – Ще трябва пак да заключите тази стая, ако няма да сте тук.

Надяваше се да е припомнила на вече надрусания Нилс да го направи. Никак не ѝ допадаше идеята Брам да докопа меча на прадядо си и беше облекчена да чуе дрънкането на връзката ключове зад гърба си, докато се отдалечаваше.

Пез не се виждаше никъде, но мъж в син работен гащеризон оглеждаше смаяно гигантското южноамериканско растение, спираловидното стълбище и стотиците рисунки и картини по стените. Нилс мина покрай Робин, обвит във воня на канабис, за да посрещне техника и да го поведе към кухнята. Жената с късата прическа се усмихна на Робин, после тръгна нагоре по стълбището, като шепнеше нещо на малката, която се кискаше.

Робин остана сама и извади телефона си, за да прати на Страйк снимката, която бе направила на колажа. Ала преди да успее да го направи, пронизителен и силен глас прозвуча в самото ѝ ухо.

– ДРЕК ИСКА ДА ИГРАЕ НА ИГРАТА БЕ!

Робин ахна изненадана, подскочи и се обърна рязко назад. Брам се беше промъкнал зад нея и беше допрял малко пластмасово устройство до устата си. Като видя шока на Робин, разрази се в гръмогласен смях. Робин пъхна обратно телефона си в чантата с препускащо сърце и се насили да се усмихне.

– Значи харесваш Мастиленочерно сърце, така ли?

– Харесвам Дрек – заяви Брам, като продължаваше да говори през устройството, което изкривяваше гласа му до пронизително пищене.

– Това може ли да издава други гласове? – поинтересува се Робин, връхлетяна от внезапно подозрение.

– Може би – отвърна Брам. Натисна бутон и гласът му стана дрезгав и нисък. – Мога да говоря и с този.

– Откъде си го взе? Изглежда забавно.

– От научния музей – отвърна Брам с дрезгавия си глас. После махна устройството и попита:  – Ти коя си?

– Джесика – отвърна Робин. – Посещавам тук курс по рисуване.

– Нали беше приятелка на Пез? – подхвърли Брам, а подозрението в тона му и изпитателният му поглед накараха Робин да разбере думите на Джош, че понякога Брам изглеждал като четиресетгодишен.

– И това съм също – каза Робин. Посочи към устройството за променяне на гласа. – Сигурно е подходящо за майтапчийски обаждания по телефона. Правил ли си го някога? Аз съм въртяла такива номера на брат ми – излъга Робин.

Брам само се изхили.

– Искаш ли да видиш нещо рисувано от Пез? – попита я.

– На драго сърце – отвърна Робин, като предположи, че ще бъде насочена към някоя от картините, които бяха в изобилие по стените наоколо им.

– Горе е – каза Брам и я подкани с жест да го последва по стълбите.

– Не съм сигурна, че е редно да се качвам там – каза Робин.

– На никого не му пука – увери я Брам. – Тук на всеки е позволено да ходи навсякъде.

– И къде точно е творбата? – попита Робин, без да помръдва. Нямаше намерение да се остави да бъде поведена от Брам в спалнята на Пез. Колкото и да ѝ се искаше да знае за какво си приказваха Пез и Ормънд, вероятно щеше да има шанс да получи информацията от Пез на по питие, а не като нахълта в стаята му заедно с Брам.

– В старата стая на Еди и Джош е – поясни Брам.

Изкушението да я види бе неустоимо, така че Робин последва Брам по спираловидното стълбище до втория етаж.

Брам изглеждаше странно превъзбуден, докато я водеше по коридора, който бе тесен, застлан с мокет и с по две или три стъпала, разположени на отстояния. Би приличало на малък хотел, ако повечето от вратите не бяха небрежно оставени отворени и не разкриваха разхвърляни стаи.

– Тази е моята – излишно уточни Брам: стаята бе пълна с потрошени играчки. – А ето я тяхната.

За разлики от повечето други тази стая бе със затворена врата. За изненада на Робин, момчето се огледа в двете посоки на празния коридор, после извади от джоба си ключ и я отключи.

Стаята беше със северно изложение. Миришеше на обгоряло дърво и тъкан с примес на плесен. На лампата на тавана крушката липсваше. След като очите на Робин свикнаха със сумрака, тя си даде сметка, че стаята е в състоянието, в което Джош я бе оставил няколко месеца по-рано. На прозорците още висяха почернелите завеси и обгорелите им краища се полюшваха от течението, влязло през отворената врата. Чаршафите на двойното легло бяха свалени и се виждаше частично обгорелият матрак. Някои от скиците по стената бяха само фрагменти, придържани на място от обгорели кабърчета, но най-голямата творба – ако можеше да бъде наречена така – бе запазена, тъй като бе нарисувана направо върху стената. Тъкмо към тези графити сочеше Брам и наблюдаваше нетърпеливо Робин за реакцията ѝ.

Някой – Пез, ако можеше да се вярва на Брам, – беше изрисувал двуметров детайлно изпипан пенис, влизащ във вагина. Отгоре бяха написани същите думи, които ги имаше на кухненския прозорец на Мариам долу:

СЪСТОЯНИЕ НА АНОМИЯ Е НЕВЪЗМОЖНО,

КОГАТО СОЛИДАРНО ДЕЙСТВАЩИТЕ ОРГАНИ

СА В ДОСТАТЪЧЕН ДОСЕГ И В ДОСТАТЪЧНО ДЪЛЪГ КОНТАКТ.

– Как ти се струва? – попита Брам с едва потискан кикот.

– Много е хубаво – отвърна спокойно Робин. – Някой наистина умее да рисува гениталии.

Брам изглеждаше леко обезкуражен от подобен отговор.

– Пез беше. Направи го, докато те бяха излезли. На Еди не ѝ хареса.

– О, така ли? – равнодушно подхвърли Робин.

– Аз знам кой я е убил – заяви Брам.

Робин го погледна. Беше висок почти колкото нея. Като си припомни случилото се с майка му, нямаше как да не ѝ дожалее за момчето, но очевидното му желание да предизвиква шок и страх никак не я стопляше към него.

– Ами тогава трябва да кажеш на някой възрастен – посъветва го Робин.

– Ти си възрастен – изтъкна Брам. – Ако кажа на теб, ще ти се наложи да направиш нещо по въпроса, нали?

– Имах предвид възрастен като татко ти или Мариам.

– Ти откъде знаеш, че не ми е майка? – попита той.

– Някой ми го спомена.

– А знаеш ли какво се случи с истинската ми майка?

– Не.

– Един мъж я уби чрез удушаване.

– Това е ужасно – сериозно изрече Робин. – Много съжалявам.

Подозираше, че Брам бе очаквал тя да го обвини в лъжа. За част от секундата усмивката му угасна. После той изрече високо:

– Въобще не ми пука. По-хубаво е да живея с Нилс. Той ми дава всичко.

– Щастливец – усмихна му се Робин и се обърна да огледа и останалото в стаята.

Нямаше как това да е мястото, каза си, където Джош и Еди бяха записали онзи ранен видеоматериал, когато още бяха очевидно влюбени, защото леглото в онази стая беше единично. Никъде не видя портфейла на Джош или някакви ключове. Дъска за дартс бе оцеляла след пожара, тъй като висеше в далечния край на стаята и към нея бе прибодена рисунка, от която стърчаха три стрелички. Робин с любопитство приближи дъската за дартс и с известна изненада установи, че бе лоша скица с молив на Иниго Ъпкот, която идентифицира главно защото Катя бе написала името му над собствения си подпис.

– Кой е поставил рисунката на бедния човек върху дъската за дартс? – попита тя с лековат тон.

След като не получи отговор, обърна се и се озова директно срещу умрял плъх.

Робин изпищя и с препъване отстъпи назад към стената. Плъхът бе полуразложен и нямаше очи; зъбите му бяха жълти, дебелата му, подобна на червей опашка беше вдървена. Вонеше на спирт и Брам със смях го тикаше към нея. На пода до леглото имаше голям буркан, пълен с мътна течност и свален капак.

– Не! – извика Робин, бутна Брам настрани и почти изтича навън от стаята в пустия коридор, като забърза по обратния път в опит да устои на първично желание да хукне, макар да не чуваше Брам да върви зад нея.

Когато стигна до стълбищната площадка, видя Пез, явно раздразнен, да стои сам във фоайето долу, но изражението му се разведри, когато тя заслиза по стълбите.

– Помислих си, че си духнала.

– Не – отвърна Робин, докато се опитваше да се успокои. – Брам искаше да ми покаже нещо горе.

– Олеле, боже. – Пез май го досмеша донякъде. – Какво?

– Нещо, което си нарисувал на стена – отвърна Робин и се опита и тя да се направи на развеселена.

– По дяволите, нима ти е показал това? – омърлуши се Пез. – Беше шега... а тази врата би трябвало да е заключена.

Робин тъкмо бе стигнала до фоайето, когато Брам изфуча надолу по стълбите зад нея.

– Откъде взе ключ за стаята на Джош? – обърна се настойчиво Пез към момчето.

Брам нагло вдигна рамене, после погледна Робин право в очите.

– Зоуи го е направила – заяви с широка усмивка, после изтича зад ъгъла по посока на кухнята.

67

Той преценява ме като трудно достъпна,

но аз облечена съм в женска гордост

с конкретна цел.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

– Какво е направила Зоуи? – попита Пез.

– Нямам представа – излъга Робин. – Той е... забавно момче, нали?

– „Забавно“ е едно от определенията за него – изсумтя Пез. – Хайде, отиваме в „Гейтхаус“.

Предишното добро настроение на Пез изглеждаше леко помрачено от разговора му с Ормънд, макар че духът му се повдигна, щом излязоха в меката привечер навън. Докато вървяха към пъба, разпитваше Робин за маркетинговата ѝ кариера, която тя, за щастие, бе обмислила в достатъчно подробности, че да може да му дава готови отговори.

– Но не го ли намираш отегчително все пак? – попита Пез.

– Разбира се, че да – отвърна Робин и Пез се разсмя.

– Прощавай, че се забавих толкова дълго горе.

– Няма проблем. Поговорих си с Нилс.

– О, така ли? – ухили се Пез. – И как ти се стори той?

– Интересен – отвърна Робин и Пез отново се засмя.

– Не бой се, можеш да си кажеш, че е сбъркан. Не ми е баща, да речеш. Та за какво ти приказваше той?

– Ами... за индуистки тантризъм, капитализъм, самоубийства, аномия... – Робин го наблюдаваше с крайчеца на окото си за реакция, но не забеляза никаква. – За аристократичен мироглед и как смъртта била обусловена...

– Почерпил те е с най-големите си хитове – ухили се Пез. – Той е безобиден, просто е ексцентричен... Смята се за роден аристократ, защото е оцелял, след като е наследил милиони от баща си.

– Голяма мъка трябва да е било – подхвърли Робин и този път, когато Пез се засмя, посегна и леко я докосна по ръката.

– Забавна си – каза леко изненадан.

– Показа ми и творбите си.

– Нима? Как ти се видяха? – Преди Робин да е успяла да отговори, Пез отсече:  – Ужасни са, нали? Не се притеснявай, всички знаем, че са боклук. Той мина през какво ли не: живопис, скулптура, гравюри, дигитално проектиране... Миналата седмица заговори за дърворезба.

– Продал ли е нещо някога? О, не, почакай. Той смята, че изкуството трябва да е безплатно, нали така?

– Да – отвърна Пез. – Лесно е да се каже, като вече имаш милиони в банката. Понякога изпълнява малки моноспектакли в Норт Гроув и всички курсисти, дето присъстват от години, идват да пият вино и лоялно го уверяват, че е гений. Някои от тях май го и вярват. Мило е всъщност... Той каза ли ти от коя раса си?

– От коя раса? – повтори Робин. – За какво говориш?

– Ще ти трябва една бира, преди да ти го обясня – отвърна Пез. „Гейтхаус“ вече се виждаше – голяма дървена постройка в черно и бяло с маси отвън.

– Навън ли искаш да седнем, или вътре? – попита Пез.

– Вътре – отвърна Робин. Сега, след като с Пез не стояха под сенчестия балдахин на дърветата в гробището, тя се боеше, че при по-внимателен поглед ще се види как е с перука и контактни лещи.

– Какво ще пиеш? – попита Пез, когато влязоха в много просторния бар с тухлени стени и дървен под, в който имаше много маси и една трета от тях бяха заети.

– Чаша червено, моля – отвърна Робин. – Само ще отскоча до тоалетната.

Тапетите в дамската тоалетна бяха с рододендрони и папагали. Робин се заключи в кабинка, прати на Страйк снимката на колажа на Нилс с Еди, после му се обади. Той отговори почти мигновено.

– Не си ли на курс по рисуване?

– Отмениха го и вместо това съм на по питие с Пиърс. Слушай, току-що ти изпратих снимка на картината, която Нилс де Джонг е дал на Грант Ледуел, тоест дал му е копие от нея, а сега искам да си запишеш всичко случило се току-що, докато още го помня, защото аз няма как да го направя. Пез ме чака в бара.

– Казвай – подкани Страйк.

Робин разказа за посещението на Ормънд при Пез, всичко, което си спомни от дрънканиците на Нилс за смъртта на Еди, описа в подробности стаята на Джош и завърши с кратко описание на поведението на Брам, кулминацията на което бе обвинението му към Зоуи. През цялото време чуваше забързаното скърцане на писалката на Страйк.

– Боже мой, това е безумно много информация – възкликна Страйк, когато тя завърши. – Браво на теб.

– Веднага трябва да влезеш в играта – продължи Робин. – Последния път, като погледнах, Аномия го нямаше, но това беше преди повече от три часа.

– Докато говорим, се превръщам в Бъфилапи – увери я Страйк и тя чу как той зачатка по клавиатурата.

– Добре, ще ти се обадя, като приключим с питиетата.

– Непременно го направи. Успех.

Робин затвори, излезе от кабинката, погледна се в огледалото, за да се увери, че перуката и контактните ѝ лещи не са се разместили, включи телефона си на запис, върна го в чантата си с надежда той да улови разговора ѝ с Пез през шума в пъба и напусна кабинката.

Пез седеше до кръгла маса за двама в далечен ъгъл до прозорец с чаша червено вино и халба бира пред него. Приближил бе стола си до този на Робин, тъй че вместо да седят един срещу друг, всъщност бяха един до друг.

– И така – подхвана с усмивка Робин, след като се настани и едновременно с това свали черното си велурено яке, а очите на Пез автоматично обходиха гърдите ѝ и после отново срещнаха погледа ѝ, – каква е тази мания на Нилс да приписва на хората раси?

Седнала в близост, Робин отново усети телесната миризма на Пез. Голите му ръце бяха мускулести, а ноктите мръсни. Без джинсите и фланелката би изглеждал като някой от светците на Караваджо с големите му и тъмни скръбни очи и черната къдрава коса.

– Той разделя хората, които среща, на раси – отвърна Пез и като видя изражението на Робин, добави:  – но става дума само за бели европейци. Открил го в някаква стара книга, където се говори за шест раси бели европейци. Чете чудати писания, за които никой никога не е чувал, и обича да се впуска в спор дори когато е друсан. Дай му да отхвърля общоприети мнения.

– Като ми каза за теб, че си класически западняк, това свързано ли е с расите?

– Ха, така ли ти каза? – възкликна Пез и направи лека гримаса. – Да. Аз съм западняк. Малък и тъмен.

Робин за малко не каза „Не си малък“, но си прехапа езика, преди да го е изрекла, защото тя си мислеше за ръст, но думите можеха да бъдат интерпретирани по съвсем друг начин.

– В сравнение с Нилс всички са ниски – подхвърли тя.

– Да, но западняците са с латиновъншност, емоционални и обичат зрелищата.

– А себе си за каква раса мисли Нилс?

– Нордическа – отвърна Пез. – Големият рус воин-създател. Очевидно е най-добрата раса, към която можеш да се числиш.

– Значи, макар и на шега, Нилс все пак е от господстващата раса – заключи Робин.

Пес се засмя.

– Да. Мариам много се ядосва, когато той подхване за расите, но Нилс твърди, че се нервирала, защото тя самата била динарически тип, а те са по-непълноценни от хората от нордическия.

Този път и Робин се засмя заедно с него, макар никак да не го намираше смешно.

– Един път Нилс каза на възрастен човек в инвалидна количка... Беше парти по случай края на учебния срок, ние си търсим всякакъв повод за купони... Та каза му, че бил класически Алпин. Това си е вътрешна шега между обитателите на Норт Гроув. Алпин е кодова дума за „досаден тъпак“. Дребнобуржоазен, тесногръд.

Робин се чудеше дали въпросният Алпин не е бил Иниго Ъпкот, но не пропусна дежурния смях тъкмо на място.

– Но смешното бе там, че въпросният човек познаваше книгата, където Нилс бе прочел за класификацията, ха-ха, та всъщност разбра как Нилс му казва, че е конвенционален, мудно мислещ и каквото още там са Алпините. Ти защо не си пиеш виното?

– Пия го – отвърна Робин и пое малка глътка. – И какво, мъжът в инвалидната количка каза ли „Как смееш да ме наричаш мудно мислещ и тесногръд?“.

– Не, каза следното – Пез го изрече с тон на помпозно негодувание:  – „Расовите теории на господин Едикойси, както там му беше името на дъртия фашист, са напълно дискредитирани“ и отпраши с количката си. Веднъж подхванахме караница със същия човек по повод Битълс, а после той каза на жена си, че било време да си вървят, подкара си количката навън и повече не го видяхме, ха-ха.

– Кой от вас харесваше Битълс и кой не? – поинтересува се Робин.

– О, и двамата ги харесваме – отговори Пез. – Битълс са това, не кой да е. Не си спомням как стигнахме до тази тема, но накрая се сдърпахме в кой албум има песни само на Маккартни и Ленън. Аз бях прав – уточни Пез. – „Ден след тежка нощ“. Малко клише падам, защото съм от Ливърпул и харесвам Битълс, но...

Той дръпна надолу бието на фланелката си и разкри надпис в кръг в основата на якия му врат. Робин се наведе леко напред, за да го разчете, и с бързо движение на главата Пез я целуна.

В течение на целия си живот Робин Елакот бе имала в устата си всичко на всичко езиците на двама мъже: този на съпруга ѝ, с когото бе започнала да се среща на седемнайсет, и на момчето, с което излизаше, като беше на петнайсет, а неговите целувки бяха по-лигави и от тези на семейния им лабрадор. За част от секундата се напрегна, но Джесика Робинс не беше Робин Елакот: тя бе имала всички гаджета, от които Робин бе лишена; имаше регистрация в сайта за срещи Тиндър, посещаваше с приятелки лондонски клубове, тъй че Робин отвърна с престорен ентусиазъм, докато Пез пъхна длан в косата ѝ, за да държи главата ѝ неподвижна и силно притисна устни към нейните. Езикът му бе толкова активен в устата ѝ, че тя усети вкус на бира, каквато не беше пила, а горещият дъх на Пез облъхваше горната ѝ устна.

Когато прецени, че на Джесика – която имаше всичкия опит, липсващ на Робин, но не беше лесна плячка – ѝ стига, отдръпна се и Пез я освободи, като прекара ръка през перуката, която за щастие, бе изработена от естествен косъм. За да оправдае високата цена, платена за нея, трябваше да обясни на Страйк, че отблизо синтетичните си личат.

– Прелестна си – изрече Пез с предрезгавял глас.

– Просто се опитвах да прочета татуировката ти – отвърна свенливо Робин.

– It’s getting hard to be someone, But it all works out, It doesn’t matter much to me – цитира той. – „Strawberry Fields Forever“[17]. Отива чак назад до тила ми.

– Нима наистина за теб не е чак толкова важно? – попита Робин, като се чудеше как да поведе разговора към групата Строукс.

– Не чак толкова – кимна Пез. – Защо? Може би харесваш мъже, които карат големи коли и печелят куп пари?

– Не, такива ме отегчават до полуда – отсече Робин и Пез избухна в шумен смях.

Робин си каза с разтупкано от нерви и вълнение сърце, че ако това беше истинска среща, тя би се справяла изключително добре. – Е, как стана така, че отиде да живееш в Норт Гроув?

– Бях тук една вечер и се заприказвах с човек, който живееше там, а имах затруднения да си плащам наема. Вече го няма, но тъкмо от него научих, че разполагат със свободна стая. Отидох, срещнах се с Нилс, той ме хареса и каза: „Ами хубаво, идвай при нас“. И оттогава съм там. А ти къде живееш?

– В Кентиш Таун – изстреля приготвения си отговор Робин.

– Да, Зоуи ми каза, че си близо до нея. Сама ли?

– Не, имам две съквартирантки – отвърна Робин с намерение да задуши в зародиш всякаква мисъл, че могат да се уединят в апартамента ѝ. – Нилс каза, че Зоуи била болна днес.

– Така ли? – незаинтересовано промърмори Пез. – Ами тя е анорексичка. Никога не яде. Типичният фен на Мастиленочерно сърце.

– В какъв смисъл?

– Всичките, дето са истински заплеснати по него, са сбъркани. Търсят нещо. Самонараняват се и други разни щуротии. Защо не си пиеш виното?

– Пия – възрази Робин, макар да бе поела само три глътки, докато Пез междувременно почти беше опразнил халбата си. Не си падам много по алкохола.

– Ще трябва да поработим по този въпрос – каза Пез.

– Някой обаждал ли се е на Зоуи да провери дали е добре?

– Сигурно Мариам – отвърна Пез. Допи останалата си бира наведнъж. – Имах нужда от това – каза и Робин се запита дали разговорът с Ормънд беше събудил желанието му да пие.

– Ще ти взема още една – предложи Робин.

– Но твоята чаша е почти пълна още...

– Не сме на състезание, нали? – усмихна се Робин и Пез ѝ откликна.

– Добре, благодаря.

Тя се изправи и тръгна към бара, като усещаше погледа на Пез върху себе си. Умишлено бе пренебрегнала това му първо споменаване на Мастиленочерно сърце и възнамеряваше да поднови темата, след като той пийнеше още.

Когато Робин се върна с бирата му, Пез улови свободната ѝ ръка, докато тя сядаше.

– Не си каквато очаквах – каза и я заоглежда с лека усмивка.

– Защо, ти за Алпин ли ме мислеше? – пошегува се Робин и му позволи да преплете пръсти с нейните.

– Не, просто те имах за по-резервирана.

– О, аз съм много резервирана – отвърна Робин. – Ти явно извикваш нещо у мен.

Пез се разсмя. Ръката му беше топла и суха.

– Ходиш ли си често в Ливърпул? – попита тя, като си спомни Инстаграм профила му, където той говореше за едномесечни престои в родния си град.

– Да – каза той. – Моят старец страда от мотоневронна болест. Вдовец е и живее сам.

– О, колко тъжно – изрече съчувствено Робин.

– Основно сестра ми се грижи за него, но тя пък има две деца с аутизъм, така че и на мен ми се налага да поема от товара ѝ, та да си отдъхне.

– Много хубаво от твоя страна – похвали го Робин. – Охо... и ти не си какъвто очаквах.

– Нима? – взря се в нея Пез с лека усмивка, докато стискаше силно пръстите ѝ. – И какво точно означава това?

– Ти си добър по душа – отговори Робин. – Почтен човек. Мислех те за... знам ли... артистичен тип, плейбой.

– Защо? Защото се разголвам за курса по рисуване ли?

– О, никак не възразявам срещу това – отвърна Робин и Пез отново се разсмя. – Е, каква друга музика харесваш?

– Всякаква, стига да е хубава, все едно – вдигна рамене Пез. – А ти кога се раздели с приятеля си?

– Преди около шест месеца. Как е при теб?

– Повече от година не съм се виждал сериозно с някоя. Нe че съм останал на сухо де.

– Обзалагам се, че не си – подхвърли Робин и Пез я придърпа за нова целувка.

Тя имитираше ентусиазъм, когато той притисна лице към нейното и зъбите им тракнаха едни в други, а ръката му отново се зарови в косата ѝ. На Робин ѝ се искаше той да престане да пипа перуката ѝ и нямаше как да не заподозре, че и тя като бирата служеше на Пез да се отърве от тревогите си. Усещаше се някакво безразсъдство в маниера му. Отново тя бе тази, която прекъсна контакта, и той простена леко при това.

– Обикновено не върша такива неща по светло – прошепна му тя и хвърли поглед към останалите посетители. Двама мъже на средна възраст на бара явно бяха наблюдавали епизода и се подсмихваха похотливо.

Пез, който бе приближил стола си още повече към нейния, я обгърна с ръка и пръстите му помилваха гърба ѝ.

– Няма проблем – отвърна. – Скоро ще се стъмни.

– Пий си бирата – поръча му Робин – и ми разказа за работата си. – Мариам каза, че си много добър.

– Такъв съм – кимна Пез, – просто не мога да си осигуря постоянен ангажимент. Отчасти защото трябва да отскачам до дома да се грижа за татко. Изтрая далеч по-дълго, отколкото предвиждаха, когато му поставиха диагнозата. Но имам едно-две неща предвид... може би. Зависи.

– Покажи ми нещо твое – предложи Робин. – Обзалагам се, че си в Инстаграм.

– Да, там съм – потвърди Пез.

Той трябваше да махне ръката си от нея, за да извади телефона си и да влезе в Инстаграм.

– Ето – плъзна телефона си към Робин.

– Еха... – възкликна тя.

Този път ентусиазмът ѝ не беше престорен: видяното бе много впечатляващо. Докато тя разглеждаше графики, фентъзи арт, анимирани образи и кратки анимационни клипове в различни стилове, Пез пак се наведе към нея, преметна ръка на облегалката на стола ѝ и започна да ѝ обяснява за всяка една.

– Тази беше поръчка за книга с комикси... Тази беше за реклама, но клиентът не я хареса. Плати ми все пак... Тази беше за организатор на игра, който фалира. Още се опитвам да си взема някак нещата обратно...

– Всичко това в Норт Гроув ли си рисувал?

– Да, повечето. Нилс разполага с всички най-нови технологии.

– Хубавка е – отбеляза Робин и посочи към познат образ. Сърцевидното лице на Киа Нивън я гледаше от портрет в анимационен стил на чернокоса жена в дълга развяна зелена роба, като гърдите ѝ бяха почти изцяло на показ. Голяма сърповидна луна светеше в нощното небе зад нея.

– Лунатичка – отбеляза Пез с поредното изсумтяване. – Ходеше с един от колектива. Трябваше ми модел за секси вещица, така че я накарах да ми позира. Тя се съгласи само за да накара приятеля си да ревнува. Нервира се, когато той отказа да дойде и да гледа. Истината е, че той се натискаше с друга, докато тя беше долу при мен в студиото.

– Леле – промърмори Робин.

– Да – подсмихна се той. – След като той я заряза, тя дойде в Норт Гроув уж да си прибере някои неща. Като се качила до стаята му, вратата била заключена и ги чула да се чукат, тъй че дотича при мен в пълна истерия. Само след двайсет минути вече ми се предлагаше, но аз не си падам по откачалки.

Робин си отбеляза наум, че това беше точно обратното на историята, разказана от Киа на Страйк, в която Пез бе свалял Киа, а тя го отблъснала. Продължи да разглежда публикуваното на страницата, като търсеше претекст да върне разговора към Мастиленочерно сърце.

– Това да не е котаракът на Нилс? Онзи, който изчезнал?

– Да – отвърна Пез, като погледна рисунката на спящата котка с окраска на костенуркова черупка. – Опитвах се да се докопам до поръчка за илюстриране на детска книжка за домашни любимци. Не обичам котки, алергичен съм. Може да съм се издал някак, защото така и не получих възлагането. Това създание има само едно око, но не си личи, когато спи.

– Как е изгубил окото си?

– Не знам, никога не съм питал... Няма го от близо седмица вече. Или е прегазен, или Брам го е удушил.

– Какво? – престори се на шокирана Робин.

– Той е един малък психопат. Щом стигне ръст метър и осемдесет, изнасям се. Нищо чудно това да е идния вторник при скоростта, с която расте. Е, стига за това – каза внезапно и постави ръка върху нейната тъкмо когато се появи ъгловата черно-бяла фигура в дълъг викториански редингот.

– Беше ми приятно да ги разглеждам.

– А на мен ми беше приятно другото ни занимание, но ти ме спря – отвърна Пез с усмивка и пъхна телефона в джоба на джинсите си.

– Е, какво стана – подхвана Робин, когато Пез взе отново да я милва по гърба, – върна ли на онзи човек онова, което бе дошъл да си иска?

– Не – отвърна Пез и усмивката му мигом угасна.

– Какво беше то?

– Нищо. Изгубих го. Само че не беше негово. – След кратко колебание добави:  – Приятелката му ми го даде.

– Аха – промълви Робин. – Но защо тогава той...?

– Приятелката му беше Еди Ледуел. Момичето, което направи Мастиленочерно сърце. Онази, дето я убиха.

– О, горкият човек! – възкликна Робин.

– Какво? – реагира Пез, после вдигна рамене. – Е, да, сигурно е така.

Пез отпи доста от бирата си, а умът на Робин работеше с висока скорост.

– Слушай – заговори тя, взела бързо решение. – Тъй като я спомена... аз... не знаех дали да ти го кажа, но това доста ме постресна.

– Кое?

– Всъщност знам за какво говореше онова момче в къщата.

– Кой, Брам ли?

– Да. Каза ми, че Зоуи е убила момичето. За Еди говоря.

– Брам е казал, че Зоуи е убила Еди?

– Да – потвърди Робин. – Аз, естествено, не му повярвах. Но е странно дете да каже такова нещо.

– Боже господи – промърмори Пез, свали ръката си от облегалката на стола на Робин и прекара длани през къдравата си черна коса, преди да изгълта докрай бирата си.

– Не биваше да ти казвам – изрече тихо Робин.

– Бях решил, че мога да прекарам една вечер, без да мисля за това.

– О, аз... съжалявам, че го споменах – каза Робин и този път позволи да се промъкне едва доловима нотка на огорчение. – Джесика Робинс нямаше вина, че беше заведена в онази горяла стая от сбъркано хлапе и бе обременена с приказки за убийство. Джесика Робинс беше засегната от тази внезапна промяна в тона и започваше да мисли, че Пез не е забавният чаровник, за какъвто го бе взела първоначално.

– Не – побърза да каже Пез, – недей... ти нямаш вина. Просто беше ужасно, откакто се случи. Всички постоянно за това искат да говорят, а какъв е смисълът? Та тя е мъртва, по дяволите, нали така? Непрестанните приказки на тази тема няма да я върнат обратно... Брам просто не харесва Зоуи, това е. Тя влиза понякога в ролята на негова бавачка. А той не харесва никой да му казва какво да прави. Виждала си я, тя не би могла да повдигне мачете, а какво остава да го използва... Ще го допиеш ли някога това вино?

– Да – отвърна Робин, като внимаваше да запази точната доза резервираност в гласа си.

– Прощавай – каза Пез, като изглеждаше отчасти разкаян и отчасти подразнен. – Просто на всички ни се струпа много. Дори от полицията ме разпитваха.

– Сериозно ли?

– Да. Разговаряха с всички, които познаваха Джош и Еди. Дори с Мариам.

– Шегуваш се!

– Не. Тя е знаела, че Джош и Еди ще се срещнат в гробището в онзи следобед. Само че водеше курс по това време. За деца със специални потребности. Аз пък бях в студиото и работех върху идеята си за комикс.

– За погребалния агент, пътуващ във времето?

– Да – отвърна Пез, макар да не изглеждаше особено поласкан, че Робин е запомнила. – Така или иначе, бяха ме видели хора, като са минавали покрай вратата, така че не бях заподозрян в убийство. Но после ченгетата искаха да знаят аз ли съм онзи трол, който е преследвал Еди в Туитър.

Той изсумтя презрително.

– Три години живях в една къща с нея. Ако съм искал да я тормозя, не би ми притрябвал шибаният интернет за това. Без друго знам кой е въпросният трол, не е трудно да се отгатне.

– И кой е бил? – попита Робин, като се опита да запази тона си неутрален.

– Един на име Уоли Кардю – отвърна Пез, без да се замисли и секунда.

– Ти каза ли го на полицията?

– Да. Обясних им как през цялото време знаех, че е той. Аномия, така се нарича тролът...

– Аномия? – повтори Робин. – Колко странно. Нилс току-що...

– Да една от причините да знам, че е Уоли, беше името. Чух как Нилс му обяснява думата. Взел я е буквално от кухненския прозорец.

– О, нима лично познаваш този човек?

– Да. И двамата имахме участие в Мастиленочерно сърце. Озвучавахме герои. Аз работих само по два епизода, защото трябваше да се прибера у дома и да гледам татко известно време, а като се върнах, друг бе поел ролята ми и имитираше ливърпулски акцент.

От изражението на Пез Робин отсъди, че е останал недоволен от ситуацията.

– Уоли има приятел, който умее да програмира. Спомням си, че ми разправяше как искал да вземе игра, замислена от някакъв човек. А този трол, Аномия, ръководи онлайн игра, базирана на анимацията, заедно с приятел. Така че не е сложно като астрофизика, да речеш.

– Ще си взема още една бира – каза Пез. – Сигурна ли си, че не искаш вино?

– Не, нека първо допия това – отговори Робин.

Пез отиде до бара, а умът на Робин препускаше. Някои от нещата, казани от Пез за него самия, пасваха на профила на Аномия, съставен от нея и Страйк, и все пак тя си бе представяла, че ако седне лице в лице с Аномия, ще го почувства, ще знае инстинктивно, защото злобата и садизмът, демонстрирани от дългото му преследване на Еди Ледуел, щяха да проличат у него колкото и хитро да ги прикриваше. Пез Пиърс може да не беше идеалният ѝ партньор за чашка, но тя не можеше да си въобрази, че би посвещавал часове от живота си на играта или на безмилостен тормоз, провеждан в Туитър. Той беше талантлив художник, имаше успехи сред жените, беше запален по музиката. На Робин ѝ изглеждаше като човек, водещ напълно удовлетворителен живот в реалния свят, на когото не му бяха потребни съмнителните удоволствия да бъде анонимна онлайн персона.

Когато той се върна на масата и седна, Робин го попита:

– Защо те смениха в анимацията? Не би ли било по-добре да използват автентичен жител на Ливърпул вместо някой, който да имитира тамошния говор? Мразя, когато хората имитират моя акцент – добави тя. – Един в службата мисли, че е много забавен, като го прави, когато говоря по съвещания.

– Проклети лондончани, това е то – отсече Пез и отпи от новата си бира. – Еди каза, че не знаели кога ще се върна, та затова решили да продължат без мен. Хайде стига сме приказвали за проклетата анимация. Казах ти, че искам да си почина една вечер.

– Добре – отвърна Робин, като се погрижи да изглежда стъписана и леко обидена.

– О, прощавай, съжалявам – изрече Пез, като мигом се огъна пред нейната хладина. – Аз просто... главата ми не побира онова, което се случи.

– Е, не съм учудена. Истински кошмар си е.

Пез отново плъзна ръка на облегалката на стола ѝ.

– Споменах ли, че си истинска прелест?

Робин го остави пак да притисне уста към нейната. Тази целувка бе по-нежна, не продължителен сблъсък на зъби с намесени език и слюнка, което изглеждаше уместно след обсъждане на убийство. Когато Пез я пусна, Робин каза тихо:

– Може би ще ти помогне да говориш за това.

– Предлагаш да бъдеш мой психотерапевт ли? – подхвърли той, като я гледаше в очите, докато милваше гърба ѝ.

– Нямам лиценз – отвърна Робин, – но пък плюсът е, че предлагам обслужване, каквото не можеш да получиш по здравна каса.

Последва поредният му висок смях и преди да я е попитал какво точно има предвид, Робин каза със сериозен тон:

– Може би наистина е редно да поговориш с някого. Било е твърде травматично за теб, а бездруго си имаш достатъчно стрес в живота с болния си баща.

Той изглеждаше някак смутен от думите ѝ.

– Защо се разделихте с приятеля ти?

– Изневери ми с моя приятелка – отговори Робин. – Защо питаш?

– Защото си прекрасна и мила. Той трябва да е бил тъп гадняр.

„О, не пак“, помисли си Робин, когато Пез се доближи за нова целувка. Беше най-дългата до този момент. Поне не докосваше косата ѝ, но докато езикът му се движеше в устата ѝ, прегърна я с две ръце и едва не я изтегли от стола ѝ.

– Контролирай се – прошепна тя срещу устата му и с мъка се освободи. – Боже мой. Хората ни зяпат.

– Просто ми се прииска от тази терапия, дето здравната каса не я предлага.

– Забрави частта с говоренето – припомни Робин и главно за да му попречи пак да я целуне, надигна чашата си и изпи останалото вино наведнъж, докато Пез продължаваше да я гали по гърба.

– Така те искам – каза той, докато я гледаше как пие.

– Не се шегувам – подхвърли Робин с лековат тон. – Преживял си нещо ужасно. Личи си, че си разстроен.

– Само не си мисли, че съм изгубил най-добрата си приятелка – изрече дрезгаво Пез. – Отдръпнах се от нея дълго преди случилото се.

– Защо? – попита Робин.

– Не ти трябва да слушаш за това – промърмори Пез. – Повярвай ми.

– Добре – отвърна Робин и отново вкара малко хладина и лека обида в гласа си. На Джесика Робинс не ѝ беше драго да я приемат като само малко по-добро средство за отвличане от бирата. Тя обичаше да има малко разговор, преди да бъде вкарана в леглото. След няколко секунди напрегнато мълчание Пез заговори:

– Добре, но те предупредих. Е, хубаво... един от другите дубльори в анимацията се мотаеше в компютърната стая в Норт Гроув, докато чакаше сцената си. Влязох и той бързо затвори онова, което гледаше, и това събуди любопитството ми. Никога не съм го харесвал. Частно училище, богати родители, навираше в очите на всички колко е привилегирован. Веднъж Уоли изрови отнякъде снимка на подготвителното му училище преди колежа. Явно я беше намерил в интернет. Разпечата я и я закачи на стената, а лицето на Тим бе насложено върху един от малките лигльовци с розови каскетчета. Отгоре бе написал „Тим се учи да презира привилегированите хетеросексуални бели“.

Робин се засмя.

– На Тим това не му хареса – с известно задоволство добави Пез. – Ама никак. Срещал съм хора като него, като съм поработвал тук и там. Тъпаци от средната класа, които те презират, защото си отраснал в работническа среда. Мислят си, че се перчиш с това. Че се опитваш да спечелиш нечестно предимство с картата на потисничество.

Робин пак се засмя.

– Все едно... Знаеш ли какво е лоликон?

– Не, какво е?

– Поредица рисунки на малки момичета. Показват как правят разни неща със сексуален характер. Тръгнало е от Япония, но сега е в целия нет.

– О... – промълви Робин и мислите ѝ отново запрепускаха. – Това е... гадно.

– Да... Та в такъв сайт гледаше Тими Свръхосъзнатия, когато влязох и го заварих. Нямаше време да изтрие историята на браузъра, защото Еди се появи веднага след мен и му каза, че ѝ е нужен за сцената. Та така можах веднага да проверя какво е разглеждал. Казах го на Еди, след като всички се бяха разотишли, и се скарахме. Тя не ми повярва. Беше го издигнала на пиедестал като герой. Винаги бе искала да е харесвана от умни хора. Не се бе явявала на матура за напреднали, нямаше висше образование. Не можеше да прозре, че този Тим е кофти човек. Мислеше го за умен само заради префърцунения му говор. Така или иначе, отиде и го попита за казаното от мен. Той отвърнал, че лъжа, и тя му повярва. Тогава вече си спретнахме истински скандал, заявих ѝ, че след като има нездрав интерес към деца, не бива да го води в Норт Гроув да помага с детските курсове. Знам, че става дума просто за рисунки, но някои от тях са си хард порно. А тя ме обвини, че съм озлобен и разни такива от сорта.

– Защо е мислела, че си озлобен? – направи се Робин на възмутена от името на Пез.

– Ами сигурно защото вече бяха постигнали голям успех – отвърна мрачно Пез. – След този случай не си говорехме много.

Той нацупено пийна още бира, после продължи:

– Работата е там, че преди тя да се запознае с Джош... това е съавторът ѝ на анимацията... имаше нещичко между нас. Не сериозно. Работехме върху общ проект...

Пез рязко млъкна.

– И ето нà, че сега проклетото ѝ гадже идва да ми иска да му предам нещо, което си е мое. Може да се пръждосва по дяволите – отсече Пез, макар на Робин да ѝ се стори, че долавя известна неловкост зад този гняв и напереност. – Мое си е и ще си го задържа.

Значи не си го изгубил, помисли си Робин, а милата и добричка Джесика Робинс изрази единствено съчувствие по отношение на справедливото негодувание на кавалера си, преди да предложи да му вземе четвърта бира.

68

Изгарящата болка от ревниво подозрение

в ума на влюбения сее тя съмнение

душата му в страх непризнат притиска,

ала надеждата да се стопи не иска.

Летиша Елизабет Ландън, Трубадурът, песен 2

На Страйк му бе омръзнало да е затворен само в офиса и мансардния си апартамент и реши да прекара вечерта в „Тотнъм“, където можеше да се наслади на две-три бири, докато продължаваше онлайн проучванията си. „Тотнъм“ обаче се оказа нетипично препълнен като за четвъртък вечер, така че вместо това се отправи към „Ейнджъл“, но там пък го посрещна табелка на вратата, че използването на мобилни телефони и лаптопи в заведението е забранено.

Копнежът му да пийне бира растеше с всеки провален опит да се добере до изпотената чаша и накрая се озова в „Кеймбридж“, голям и шумен пъб на ръба на театралния район. Едва бе седнал с първата си „Дум бар“, когато се обади Робин и го помоли да я замести като Бъфилапи в Играта на Дрек. Наложи му се да се откаже от планираното проучване и вече бе прекарал последните два часа да се прави на Бъфилапи в компанията на редуващи се бири и бургер с пържени картофи. Като се изключеше разговор в частен канал с Духче1, присъствието му в играта бе лишено от събития. Аномия така и не се появи.

В десет без петнайсет Страйк още беше в „Кеймбридж“ и се чувстваше все по-отегчен от играта, когато телефонът му иззвъня.

– Страйк.

– Добър вечер – каза Нътли. – Имам нещичко за Киа Нивън.

Страйк бе пратил най-новия си подизпълнител в Кингс Лин с надеждата най-сетне да изключи Киа от разследването. Изборът на Нътли до голяма степен бе продиктуван от желанието на Страйк да го държи далеч от себе си.

– Казвай – поръча Страйк, извади писалка и придърпа бележника си по-близо.

– Тя излезе да пийне с приятели в местен винен бар – подхвана Нътли.

– Значи се движи добре, така ли? – попита Страйк.

– Носеше бастун и приятелите ѝ я обслужваха в бара – каза Нътли, после замълча и зачака да бъде подканен, навик, който както много други у него Страйк намираше за крайно дразнещ.

– И това ли е всичко?

– Не – отвърна Нътли и май бе развеселен, че Страйк си го е помислил. – Преди около двайсет минути някой я потърси по телефона и тя излезе извън бара да приеме обаждането. Аз също излязох, уж за да запаля цигара.

Нътли направи пауза, за да бъде похвален за своята инициативност. Но тъй като от Страйк го посрещна единствено мълчание, той продължи.

– Та тъй, докато говореше с някого по телефона, тя почти изпадна в истерия. Искаше да знае защо не са ѝ върнали обаждането по-рано и такива разни неща. Настояваше, че трябва да предаде съобщение на Джош, и искаше този човек да го уреди. Заяви, че хората в Едит говорели ужасни неща за нея, които не били верни или били преиначени... в този дух. И още – тонът на Нътли бе като на фокусник, дето се кани да измъкне заек от цилиндър, – тя каза, че според нея Аномия стои зад всичко това. Наприказваното в Едит.

– Сигурен ли си, че не е казала Редит? – попита Страйк, без да си направи труда да скрие раздразнението си.

– Какво?

– Редит – повтори Страйк.

– Да, може и така да е било – отвърна Нътли, като обмисли въпроса за няколко секунди. – Но както казах, беше в истерия, трудно ѝ се разбираше какво точно говори. Нали те всички са художници, та си рекох, че Едит може да е нещо тяхно си...

– Узна ли името на човека, с когото говореше?

– Не я чух да се обръща с име.

Ами как ли пък ще чуеш.

– Добра работа, Нътли – изрече гласно Страйк, като тонът му беше в противоречие с думите. – Напиши доклад за това и ми се обади, ако се случи още нещо.

След като приключи с Нътли, Страйк се върна към Играта на Дрек, като много му се прииска да имаше някой до него, който да обслужва и него, притичвайки до бара. По околните маси бяха насядали хора, които се смееха и разговаряха. Той бе единственият самотен пияч, четиресетгодишен чудак, участващ в игра и копнеещ за цигара. Едва избегна атака от дигитален вампир, след което успешно преведе Бъфилапи покрай каменен лъв с помощта на бележките на Робин за мамене („напиши Ти си лош каменен мукфлук бе“) и тогава пристигна съобщение от полусестра му Прудънс.

Той, разбира се, все още не се бе срещал с нея. Докато той бе възпрепятстван от болния си крак и претоварен с работа, тя пък бе заета покрай пострадалата си дъщеря.

Здравей. Силви вече е много по-добре, та какво ще кажеш да се видим за по едно бързо питие следващия четвъртък.

Страйк реши, че не е нужно да отговаря веднага, и върна вниманието си към екрана на лаптопа. Пет минути по-късно телефонът му зажужа с ново съобщение, а после иззвъня, преди той да е успял да го погледне. Беше Робин, тъй че той отговори незабавно.

– Здравей – каза тя. – Току-що се разделих с Пез. Аномия появявал ли се е в играта?

– Не – отвърна той и Робин простена. – Но пък проведох личен разговор с Духче1, който, мога да ти кажа, разбира от футбол. Най-нормалният, когото съм срещал дотук. Но все пак трябваше да ми кажеш, че Бъфилапи е поддръжник на „Манчестър Юнайтед“.

– О, по дяволите, няма ли го в бележките? Прощавай. Това беше първият отбор, който ми дойде наум.

– Няма страшно, размина ми се. – Но от любезност можеше да кажеш, че е „Арсенал“. Как беше с Пез?

– Пратих ти запис на разговора ни. Аз самата не съм го прослушвала, така че нямам представа колко е уловил телефонът ми. В пъба беше доста шумно.

– И аз тук имам същия проблем – оплака се Страйк, като повиши глас да надвика особено гръмогласната компания, настанила се на съседната маса.

– При първа възможност ще запиша бележките си, просто за всеки случай, ако записът не се е получил. Измъкнах някои интересни неща от него.

– Къде си в момента? – попита я Страйк, защото му се стори, че чува трафик.

– Вървя към Джънкшън Роуд – отговори Робин. – Опитвам се да си хвана такси.

– За кой дявол се движиш към Джънкшън Роуд?

– Може нищо да не е, но имам някакво чувство... Страйк, ето такси. Ще се видим утре в офиса и ще обменим сведения.

Робин помаха на приближаващото се такси, то спря, а тя съобщи на шофьора адреса и се качи.

Макар да се бе постарала с всички сили да звучи естествено по телефона, определено бе разтревожена. Беше махнала последния час от прекарването си с Пез от записа, пратен на Страйк, тъй като бе изпълнен с все по-чести целувки и все по-настойчиви опити да я върне в Норт Гроув „само за по още едно питие“. Робин бе готова да направи много за Детективска агенция Страйк и двайсетсантиметровият белег от нож на ръката ѝ го доказваше, но не смяташе, че да преспи с Пез влиза в задълженията ѝ и че Страйк би го очаквал от нея, въпреки че, ако прекараше нощта с Пез Пиърс, това можеше да им позволи да го изключат като Аномия.

Докато таксито се движеше по Хайгейт Хай Стрийт, Робин си даде сметка, че е колекционирала богат набор от мъжки реакции на отхвърлянето. Пез се нареждаше някъде помежду студения гняв на Хю Джакс и неловкото бързо оттегляне на Райън Мърфи. Опитал се бе да прибегне към манипулиране („Какво, не ми се доверяваш ли?“), а накрая го бе ударил на молба тя да му даде телефонния си номер. Робин му даде онзи на временния телефон, който бе използвала с Тим Ашкрофт и Ясмин Уедърхед, и след още един клинч пред „Гейтхаус“, при който Пез я притисна тъй силно към себе си, че тя усети всеки мускул под фланелката му, най-сетне успя да си тръгне.

Объркани мисли, отчасти на гузна съвест, отчасти на удоволствие, се блъскаха в главата на Робин, докато таксито се движеше към апартамента на Зоуи. Пез Пиърс не беше от мъжете, които общо взето намираше за привлекателни – не беше фен на мръсни нокти, нито на силна миризма на некъпано тяло; не го харесваше особено и не забрави нито за миг, че е там, за да изскубне информация от него. Само че, когато езикът му бе влязъл дълбоко в устата ѝ, а ръцете му галеха гърба ѝ, тялото ѝ, непознало каквато и да било форма на сексуален контакт вече три години, не искаше да знае какви ги крои мозъкът ѝ. Донякъде неудобната истина беше, че физическата ѝ реакция на Пез не беше изцяло престорена. Робин не беше сигурна дали се чувстваше повече засрамена, или възгордяна, задето Пез Пиърс, мъж с богата (както подозираше тя) сексуална история, не бе усетил в поведението ѝ нещо, което да издава липсата ѝ на опит. Това последно разсъждение я отведе право до спомена за онзи момент със Страйк пред „Риц“. За щастие и в полза на душевния ѝ покой, таксито завърши краткия си пробег до Джънкшън Роуд и спря на ъгъла край мизерната сграда, където живееше Зоуи Хейг.

Видя светлина в един от прозорците на втория етаж, където бе окачена тънка розова завеса. Робин зави зад ъгъла на Бруксайд Лейн и огледа звънците до вратата, където бе видяла да влиза Зоуи. Нейното име го нямаше до никой от тях и като рискува с догадка, Робин натисна най-горния.

Никой не отговори. Робин натисна отново. Мина още една минута. Разбира се, при това окаяно състояние на сградата бе напълно възможно звънецът да не работи. Робин го натисна за трети път.

– Ехо? – прозвуча някак металически гласът на Зоуи по домофона.

– Зоуи, здравей – обади се Робин и отново пусна в пълна сила йоркшърския си акцент. – Джесика от Норт Гроув е. Минавах оттук на път за вкъщи и се чудех дали си добре. Казаха ми, че си болна.

– О – промълви Зоуи. – Добре съм, да. Просто разстроен стомах.

– Нужно ли ти е нещо?

– Аз... не. Но все пак много ти благодаря – каза Зоуи.

– Ами добре, надявам се скоро да оздравееш – пожела ѝ Робин.

– Благодаря – отговори Зоуи.

Робин пресече на отсрещния тротоар с очи към прозореца на Зоуи. Нечий силует мина покрай тънката розова завеса. Изглеждаше твърде голям, за да е на Зоуи. Като се огледа, за да се увери, че никой не я наблюдава, Робин внимателно свали кестенявата перука и я прибра в чантата си, после отстрани лешниковите контактни лещи. Сега, ако някой погледнеше надолу към улицата, щеше да види просто руса жена, вероятно чакаща някой да я прибере с кола.

Измина цял час. Никой нито влезе, нито излезе от сградата. Но Робин продължи да чака.

Десет минути преди полунощ млад чернокож мъж приближи до вратата и я отключи. Робин мигом хукна през улицата.

– Извинете, нали няма да възразите да вляза? Забравих моите ключове у приятелката ми, а сега тя не отговаря, като ѝ звъня.

Младият човек не се възпротиви.

Коридорът бе мръсен, а незастланите бетонни стълби бяха осеяни с угарки и опаковки от храна. Миришеше така, сякаш поне един човек бе използвал стълбището за писоар.

Робин се изкачи по тесните стълби зад наемателя, който изчезна зад една врата на площадката на първия етаж и остави Робин сама да се качи до втория етаж. В движение тя изключи звука на телефона си.

Докато Робин наближаваше най-горната площадка, видя на светлината на единична гола крушка, висяща от тавана, две врати – едната затворена, другата открехната. През втората се виждаше баня с размерите на дрешник, чиито стени бяха покрити с мърляви и напукани плочки и душ над тоалетната чиния. Робин се съмняваше, че това преустройство е било законно.

Затворената врата имаше вид, сякаш можеше да бъде преодоляна с един добър ритник. Робин беше напълно наясно за риска, който поема, но се промъкна до нея и прилепи ухо към цепнатината между евтината дървена табла и касата.

Чу мъжки глас. Звучеше ядосано, но явно говорещият бе наясно колко надалеч се носят звуците в тази паянтова сграда, та се въздържаше да вика и тя можа да улови само няколко думи.

– ...актьорска игра... свободен избор... натиск върху мен...

Робин отново погледна телефона си. Вече минаваше полунощ. Гостът на Зоуи явно възнамеряваше да остане за през нощта, но тонът му никак не беше любовен. Робин остана на мястото си с ухо, притиснато към цепнатината във вратата.

– ...да ми навредиш...

Сега се извиси гласът на Зоуи, писклив и разплакан, с много по-лесно различими думи от тези на мъжа.

– Никога не съм искала да ти причиня зло, никога!

– Говори по-тихо, по дяволите!

Зоуи се подчини, тъй че думите ѝ станаха неразбираеми, но по интонацията ѝ Робин отгатна, че го умолява.

И тогава Робин чу стъпки по посока на външната врата.

Тя бързо заслиза по бетонните стълби възможно най-безшумно и бе стигнала до площадката на първия етаж, когато чу вратата на Зоуи да се отваря.

– Не, моля ти се – чу момичето да казва. – Моля ти се, не си отивай...

– Пусни ме. Пускай! Взе да заплашваш, а...

– Не те заплашвах, аз само...

– Кой започна всичко това?

– Аз, аз започнах, знам...

– Още тогава ти казах, че аз поемам целия риск...

Робин продължи да слиза, като се стараеше да вдига възможно най-малко шум, докато не стигна до партера, където се притисна към стената, та да не бъде видяна, ако Зоуи или онзи с нея решаха случайно да погледнат надолу към стълбите.

– Моля те, остани, моля те, не го мислех, просто...

– Късно е. Трябва да си вървя. Имам доста да помисля.

– Не! – изплака Зоуи и гласът ѝ отекна сред плесенясалите стени.

– Казах да не повишаваш глас!

Раздаде се шум от движение и под прикритието му Робин отвори вратата към улицата и остана да се вслушва, готова да се измъкне.

– Махни се от мен! Постави ме в адски трудна позиция, а сега ме изнудваш...

– Нищо такова не правя – изплака Зоуи.

Сега по стълбите надолу се чуха тежки стъпки. Робин излезе тихо през вратата, съблече якето, неизменно носено от Джесика Робинс при посещенията ѝ в Норт Гроув, бързо зае позиция на десет метра встрани и наведе глава, като се преструваше, че гледа телефона си.

През падналата над лицето ѝ коса проследи как от входа излезе Тим Ашкрофт и се отправи към паркиран фиат. Секунди по-късно го последва босата и разплакана Зоуи. Тя се опита да спре Ашкрофт да се качи в колата, но той я отблъсна без никакво затруднение и след като затръшна вратата в лицето ѝ, подкара и се скри, но не преди Робин да е успяла да снима колата му.

Зоуи стоя трепереща и хлипаща насред улицата, докато колата не изчезна от поглед. Кльощавото ѝ тяло я караше да изглежда около дванайсетгодишна. Робин бързо сведе глава, когато тя тръгна към входа си, но Зоуи изчезна в сградата без нито един поглед към русата жена.

След като външната врата се затвори, Робин извади бележника и химикалката си, приклекна, опря бележника на коляно и записа всичко, което успяваше да си припомни от дочутата караница. Изнудване... кой започна това?... постави ме в адски трудна позиция...аз поех риска...

Отново се изправи и погледна на телефона колко е часът. Би искала веднага да се обади на Страйк, но беше твърде късно, той сигурно вече спеше.

Робин не допускаше колко погрешно е предположението ѝ. В този момент съдружникът ѝ, тръгнал си от „Кеймбридж“ преди час, беше съвсем буден и пушеше до малката кухненска маса. Пред него лежаха телефонът и бележникът му, като последният бе отворен на двойна страница, изпълнена с въпроси и наблюдения върху записания разговор на Робин с Пез, който телефонът ѝ бе уловил доста прилично предвид фоновия шум в пъба.

Докато Робин спираше такси да я върне в Уолтъмстоу, Страйк, леко намръщен, прослушваше за кой ли път записа, като търсеше онези моменти в него, които бяха предизвикали засиления му интерес.

Дълга пауза, след която Пез изрече с дрезгав глас Прелестна си.

Просто се опитвах да прочета татуировката ти, отвърна му Робин и звучеше малко напрегната.

Страйк превъртя бързо напред.

Ти си добър по душа... Почтен човек. Мислех те за... знам ли... артистичен тип, плейбой.

Защо? Защото се разголвам за курса по рисуване ли?

О, никак не възразявам срещу това, отвърна Робин. Пез се засмя. Страйк отново превъртя напред.

Повече от година не съм се виждал сериозно с някоя. Нe че съм останал на сухо де.

Обзалагам се, че не си отвърна Робин със смях в гласа.

Последва нова продължителна пауза, през която Пез като че простена. После Робин прошепна нещо, което Страйк не успя да чуе. Три пъти го прослуша и накрая реши, че думите на Робин бяха: Обикновено не върша такива неща по светло.

Което логично се връзваше с отговора на Пез:

Няма проблем, скоро ще се стъмни.

Последва ново превъртане напред.

Споменах ли, че си великолепна?

Нова дълга пауза. После Робин каза: Може би ще ти помогне да говориш за това.

Страйк отново превъртя.

Нямам лиценз, но пък плюсът е, че предлагам обслужване, каквото не можеш да получиш по здравна каса.

Страйк никога не бе чувал Робин да говори така, не бе ѝ подозирал, че тъй добре умее да флиртува. Мислил си бе... Какво? Че е някоя невинна ученичка?

Страйк си бе казвал, че тя имаше основателни причини да изпита паника при необмисления му ход пред „Риц“, а сега научи, че бе напълно готова на сексуална авантюра, стига това да осигуреше напредък по случая... А може би бе подходящо предразположена от мускулестия млад художник, когото, оказваше се, беше виждала гол.

Защото си прекрасна и мила. Той трябва да е бил тъп гадняр.

Поредното дълго мълчание. После гласът на Робин:

Контролирай се. Боже мой. Хората ни зяпат.

Просто ми се прииска от тази терапия, дето здравната каса не я предлага.

Страйк седя, пуши и се мръщи срещу стената на кухнята още двайсет минути, преди да се надигне, за да си ляга. Осъзнаването, че нямаше разумно основание за недоволство – че вместо да се чувства огорчен и разстроен, би трябвало да поздрави съдружничката си за добре свършената работа, – ни най-малко не помогна за възстановяване на равновесието му.

69

Тя служеше му усърдно и покорно,

с любов, с вяра донякъде и с малко страх.

Летиша Елизабет Ландън, Тя седеше сама край огнището

Чатове в играта между петима от оригиналните модератори и един нов модератор в Играта на Дрек

<Модераторски канал>

<4 юни 2015 г. 23: 57 ч.>

<Червей28, Духче1, Хартела>

<Аномия влиза в канала>

<ПотрошенДрек влиза в канала>

>

Аномия: И така, ето го и него, нашия нов модератор.

Червей28: Ха-ха, здравей!!!

Духче1: *аплодисменти*

Хартела: Поздравления, ПотрошенДрек.

ПотрошенДрек: Здравейте, хора

Духче1: Какъв резултат изкара той на теста?

>

Аномия: 64%

Червей28: Много по-добър от моя.

Червей28: А Духче1 имаше 83%.

ПотрошенДрек: Охо!

Червей28: Аномия, Бъфилапи кога ще положи теста?

<Отворен е нов частен канал>

<5 юни 2015 г. 00: 02 ч.>

<Аномия кани Хартела>

<Хартела се присъединява към канала>

>

>

>

Аномия: Ще ми трябваш да го направиш отново утре. По същото време.

Хартела: Аномия, не мога. Имам презентация в службата.

Аномия: Значи ще им кажеш, че си болна.

Хартела: Моля те, Аномия.

Хартела: Работя над това от седмици.

>

>

>

>

>

Аномия: Точно след една седмица.

Червей28: Хей, ПотрошенДрек, ти кого посочи, че е Аномия?

ПотрошенДрек: Братът на Джош Блей.

Духче1: Ха-ха.

Духче1: Това е много популярен отговор.

Духче1: Хартела, и ти назова него, нали?

>

>

Духче1: Хартела, тук ли си?

ПотрошенДрек: Господи.

>

<Аномия напуска канала>

>

ПотрошенДрек: Толкова е върховно да съм тук.

Духче1: Харесва ли ти килимът?

ПотрошенДрек: Да, страхотен е.

ПотрошенДрек: А ти кого назова за Аномия?

Духче1: Лучано Бекио.

ПотрошенДрек: Футболистът?

Духче1: Ами да, защото идея си нямах.

ПотрошенДрек: Ха-ха.

ПотрошенДрек: Е, кога вече ще мога да забранявам достъпа на хора?

Духче1: Я се гръмни.

>

Аномия: Надали си работила по шибаната си презентация повече, отколкото аз по играта.

Аномия: А ти взе че я застраши, не беше ли така? Като приказва пред проклети журналисти за мен.

Хартела: Аномия, не съм ѝ казала нищо, по което да може да те идентифицира.

Аномия: „Културен“.

Хартела: Защо всъщност искаш да правя това?

Аномия: Сама се сети, не е трудно.

Аномия: И ще правиш каквото ти се каже, ако не искаш да идеш в затвора, госпожице Помагачка на терористи.

<Аномия напуска канала>

<Хартела напуска канала>

<Частният канал е затворен>

<Отворен е нов частен канал>

<5 юни 2015 г. 00: 06 ч.>

<Духче1 кани Червей28>

<Червей28 се присъединява към канала>

>

Червей28: Здрасти, какво има?

>

>

Духче1: Според теб дали Хартела е добре?

Червей28: В какъв смисъл?

Духче1: Много е тиха.

Духче1: Обикновено го правим, ако са извършили нещо нередно.

ПотрошенДрек: Ха-ха.

>

<Хартиенобяла влиза в канала>

>

>

>

Хартиенобяла: Добър вечер.

ПотрошенДрек: Здрасти.

Хартиенобяла: О, виж ти, нов модератор!

ПотрошенДрек: Ха-ха, да!

Хартиенобяла: Морхаус да се е мяркал?

ПотрошенДрек: Не и откакто съм тук.

Хартиенобяла: Е, чувам, че си добър програмист.

ПотрошенДрек: Позволено ли ми е да отговоря на това?

Хартиенобяла: Какво, заради правило 14 ли? Каза, че си програмист пред Аномия и той не те отстрани, така че с нас нямаш проблем.

ПотрошенДрек: Аха, добре.

ПотрошенДрек: Ами да, доста приличен програмист съм.

ПотрошенДрек: Не чак колкото онези двамата.

ПотрошенДрек: Аномия и Морхаус.

ПотрошенДрек: Тази игра е невероятна.

Хартиенобяла: Погрижи се да им го кажеш, много ще им хареса.

>

<Червей28 напуска канала>

Червей28: Струва ми се, че още е тъжна, задето ЛордДрек си отиде.

Духче1: Да, може би.

Духче1: О, я виж ти каква голяма изненада.

Духче1: Нейно благородие се появява, за да флиртува с новото момче.

Червей28: Тя е доста свястна всъщност.

Духче1: Дай ѝ на нея да създава ядове на хората.

Червей28: С мен беше много добра снощи.

Червей28: Беше ми адски гадно, а като влязох тук, тя ме утеши, че всичко ще се оправи.

Духче1: Да му се не види, Червей, много са ти ниски стандартите.

Червей28: Това пък какво ще рече?

Духче1: Всеки може да каже „всичко ще се оправи“.

Червей28: Искаш да кажеш, че съм жалка или какво?

Духче1: Не, разбира се. Аз просто...

<Отворен е нов частен канал>

<5 юни 2015 г. 00: 15 ч.>

<Духче1 кани Хартела>

>

<Хартела се присъединява към канала>

ПотрошенДрек: Аз вече го казах на Аномия.

Хартиенобяла: Нищо чудно, че те харесва ;)

ПотрошенДрек Ха-ха.

>

Хартиенобяла: Някакъв кретен отново се опитва да измъкне от момичетата възраст/пол/локация.

Хартиенобяла: Дреккк5, видя ли го?

Хартиенобяла: Искаш ли да го разкараш? Първото ти отстраняване?

ПотрошенДрек: Ха-ха, страхотно!

>

ПотрошенДрек: ДА!

Хартиенобяла: хахаха

ПотрошенДрек: Невероятно!

Духче1: Какво стана?

Духче1: Хартиенобяла да не ти прати гола снимка?

ПотрошенДрек: Какво?

ПотрошенДрек: Не.

Духче1: Само ѝ дай време.

>

<Духче1 напуска канала>

>

Хартиенобяла: За твое сведение, не раздавам голи снимки.

Хартиенобяла: Аз съм ѝ трън в очите, защото съм с онзи, когото харесва.

ПотрошенДрек: Хаха, модераторският канал гъмжи от интриги!

Хартиенобяла: Нищо не си видял още.

>

>

Духче1: Добре ли си?

Духче1: Много си тиха.

Хартела: Не, добре съм.

Хартела: Просто съм заета в работата.

Духче1: О, добре.

Хартела: Благодаря, че попита хх

>

<Хартела напуска канала>

<Частният канал е затворен>

70

Докато се боях от това, то взе че сполетя ме...

Емили Дикинсън, XCVIII

Страйк, който бе стоял до 1:30 през нощта да прави бележки по разговора на Робин с Пез, бе събуден в пет сутринта от феномен, известен като „миоклоничен гърч“.

Страдал бе от тези спазми в запазената част на крака си през месеците след ампутацията и това неочаквано тяхно завръщане му се отрази много зле. Не можа да заспи повече поради неконтролируемото сгърчване и подрипване на крака му, тъй че накрая се надигна от леглото и стигна с подскачане до банята, като се подпираше на стените и на касата на вратата за равновесие.

Под душа спазмите на крака му продължиха. Той се насапуниса и се замисли по-сериозно отвсякога преди за здравето си. Беше на четиресет, със свръхтегло, с два пъти разкъсвани мускули на бедрото, което си оставаше уязвимо. Знаеше, че кръвообращението му и цялостната му физическа форма са компрометирани от многото пушене и че смътните му решения да възобнови всекидневните упражнения, препоръчвани от физиотерапевта, бяха забравяни в мига, щом бяха вземани. Поне веднъж в седмицата си казваше, че трябва да откаже цигарите, но продължаваше да пуши по пакет на ден; купуваше си пликове със салата, после ги изхвърляше неотворени. Кракът му продължаваше да се свива в спазми и той го прие като ням апел: нещо трябваше да се промени.

След като се избърса с хавлиена кърпа, Страйк си сложи протезата с надежда падането на тежестта върху нея да облекчи неволевите свивания на мускулите на крака му, после си направи чай и въпреки суровите укори, които си бе отправил под душа, запали цигара. Седна до малката кухненска маса, върху която от предишната вечер бяха останали лаптопът и бележникът му, и си припомни, че се очакваше да вечеря с Мадлин тази вечер.

Перспективата никак не го радваше, тъкмо обратното, в стомаха му се загнезди оловната тежест на нежелано задължение. Изпи чая си, докато гледаше през прозореца гълъбите по отсрещния покрив с отчетливо откроените им силуети на фона на ясното небе в ранната утрин, и се запита как се беше озовал в тази каша. Беше чувал обвинения преди, че саботира интимните си отношения, защото не желае обвързване; припомни си как Илза го бе назидавала за нуждата от компромиси и опрощение, след като се бе разделил с кратковременна приятелка по време на едно от многото му скъсвания с Шарлот. Разбира се, и Илза като всеки от приятелите му беше обсебена от една-единствена цел: да го задоми с която и да било друга, само не и с Шарлот. А той се бе постарал, нали така? Наистина бе положил усилия да даде шанс на връзката им с Мадлин. Сексът беше добър, имаше нещо у нея, което го умиляваше, дори извикваше уважение, но нямаше как да си затваря очите: липсваше някакъв много съществен елемент.

Кракът на Страйк още се опитваше да конвулсира дори с поставената протеза, изкуственото стъпало дразнещо шаваше по пода. Той се прозя и отвори лаптопа, за да провери графика за деня. Сутринта Робин щеше да наблюдава икономката в дома на Саут Одли Стрийт. Страйк ѝ написа съобщение на телефона си.

Добре ще е днес да си сверим наученото за Аномия. Нътли съобщи новини за Киа снощи. Можеш да оставиш икономката без наблюдение. Дев следи Шавливи пръсти, ще ни каже дали са се срещнали.

След като изпрати съобщението, Страйк си приготви овесена каша и я изяде вместо пържения бекон, който му се искаше, облече се и внимателно заслиза по стълбите към офиса отчасти защото това щеше да го въздържи от пушене, тъй като се опитваше да поддържа работното място свободно от тютюнев дим.

Взе от шкафа все по-набъбващата папка на Аномия и се настани пред компютъра си, за да подхване отложеното предишната вечер онлайн проучване поради това, че бе изпълнявал ролята на Бъфилапи в Играта на Дрек.

Мина един час, но опитите на Страйк да открие приятели на Гюс Ъпкот не доведоха до нищо. Не откри онлайн никаква следа от студента по музика с изключение на клип отпреди седем години на училищен концерт. Тийнейджърът Гюс изпълняваше невероятно трудно по впечатление на Страйк соло на чело. Ако Гюс използваше Туитър, Инстаграм или Фейсбук, правеше го под псевдоним и социалният му живот си оставаше все такава загадка, както в началото на търсенията на Страйк.

Удари на камък и при Рейчъл, дъщерята на Грант Ледуел – за нея откри само снимка в Инстаграм, датираща отпреди една година. Бяха заснети група смеещи се тийнейджъри в дъното на автобус. Едно тъмнокосо момиче с дръпната ниско над лицето плетена шапка, така че се виждаше само брадичката ѝ, беше вдигнало кутретата и показалците на двете си ръце в рокендрол поздрав. Тагът гласеше @РейчЛедуел. Ала когато Страйк потърси акаунта на @РейчЛедуел в Инстаграм, установи, че е бил изтрит. Върна се към страницата със снимката от автобуса и дълго претърсва останалите снимки, докато накрая чрез съпоставяне на училищни униформи и отличителни места установи, че собственичката на страницата @ШелиПинкър) живее в Брадфорд, тоест Страйк разполагаше само с думите „Рейчъл Ледуел – Брадфорд“, записани в бележника му, за още един час работа.

Отново се прозя и излезе във външния офис да си приготви втора чаша чай, доволен, че поне спазмите в крака му бяха престанали.

Когато се върна на бюрото си, завари на телефона съобщение от Робин.

Чудесно, защото имам много за разказване.

Ще възразиш ли да дойда към 10?

Стоях будна цяла нощ да работя.

Страйк се взира в съобщението в продължение на цяла минута и през ума му пробягаха многобройни вероятности. Робин беше казала, че отива към Джънкшън Роуд; това означаваше, че по неизвестни за него причини тя бе решила да посети Зоуи или да наблюдава апартамента ѝ. Споменах ли, че си прелестна? Какво точно я бе държало будна цяла нощ? Контролирай се... Боже мой. Хората ни зяпат. Пез Пиърс със сигурност нямаше как да е придружил Робин до Джънкшън Роуд, нали така? Да не би да му беше обещала след това да се върне в Норт Гроув? Обикновено не върша такива неща по светло.

Страйк вече бе намръщен, прати отговор Добре и отново насочи вниманието си към компютъра, където написа „Киа Нивън Редит“ в Гугъл.

Уцели отведнъж. Ядоса се още повече на Нътли, който би могъл да извърши това просто проследяване на собствения си телефон. Отворената от Страйк страница бе озаглавена Проследяване на престъпни кучки.

Страйк бавно придвижи курсора надолу. Учуден беше, че страницата не е закрита, тъй като представляваше дълго упражняван виджилантизъм с цел изнасяне на лични подробности, адреси и месторабота на жени, осъдени за престъпления срещу мъже или (по мнение на онези, публикували профилите си) се бяха представили фалшиво за жертви на престъпления от страна на мъже. За по-лесно идентифициране бяха изложени снимки на всички жени. Над снимката на уморена на вид трийсет и няколко годишна блондинка пишеше:

баба_яга

Мелани Джейн Стронг е отправила фалшиво обвинение срещу бившия си съпруг за домашно насилие, за да го лиши от контакт с децата му. Съдийката се е хванала като шаран на въдицата.

В момента живее на Партеджър Авеню 3, Чийм, SM1 2PL.

Работи в местната адвокатска кантора Милър, Мей & Брикнъл,

тел. 020 8443 8686

Над снимката на много хубаво чернокосо момиче някъде на около двайсет и пет пишеше:

джон_болдуин

Лъжливата кучка Дарси Оливия Барет е отправила фалшиво обвинение за сексуално насилие срещу приятеля си. Живее на Ланкастър Драйв 4бр Хокстет. Инстаграм: @ВиолаД97 Туитър: @ТъмнаВиола90 деца на Раглан Роуд 98, Барнет EN4 788, тел. 020 8906 4359. Позвънете и съобщете на семейството каква мръсница е.

На Страйк му отне още две-три минути да открие името на Киа. Публикацията бе направена преди десет дни.

ДрекБе88

Тази откачена кучка заплаши да убие бившето си гадже и приятелката му вечерта, преди те наистина да бъдат намушкани с нож.

http: //failymail.co.uk/новини/убийство-на-аниматор-в-гробището-Хайгейт.html

Сега тя е изтрила тези си публикации.

Разпространете широко снимките

Туитър: @истинскатаХартиенобяла

Тъмблр: https: //www.bumblefootandspoons.tumblr.com

http: //www.instagram.com/keaniven

http: //patreon.com/KeaNivenArt

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Когато съвсем случайно откриеш колко дълбоко стига предателството и си бил лъган от месеци @истинскиятДжошБлей @ЕдЛедРисунки

00: 10 ч. 12 февруари 2015 г.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Напът сте да разберете, че ако си пронизал човек в сърцето и си го оставил, има си последици за това, мамка му.

@истинскиятДжошБлей @ЕдЛедРисунки

00: 25 ч. 12 февруари 2015 г.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Ако достатъчно дълго време си се отнасял към хората с презрение, те си връщат. Насилието ражда насилие.

@истинскиятДжошБлей @ЕдЛедРисунки

00: 26 ч. 12 февруари 2015 г.

Уоли Кардю @Уоли_Кардю

Отговор на @истинскатаХартиенобяла

Изтрий това, по дяволите.

00: 39 ч. 12 февруари 2015 г.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @Уоли_Кардю

И защо да го правя, мамка му?

00: 40 ч. 12 февруари 2015 г.

Уоли Кардю @Уоли_Кардю

Отговор на @истинскатаХартиенобяла

Защото има по-добри начини.

00: 42 ч. 12 февруари 2015 г.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Отговор на @Уоли_Кардю

Въобще не ми пука

00: 42 ч. 12 февруари 2015 г.

Уоли Кардю @Уоли_Кардю

Отговор на @истинскатаХартиенобяла

А трябва

00: 44 ч. 12 февруари 2015 г.

Страйк отвори папката на Аномия и извади принтирания списък с уебсайтове, посетени от Киа преди разговора ѝ с детектива. Преди това му бе хвърлил само бърз поглед, но сега, като установи, че Киа е отправила слабоприкрита заплаха за насилие срещу Джош и Еди по-малко от двайсет и четири часа, преди двамата да бъдат нападнати с нож, реши, че тя заслужава повече от вниманието му.

Докато преглеждаше списъка с уебсайтове, изключи наум въпросника за установяване дали си цисджендър, сайтовете за пазаруване, търсенето в Гугъл на него и Джош, като фокусът му накрая падна върху уебсайт, наречен Tribulationem et Dolorum. Влезе в него на компютъра си.

Оказа се група за подкрепа на хора, страдащи от хронични заболявания, най-често миалгичен енцефаломиелит или синдром на хроничната умора. Общото впечатление бе за аматьорство, а на места и форматирането не го биваше. Ала след като преглежда публикациите в продължение на половин час, Страйк най-сетне откри нещо интересно, датиращо от 2013 година.

Арке: Здравейте, аз страдам от синдрома на хронична умора и просто търся контакт с други, преживяващи същото. Неотдавна навърших 24, би трябвало да завършвам образованието си в художественото училище, но трябваше да напусна поради многобройни здравословни проблеми.

Джон: Привет, Арке! Радваме се, че се присъедини към нас. Надявам се да намериш общуването полезно. Ние сме общност от приятели и вярвам, че ще откриеш подкрепата, която търсиш!

Арке: Безкрайно много благодаря! Изглежда чудесен сайт, един от най-добрите, които открих х

Джон: Стараем се! Може ли да те попитам дали потребителското ти име е свързано с едноименната гръцка богиня?

Арке: Да, не мога да повярвам, че я знаеш! По ред причини откривам свързаност с нея – дъгата в сянка. Не блестя тъй ярко, както би трябвало! А аз мога ли да попитам дали ти си дизайнерът на този сайт?

Джон: Да, самият аз.

Арке: О, страхотен е! Както казах, аз съм художник. Сайтът има чудесен облик. Харесва ми цветовата палитра и цялото излъчване. Като го видях, веднага познах, че не е дело на аматьор!

Джон: Това е висока похвала, след като иде от художник! Занимавах се малко с уебдизайн, преди да бъда поразен от миалгичен енцефаломиелит, което, уви, ме принуди да се откажа от работата си.

Арке: О, много съжалявам. Откога страдаш от МЕ?

Джон: От 12 години.

Арке: Това е ужасно. Намери ли отзивчив лекар?

Джон: За мое щастие, напоследък мога да си позволя частно лечение и открих лекар, който ме устройва. Преди това си беше мъка и тъкмо затова създадох този сайт.

Арке: На мен ми казаха да пробвам Терапия с градация на упражненията, но онлайн чувам за нея лоши неща.

Джон: Не я препоръчвам. В моя случай силно влоши умората ми.

Арке: Да, и аз това чух. А като ми препоръчат Когнитивна поведенческа терапия, оставам с впечатление как си мислят, че всичко това е в главата ми.

Джон: Да, боя се, че твърде много лекари са напълно невежи относно реалността на състоянието. Ако не те притеснява да си пишем насаме, на драго сърце ще споделя с теб лекарствата и процедурите, които ми носят известно облекчение.

Арке: О, непременно. Много мило!

Джон: Просто щракни на балона за говорене вдясно.

Страйк се насочи към заглавната страница.

За основателя на Tribulationem et Dolorum

Джон е творец, чиято процъфтяваща кариера в книгоиздаването (плюс успешни прояви в живописта и музиката!) са рязко прекъснати, когато преди около десет години развива миалгичен енцефаломиелит (МЕ). Той продължава да се занимава с музика и живопис, доколкото състоянието му позволява. Селекция от композициите на Джон може да се чуе на www.IJU.ТвориЗвуци, а също така може да бъде открит в Туитър, където ратува за правата на хронично болните (и споделя политическите си мнения!) под потребителското име @БилиШиърсМЕ.

– Я да видим дали може да бъде открит – промърмори Страйк и стигна до акаунта в Туитър на @БилиШиърсМЕ.

Той съставляваше основно нападки срещу медицинската професия, презрителни изказвания и за Консервативната партия, и за лейбъристите, както и от време на време линкове към www.IJU.ТвориЗвуци.

Вратата на външния офис се отвори. Като вдигна очи, видя Пат да влиза, натоварена с поща и вече захапала електронната цигара.

– Подранил си – промърмори дрезгаво тя.

– Движа се по една следа – отвърна Страйк.

Пет минути по-късно откри онова, което търсеше.

Киа Нивън @истинскатаХартиенобяла

Когато си твърде уморен да правиш нещо друго, освен да се взираш

в тавана, ти иде да умреш, само дето това би изисквало усилия.

13: 50 ч. 4 септември 2014 г.

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Отговор на @истинскатаХартиенобяла

Какво казва хленчещата нарцистична кучка?

13: 51 ч. 4 септември 2014 г.

МЕ Права @БилиШиърсМЕ

Отговор на @ЛепинсДисайпъл @истинскатаХартиенобяла

Да знаеш, че нищо от онова, което преживява тази млада жена

и което върши, не заслужава да я замеряш с такива думи.

13: 57 ч. 4 септември 2014 г.

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Отговор на @БилиШиърсМЕ @истинскатаХартиенобяла

Дядо е получил полуерекция

13: 59 ч. 4 септември 2014 г.

МЕ Права @БилиШиърсМЕ

Отговор на @ЛепинсДисайпъл @истинскатаХартиенобяла

Виждам, че стандартите на общуване тук са все така извисени

както винаги

14: 03 ч. 4 септември 2014 г.

Преди още Страйк напълно да е осмислил прочетеното, чу тропот. Вдигна глава: Пат тичаше към него. Едва бе затръшнала вратата към външния офис, когато се чу оглушителен трясък и вратата излетя навътре, като се разцепи на две. Долната панта удържа, но горната част от таблата падна, удари Пат в гърба и тя щеше да падне, ако Страйк не я беше уловил. Навсякъде се бяха разхвърчали трески. Страйк почувства нещо остро да порязва врата му и в същия момент повлече Пат надолу зад бюрото. От външния офис се чу шум от падащи стъкла и мазилка и остра миризма на пушек и химикали изпълни въздуха.

– Пакет – викна Пат в ухото на Страйк. – Започнах да го отварям и осъзнах, че съска...

Отекна дрънчене на метал, нещо тежко падна във външния офис и Страйк усети как подът се разтриса. Пушекът ставаше по-гъст. Очите му взеха да сълзят. Чу викове отвън на улицата.

– Изпуснах си проклетата електронна цигара – каза сърдито Пат.

– Стой тук – нареди ѝ Страйк.

Той се изправи бавно и примижа заради дима. От тавана от другата страна на вратата все още се сипеше прах от мазилка. Мониторът на компютъра на Пат лежеше на пода със строшен екран. Бюрото ѝ бе разцепено на две и още пушеше. Парчета дърво и мазилка бяха осеяли пода.

– Полицията, моля – изрече Пат, която въпреки командата на Страйк да остане долу също се бе надигнала, за да използва телефона на бюрото му. – Тук е Детективска агенция Страйк на Денмарк Стрийт. Пратено ни беше експлозивно устройство и то се взриви. Не, няма пострадали... О, така ли?... Ами добре... Вече пътуват насам – съобщи Пат, като върна слушалката на мястото ѝ. – Изглежда, някой се е обадил.

– Никак не съм учуден – каза Страйк. Чуваше все по-силно възбудените гласове навън въпреки пищенето в ушите си.

– Искам си електронната цигара – заяви Пат и надникна към пода отвън.

– Изпуши една от моите – предложи Страйк и ѝ подаде пакета си „Бенсън & Хеджис“ и запалка. – Няма да ходиш там, докато не сме сигурни, че е безопасно.

След пет минути чакане, през които не падна нищо повече от тавана, Страйк реши, че е време да излязат.

Взе папката на Аномия и настоя да подхване Пат над лакътя, за да я води през отломките, докато пристъпваха предпазливо към външната врата, от която стъклото бе изхвърчало. По стените имаше следи от обгорено, металните шкафове за документи бяха целите с хлътнатини по тях, изкуствената кожа на канапето се бе скъсала тук-там и отвътре се подаваше пълнежът на тапицерията. От две големи дупки на тавана висяха жици, изглеждаше, сякаш експлозията бе пробила чак до мансардния апартамент горе. У Страйк се надигна ярост.

Гадни страхливци такива.

– Тъкмо го бях взела от химическо чистене – промърмори Пат, като оглеждаше покритото си с прах палто, което все още висеше нелепо на закачалката. Ръчната ѝ чанта бе на пода, а съдържанието ѝ бе пръснато навред. Тя се наведе да събира вещите си и в този момент Страйк чу приближаваща сирена.

– Кавалерията пристигна. Хайде.

– Момент, искам да си намеря...

– Да му се не види, Пат, ще ти купя нова електронна цигара. Да вървим.

На Страйк не му се помисляше в какво състояние ще завари апартамента си. Благодарен бе поне за навика си винаги да носи със себе си в офиса телефона, ключовете за колата и портфейла си, та да си спестява ненужните отскачания до горе. Побутна Пат към площадката, двамата се спуснаха по стълбите и излязоха на Денмарк Стрийт.

71

Тези чудовища, под слънцето излезли,

хвърлят гигантски сенки.

И който им се възхищава,

едва ли смислено ще реагира.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

В десет и десет Робин излезе с леко помътени очи от метростанцията Тотнъм Корт Роуд и се отправи към офиса през безкрайните пътни ремонтни работи. Беше спала само два часа, тъй че съобщението на Страйк как не е нужно днес да следи икономката от Саут Одли Стрийт ѝ дойде като облекчение.

Като доближи Денмарк Стрийт, видя полицейска кола и малка тълпа, сред която разпозна работещи в различните музикални магазини наоколо. Ускори крачка със сърце, натежало от ужасно предчувствие, стигна до струпалите се пред офиса хора и като проследи погледите им, видя синьо-бяла полицейска лента, блокираща входа на сградата на агенцията и застанал отпред униформен полицай.

Робин затърси телефона си с треперещи ръце. Бе пристигнало съобщение от Страйк, докато още беше пътувала в метрото.

Изпратиха в офиса пакет с бомба.

С Пат сме добре.

В „Старбъкс“ сме.

– О, слава богу – промълви задъхано Робин и хукна през улицата.

Страйк и Пат седяха в дъното на кафето. По яката на Страйк имаше кръв, а Пат изглеждаше по-бледа от обичайното.

– Господи – продума Робин, забърза към тях и като не намираше какво друго да каже, пак повтори „Господи!“.

– Той определено беше на наша страна преди час – подхвърли Страйк. – Казано ни беше да седим тук. Ще имат още въпроси. Мисля, че чакат хората от отдел „Криминални разследвания“.

– Но какво... как...?

– Пакет – отговори Пат с дрезгавия си глас. – Започнала бях да го отварям, чух го да съска. И после... бум.

– Офисът е съсипан – каза Страйк. – Паднали са парчета от тавана. Късмет, че леглото ми не се стовари отгоре.

– Ти да не си...

– Парамедиците ни прегледаха – отвърна Страйк и погледна Пат. – Добре сме. Уведомих Баркли и останалите за случилото се.

– Аз ще взема да отскоча до „Бутс“ – обади се Пат и посегна към чантата си, която, както сега забеляза Робин, беше обгоряла.

– Ще стоиш тук – отсече Страйк.

По твърде експертното му мнение Пат беше в шок. Вярно, че парамедикът, направил им бегъл преглед, я бе похвалил за нейната невъзмутимост, но Страйк бе забелязал колко силно трепереше ръката ѝ, докато тя отпиваше от кафето си.

– Какво ти е нужно, Пат? – попита Робин.

– Той не ми позволи да си потърся електронната цигара – оплака се Пат и погледна ядосано към Страйк.

– Ще ида да ти купя нова – предложи веднага Робин.

– Няма да знаеш коя точно да избереш – рече свадливо Пат, – а аз не мога да си припомня как се казваше марката.

– Вземи каквато имат – поръча Страйк на Робин и тикна в ръката ѝ банкнота от двайсет лири. – Купи също дъвка и лепенки.

Когато Робин тръгна, Страйк попита Пат:

– Закусвала ли си?

– Естествено, че съм закусвала. Що за глупав въпрос?

– Мисля, че имаш нужда от захар – каза Страйк и се изправи. Не беше настроен срещу офис мениджъра си заради нейната троснатост, напротив, разбираше я. Неговата собствена реакция на шок често приемаше формата на раздразнителност. Върна се на масата с две кейкчета и още кафе и след като стрелна сърдито чинията пред себе си, Пат благовори да отчупи едно парче с виличката си и да го изяде.

– Нали съзнаваш, че току-що спаси живота и на двама ни? – каза ѝ Страйк, когато седна отново. – Ако не беше се втурнала и не беше затворила вратата...

Той леко чукна пластмасовата си чаша с кафе в нейната.

– Ти си истинско чудо, Пат. Плюс, че правиш страхотна плодова торта.

Пат стисна устни и се намръщи. Очите ѝ бяха необичайно влажни. На Страйк за кратко му се мерна мисъл да я прегърне, но почти усети как тя щеше да отметне ръката му с кльощавите си рамене.

– Предполагам, че е онази терористична група, която си ядосал – каза тя.

– Нищо чудно. Това не беше аматьорско дело.

– Мръсници.

– Самата истина.

– Чичо ми загина при експлозия на бомба в пъб, поставена от ИРА. В Улуич. През 74-та.

– О, по дяволите, съжалявам – отвърна стъписан Страйк.

– Озовал се бе на погрешното място в погрешното време. Умът ти не го побира. Е, няма защо да го казвам на теб. – Пат погледна надолу към протезата на Страйк.

Хапна още малко от кейка. Страйк видя синя тойота авензис да минава покрай прозореца и му се стори, че разпозна профила на Райън Мърфи, полицейския детектив, посетил офиса им преди време.

– Може би ще искат да ни отведат в Скотланд Ярд, за да вземат показанията ни – каза Страйк.

– Никъде няма да ходя. Не може ли да го направим тук?

– Нищо чудно и така да стане – опита се да я умилостиви Страйк.

– Къде е Робин? – почти в паника изрече Пат.

Страйк почти можеше да усети острата ѝ нужда от никотин. Първите полицаи, пристигнали на местопроизшествието, ги бяха помолили да седят в кафенето, не да стърчат отпред на тротоара. Това устройваше Страйк, знаеше, че е само въпрос на време да се появят хора от медиите.

Когато Робин се върна с пълен плик различни електронни цигари, двама души от отдел „Криминални разследвания“ вече седяха при Страйк и Пат: Мърфи и един чернокож мъж с прошарена коса. Робин беше толкова разтревожена по повод случилото се, че като видя Райън Мърфи в гръб, получи само лек тремор. Дойде на масата точно навреме да чуе как Пат упорито настояваше, че не иска да ходи в Скотланд Ярд, че не е извършила нищо нередно и защо да не каже каквото има да каже тук?

Страйк разбра, че Мърфи е оценил състоянието на шок на Пат по спокойния му отговор.

– Просто искаме да разговаряме с вас в по-уединена обстановка, госпожо Чонси. О, здравейте – добави той, когато Робин се присъедини към тях.

– Здравейте – отговори Робин. – Ето, заповядай, Пат. Дано някоя от тях е подходяща.

Пат пое плика от нея и взе да рови трескаво из съдържанието му, а Страйк каза на детективите:

– Точно през улицата има пъб със салонче в сутерена. Вероятно ще ни позволят да го използваме за около половин час. Редовни клиенти сме им.

И така, групата извървя краткото разстояние до „Тотнъм“, като Страйк и Пат използваха възможността да изпушат по една истинска цигара по път. Робин вървеше зад тях помежду Мърфи и колегата му, когото той представи като Нийл Джеймсън, а после я попита:

– Добре ли сте?

– Аз не бях там – отвърна Робин. Чувстваше ирационална вина, задето не е присъствала в офиса при избухването на бомбата.

– Още сте в шок, нали? – каза Мърфи.

– Да – кимна Робин.

Барманът в „Тотнъм“ се показа отзивчив. Две минути след пристигането им двамата полицейски детективи, Страйк, Робин и Пат седяха около маса в иначе празния салон в сутерена, застлан с червен мокет.

– И така, госпожо Чонси – подхвана по-възрастният детектив, като отвори бележника си, докато Пат се мъчеше да разопакова една от електронните цигари. Ръцете ѝ още се тресяха, тъй че Страйк взе пакетчето от нея, извади устройството и се зае да го сглоби. – Ако обичате, разкажете ни със свои думи какво се случи.

– Ами пощальонът се качи по стълбите по петите ми – подхвана Пат.

– Обичайният пощальон ли?

– Да – отвърна Пат. – Той ме познава. Взех пощата ни от него на площадката.

– Колко голям беше пакетът? – поинтересува се детективът.

Пат показа с ръце нещо приблизително с размерите и формата на кутия за обувки.

– Тежък ли беше?

– Да – каза Пат и нетърпеливо наблюдаваше как Страйк пълни електронната цигара с течност.

– Какво пишеше на него, спомняте ли си?

– Техните имена – отговори Пат и посочи Страйк и Робин.

– Помните ли нещо за почерка?

– Като на образован човек – каза Пат. – Понякога ни пишат разни откачалки. Винаги си личат по почерка.

– Със зелено мастило ли? – подхвърли с усмивка Мърфи.

– Най-лошото, беше с лилаво – отвърна Пат и почти му се усмихна в отговор. Винаги бе имала слабост към хубавите мъже, а Мърфи безспорно беше хубав, както установи сега Робин, колкото и разтърсена да беше: високи скули, пълна горна устна, къдрава коса, малко като на Страйк, но по-светла. – Някакъв идиот си беше втълпил, че цялото кралско семейство е сменено със самозванци.

Двамата детективи любезно се засмяха.

– Но това не е бил почерк на откачалка? – пожела да уточни колегата на Мърфи.

– Не – отвърна Пат. – Мастилото беше черно, нямаше никакви правописни грешки. Фамилията „Елакот“ невинаги я пишат правилно, а повечето хора наричат него „Камерън“.

– Надали сте забелязали пощенското клеймо?

Пат прие напълнената и функционираща електронна цигара от Страйк, дръпна продължително от нея, сякаш поемаше кислород, после каза:

– Килбърн. Там живея – поясни. – Когато е твоят район, забелязваш го.

– Така е – кимна детективът. – И така, взехте пакета...

– Отнесох го в офиса, сложих го на бюрото. Свалих си палтото, отворих едно от писмата, после се заех да отварям пакета. Заради добрия почерк си помислих, че може да е подарък за благодарност – каза тя и прозвуча малко, сякаш се оправдаваше. – Те понякога получават шоколадови бонбони и бутилки с алкохол от клиенти. Отворих едното странично капаче и тогава чух съскане. И аз... просто знаех какво е – промълви Пат.

Беше малко пребледняла. Робин се изправи и излезе от салона.

– Изтичах в неговия офис – продължи Пат, като посочи Страйк, – затръшнах вратата и бомбата избухна.

– Е, ако всички имаха вашата наблюдателност и бързи реакции, госпожо Чонси, работата ни щеше да е далеч по-лесна – заяви по-възрастният детектив.

– На хората от „Експертизи“ ще са им нужни поне двайсет и четири часа – каза Мърфи на Страйк. – Живееш над офиса, нали?

– Да – отвърна Страйк. – Вероятно ще ме посъветваш да се махна оттам.

– Това ще те посъветвам, да – кимна Мърфи. – Въз основа на чутото намирам, че би било неразумно да останеш. И...

– Да – прекъсна го Страйк. Не искаше да се изрича гласно пред Пат, че щом от Разполовяване узнаеха как опитът им за атентат срещу него и Робин е бил неуспешен, щяха да потърсят други начини да се доберат до тях.

Робин се върна, държеше чаша с нещо, което приличаше на портвайн, и я остави пред Пат.

– Нямам нужда от това.

– Изпий го – настоя Робин и отново седна.

– Да беше взела една бира за мен, като ходи до бара. Аз също бях при бомбата – промърмори Страйк.

Двамата детективи се разсмяха.

– Добре – каза Нийл Джеймсън, – ще запиша всичко това подробно и ще ви помоля да го подпишете, госпожо Чонси.

Докато той записваше показанията на Пат, Мърфи се обърна към Робин.

– Тъкмо казвах на шефа ви...

– Той е мой съдружник – поправи го Робин и в същия миг Страйк изрече:

– Тя е мой съдружник.

– О, прощавайте. Та тъкмо казвах на съдружника ви, че ще е разумно да стоите далеч от офиса за известно време. Каква е ситуацията ви у дома? Моля за извинение, но дали живеете с...

– Сама съм – отговори Робин. – Току-що се преместих в нов апартамент. В Уолтъмстоу.

– Близо сте до мен. Аз съм в Уанстед. Може да е от полза в случая, че сте се преместили отскоро. И все пак...

– Взела съм всички обичайни защитни мерки – прекъсна го Робин.

Колегата на Мърфи приключи с писането. Пат, която бе върнала цвят в лицето си след няколко глътки портвайн, прочете показанията и ги подписа.

– Е, ще те закарам у вас – обърна се Страйк към Пат и се изправи.

– Няма нужда – раздразнено възрази Пат.

– Не се бой, не е защото те харесвам – изгледа я Страйк от горе надолу. – Просто едва ли ще намеря офис мениджър с твоите качества.

Робин видя как очите на Пат се напълниха със сълзи. Страйк пое към стълбите с Пат до него, а Робин викна подире му:

– Корморан, имам разтегателен диван, ако решиш.

Не беше сигурна, че я е чул, защото не отговори, и секунда по-късно ѝ се щеше да не го беше казвала; то се знае, той си имаше Мадлин Кърсън-Майлс, при която да отседне.

Двамата детективи си говореха тихо. Робин взе чантата си, готова да си тръгне.

– Искате ли да ви закарам? – вдигна глава към нея Мърфи.

– Какво... до Уолтъмстоу? – учудено попита Робин.

– Ами да – отговори Мърфи. – Това трябваше да е почивният ми ден, но Нийл ме повика по повод вашия случай. Той се връща в службата. Няма да се отклоня много, аз също съм в тази посока.

– О, ами... добре тогава – кимна Робин.

72

Да знаеш, че пред теб не е жена, дето закрила дири.

Способна е пред мъж да бъде смела, овладяна,

прецизно да борави с факти, дати и числа.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

Защо ли се беше съгласила, чудеше се сама пред себе си Робин. Заради шока? Заради само двата часа сън? Или заради остатъчната дързост от снощи, когато бе влязла в ролята на обиграната Джесика Робинс? Докато вървеше след Мърфи и колегата му на излизане от пъба, тя се запита дали не е параноично да поставя под въпрос изявлението на Мърфи, че има почивен ден. Можеше да каже „Всъщност предпочитам да взема метрото“ или „Забравих, че имам да свърша нещо в центъра“, но го отлагаше от момент към момент и скоро вече бяха стигнали до синия авензис, а двамата детективи уговаряха следващите си ходове. Робин чу да се споменава името на Анджела Даруиш. По-възрастният детектив прекоси улицата и се пъхна под лентата, сега преграждаща края на Денмарк Стрийт, а Мърфи и Робин се качиха в колата.

– Дяволска случка – каза Мърфи, като се отделиха от бордюра.

– Да – промълви Робин.

– Дали не е по-добре да се подслониш у приятели?

– У дома ще съм съвсем добре – увери го тя. Предполагаше, че Мърфи отдава замаяния ѝ вид на шок, но причината беше само в будуването през цялата нощ. С желанието да отклони други добронамерени предложения тя каза:

– Не за пръв път ни пращат нещо ужасно. Веднъж по пощата ми беше доставен крак.

– Да, спомням си, четох за това по вестниците – отвърна Мърфи.

Последва пауза, през която Робин прехвърляше в главата си неутрални теми за разговор, но тъй като беше грохнала от умора, не откри такива. Мърфи наруши мълчанието.

– Как върви случаят с Аномия?

– Не тъй добре, както бихме искали.

Отново тишина. И пак Мърфи я прекъсна.

– Довечера заминавам на почивка.

– О, наистина ли? Къде ще ходиш? – попита с любезен тон Робин.

– В Сан Себастиан – отговори Мърфи. – Сестра ми живее там със семейството си. Всеки път, като им гостувам, се чудя защо седя в Лондон. Очаквах го с голямо нетърпение, не съм излизал в отпуск от две години, но снощи имахме сериозен пробив в случая с убийство. Обмислях да отложа заминаването за Испания, само че вдругиден сестра ми има юбилей, става на четиресет. Ако го пропусна, самият аз може да съм следващата жертва на убийство.

– Кой точно случай на убийство? – поинтересува се Робин, уверена, че знае отговора.

– Вашия. На жената аниматор.

– Да не би да сте открили убиеца? – Този път Робин директно погледна Мърфи.

– Така мислим, да. Всички доказателства сочат натам... Само че не мога да кажа кой е. Не и докато не бъде арестуван.

Мърфи погледна към часовника на таблото.

В умореното съзнание на Робин препускаха въпроси.

– Той говорил ли е пред някого? Признал ли е?

– Не – поклати глава Мърфи.

Настъпи ново кратко мълчание, през което Робин се мъчеше да измисли други начини да измъкне информация от него, макар по изражението му да съдеше, че Мърфи знае точно какво се случва в главата ѝ. Накрая той каза:

– Телефонът го издаде. Телефонът на Ледуел.

– У него ли е?

– Вече не – отвърна Мърфи. – Хвърлил го е в езеро с патици в Ритъл.

– Къде е това?

– По пътя към Челмсфорд.

Тя отгатваше, че Мърфи се кани да ѝ каже още, знаеше, че му се иска да обясни как са се добрали до техния човек, та макар и да не биваше да разкрива самоличността му. На негово място тя би изпитвала същото изкушение. Познала бе удовлетворението да изложи наредените парченца от пъзела пред човек, който би оценил какъв труд е бил нужен да се стигне дотам.

– Около две седмици след убийството на Ледуел – продължи Мърфи – някой включи телефона ѝ за петнайсет минути, след което отново го изключи. Проследихме сигнала до паркинга на търговския център Уестфийлд в Стратфорд. Била ли си там някога?

– Не – отвърна Робин.

– Това е най-големият търговски център. Не можеш да си представиш размерите на паркинга. Събрахме записите от всички охранителни камери. Имаше над хиляда коли, много хора бяха използвали телефоните си. Записахме всеки регистрационен номер, свалихме снимки на всички, които видяхме с мобилен телефон, и започнахме да пресяваме наличното. Пет дни по-късно телефонът отново беше включен за десет минути и после изключен. Сигналът водеше до поле в Кент. Там няма охранителни камери наблизо, но взехме записите от най-близките, които бяха доста далеч. Проследявахме регистрационните номера на колите влизащи и излизащи в този участък, плюс пешеходци, колоездачи, търсехме съвпадение с някоя от другите коли или хора от Уестфийлд. Бавна работа, както можеш да си представиш.

– Внимателно е подбирал местата, на които да използва телефона – отбеляза Робин.

– Да, много внимателно – потвърди Мърфи. – Затрудни живота ни колкото можа. Не можахме да открием съвпадение между двете локации. И все още не сме сигурни защо изобщо е било нужно да включва телефона. Човек би помислил, че най-разумно е изобщо да не го пипа. Не е осъществил никакви обаждания. Презумпцията ни е, че там е имало информация, желана от убиеца.

– Знаете ли, че Еди Ледуел е съхранявала идеи за своята анимация в телефона си?

– Да, Джош Блей ни го каза – отвърна Мърфи. – Та така, преди три седмици един човек излиза от колата си при езерото с патици в Ритъл в ранните часове на деня с лице, скрито с шал, и хвърля нещо във водата. Видян е от тийнейджър, който пушел крадешком на прозореца си, докато родителите му спели. Хлапакът се заинтригувал, тъй че на следващата сутрин нагазил в езерото, извадил айфона и го отнесъл у дома си. След около час му хрумнало, че има нещо подозрително в тази случка, така че слязъл долу и казал на родителите си. Майката отнесла телефона в местния полицейски участък. Свързаха се с нас и го дадохме на хората от „Експертизи“ и на специалистите по техника да поработят върху него. Тъй като бе преседял цяло денонощие под вода, си беше задача за експерти, но след като те си свършиха своето, се оказа, че със сигурност е телефонът на Ледуел. На записите от охранителните камери се виждаше форд фиеста да влиза и излиза от района в съответните часове. Регистрационните номера се оказаха фалшиви. Върнахме се отново към снимките от Уестфийлд и...

– Имало е форд фиеста с регистрационен номер, завършващ със CBS – довърши Робин.

Мърфи мигом впери поглед в нея, тъй че Робин се видя принудена да го предупреди „Светофар!“, уплашена, че може да се блъснат в колата отпред. Мърфи намали скоростта и отрони:

– Но как така...

– Виждала съм го в тази кола – отговори Робин, чиито мисли бяха хвърлени в абсолютен хаос. Обзе я стъписване, объркване и някакво ненормално усещане за... какво беше? Неспособност да повярва? Низходяща градация? – Забелязах буквите на номера.

– Заради американския новинарски канал ли? – попита Мърфи.

– Да – излъга Робин. – Не се бой, няма да го кажа пред медиите. Ами телефона на Блей? Него въобще ли не е използвал?

– Не, той не е включван от изчезването му. Предполагаме, че Ормънд го държи у дома си, освен ако не го е изхвърлил другаде. Претърсихме с драга езерото в Ритъл, но го нямаше там.

– Та аз го видях едва снощи – каза Робин за втори път тази сутрин и я заливаха вълни на пълно объркване.

– Къде?

– В артколектива Норт Гроув. Опитваше се да вземе нещо от един от живущите там.

– Наистина ли? Какво?

– Не знам. Мисля, че нещо нарисувано или написано от Еди... Аз... не мога да го повярвам. Не знам защо... макар че, предполагам...

Тя не завърши изречението, но Мърфи бе проследил посоката на мисълта ѝ.

– Първият, към когото се насочваш, е партньорът. Тъкмо ти беше забелязала синината на шията ѝ.

– Мислех, че е бил с наказана ученичка по време на убийството.

– Тръгнал си е по-рано и поръчал на момичето да не казва на никого, освен ако не искала наказанието ѝ да бъде продължено за цяла седмица.

– Господи... значи е знаел къде ще е срещата?

– Да. Между нас казано, имаме причини да вярваме, че е поставил проследяващо устройство на телефона ѝ, за което тя не е подозирала. Все още се опитваме да го разблокираме. От „Епъл“ не искат да помогнат. Граждански свободи. Но той очевидно е знаел паролата, за да го отвори два пъти.

– Днес ли ще го арестуват?

– Да. Отишъл е на работа както обикновено. Ще го закопчеем, щом си тръгне от училището. Да арестуваш някого пред деца никак не е разумно. Предпочитаме медиите да не научават, преди да сме го вкарали в стая за разпит.

Значи през цялото време беше бил Филип Ормънд, бившият полицай и настоящ учител, за когото Еди бе вярвала, че ще я защити от заплахи и тормоз. Ревнив партньор, проследил я, когато е отишла да се срещне с бившия си приятел, намушкал и двамата и си тръгнал с телефоните им... Разбира се, това се връзваше логично с някои неща. Способността на убиеца да знае точно къде се намира Еди, задействането на телефона там, където ще е най-трудно да се определи кой го е използвал, а това пък предполагаше знания за полицейските методи, както и невероятно детайлна запознатост с двамата нови герои за филма, която Ясмин твърдеше, че Ормънд притежава.

Сега Мърфи я питаше за нейните планове за почивка. Робин се овладя достатъчно, та да може да му разкаже как се е научила да кара ски по Нова година. Разговорът бе личен, но не ангажиращо личен, тъй че бе приятен и лек. Мърфи разсмя Робин с разказа си за инцидент на негов приятел със ски пред приятелка, която завел, за да я впечатли. Той нито веднъж не спомена предишната си покана на по питие, нито я накара да се чувства неудобно в това ограничено пространство и тя му бе благодарна и за двете.

Наближаваха Блакхорс Роуд, когато Робин, сама изумена от храбростта си, внезапно каза:

– Чуй, по повод онзи път, когато ми се обади да пием по нещо... причината да съм толкова... Просто не съм свикнала да ме канят да излезем.

– Но как е възможно това? – попита Мърфи, без да отделя очи от пътя.

– Наскоро се разведох... всъщност преди година вече... с човек, с когото бяхме заедно от седемнайсетгодишни – обясни Робин. – А и без друго, когато се обади, мозъкът ми действаше на работен режим, та затова бях малко... сещаш се... ненаясно какво се случва.

– Аз пък се разведох преди три години – съобщи Мърфи.

Робин се зачуди за възрастта му. Догадките ѝ бяха, че е с две-три години по-възрастен от нея.

– Имаш ли деца?

– Не. Бившата ми съпруга не го желаеше.

– О – промълви Робин.

– А ти?

– Не.

Преди някой от двамата да каже още нещо, вече бяха спрели пред нейната сграда. Тя взе чантата си и ръката ѝ бе на дръжката на вратата, когато Мърфи заговори:

– В такъв случай... ако след почивката ти се обадя отново и те поканя да излезем...?

Само питие е – прозвуча гласът на Илза в главата на Робин. – Никой не е казал, че веднага трябва да скочиш в леглото му. Пред очите на Робин се мерна образът на Мадлин Кърсън-Майлс.

– Ъъ... – заекна Робин с блъскащо в гърдите ѝ сърце. – Да, добре. Би било чудесно.

Беше мислила, че той ще остане доволен, но вместо това ѝ се стори напрегнат.

– Добре. – Той потърка носа си, после каза:  – Има нещо обаче, за което трябва да те предупредя предварително. Фразата ти беше „да излезем за по питие“. Но аз... аз съм алкохолик.

– О – промълви Робин за пореден път.

– Въздържател съм от две години и девет месеца – продължи Мърфи. – Нямам проблем хората около мен да пият. Но съм длъжен да го обявя. Такива са правилата в Анонимни алкохолици.

– Това не променя нищо... тоест, благодаря, че ми го каза – отвърна Робин. – Все така би ми било приятно да излезем някой път. И благодаря също, че ме докара, много съм ти признателна.

Сега вече той изглеждаше весел.

– Беше удоволствие за мен. Е, ще вървя да си приготвям багажа.

– Да... Приятно прекарване в Испания!

Робин слезе от колата. Когато синият авензис се отдалечи, Мърфи вдигна ръка за довиждане и Робин отвърна на жеста му, все още удивена от себе си. Ама че сутрин беше тази.

Тъкмо беше отключила входната си врата, когато телефонът ѝ иззвъня.

– Здравей – каза Страйк. – Важи ли още предложението за разтегателния диван?

– Да, разбира се – отговори му Робин, едновременно объркана и зарадвана. Влезе в апартамента си и затвори вратата с крак. – Как е Пат?

– Сърдита и мърмореща. Закарах я благополучно до тях. Поръчах ѝ да поиска спешен преглед при лекаря си. Половината врата отхвърча и я удари в гърба. Личи си, че изпитва болки. Като нищо може да има нещо счупено. Прати ме да вървя на майната си, макар и не с тези думи. Сигурно си мисли, че я обявявам за твърде стара, та да преживее удар от врата.

– Страйк – заговори Робин, – току-що научих нещо. Канят се да арестуват Филип Ормънд за убийството.

След тези ѝ думи настана мълчание. Робин влезе в кухнята и остави чантата си на плота.

– Ормънд? – повтори Страйк.

– Да – потвърди Робин и отиде при чайника. Обясни как телефонът на Еди бил включван и изключван, как Ормънд бил видян да го хвърля в езеро в Ритъл.

Последва още едно дълго мълчание.

– Е, разбирам защо си мислят, че са спипали техния човек, но аз все така го поставям под въпрос.

Робин изпита странно чувство на облекчение. Страйк ѝ каза, че ще пристигне около шест часа, защото му е нужно да си купи неща от първа необходимост, и разговорът приключи.

73

Съперникът ми злодеянието си крои,

Ала коварството му безпредметно е.

Аз знам кой ще спечели отсега дори.

Мери Кендъл, Последното представление

Чатове в играта между четирима модератори

в Играта на Дрек

.

<Модераторски канал>

<5 юни 2015 г. 15: 58 ч.>

<ПотрошенДреек, Аномия>

<Морхаус влиза в канала>

>

ПотрошенДрек: Здравей, Морхаус!

Морхаус: Здравей.

ПотрошенДрек: Не се появяваш често тук следобед.

>

Аномия: Той е зает човек.

Морхаус: Така е.

>

>

>

ПотрошенДрек: Бройката е спаднала.

<Отворен е нов частен канал>

<5 юни 2015 г. 16: 00 ч.>

<Аномия кани Морхаус>

>

>

Аномия: Приключи ли с изпитите бе?

Морхаус: Не е изпит, научна работа е.

Аномия: О, да, това го знаех.

Аномия: Не задълго.

ПотрошенДрек: ?

>

>

>

Аномия: Когато „Мавърик“ направят следващото си обявление, тук ще се пръснем от посещения.

Морхаус: Хартиенобяла влизала ли е?

Аномия: Не се съмнявам, че скоро ще се появи, като разбере, че си тук.

>

>

>

>

>

ПотрошенДрек: А ти знаеш ли какво ще съобщят???

Аномия: Гейммастерът знае всичко.

ПотрошенДрек: Човече, ама откъде ги научаваш всички тези неща?

ПотрошенДрек: Ти си вътрешен човек, нали? За „Мавърик“ говоря.

>

>

>

ПотрошенДрек: Извинявай, да не те засегнах?

>

>

>

Аномия: Ха-ха, не, изобщо не си ме засегнал.

Аномия: Информацията ми се инжектира директно във вените, приятелю.

>

Аномия: Ето я и нея. Телепатия или съвпадение?

Морхаус: Очевидно е телепатия.

Аномия: Ти си физик, мамка му, не вярваш в такива тъпотии.

Морхаус: Ами тогава е съвпадение.

Аномия: Хубаво де, върви си говори с нея в частен канал.

Морхаус: Знаеш, че за мен ти си номер 1.

Аномия: Ха-ха.

Аномия: Педал неден.

Морхаус: А ти върви говори с ПотрошенДрек. Той те има за бог.

Аномия: Вярно. Но аз съм си такъв.

>

>

>

>

>

>

<Отворен е нов частен канал>

<5 юни 2015 г. 16: 03 ч.>

<Хартиенобяла кани Морхаус>

Хартиенобяла: Маус?

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Хартиенобяла: Ехо?

>

>

Хартиенобяла: Да не си бъбриш с някоя секси колежка учен?

>

>

>

<Морхаус се присъединява към канала>

>

Морхаус: Извинявай, обгрижвах Аномия.

ПотрошенДрек: Е, кажи ми.

ПотрошенДрек: Какво смятат да правят те?

ПотрошенДрек: Хайде де, пред никого няма да го издам.

>

Аномия: Ще ти кажа, когато поемеш от Морхаус.

ПотрошенДрек: ?

Аномия: Имам предвид, ако с Морхаус се случи някакъв инцидент.

ПотрошенДрек: Хаха.

ПотрошенДрек: Искаш ли да споделя с теб моята теория?

ПотрошенДрек: Според мен ти си приятел на Джош Блей.

>

Аномия: Може и да си прав.

ПотрошенДрек: А познаваше ли и Ледуел?

>

Аномия: Да.

Аномия: Само че тя ме прецака.

ПотрошенДрек: Сериозно ли?

>

Аномия: Да, тя беше шибана кучка.

>

>

>

>

<Аномия напуска канала>

>

<Морхаус напуска канала>

<Частният канал е затворен>

Морхаус: Видя ли новините? Бомбата?

Хартиенобяла: Да!!! Ама какво става?

Морхаус: Казват, че е дело на Разполовяване.

Хартиенобяла: Знам, гледах репортажите.

Морхаус: Е, това е то, всичко съвпада, нали?

Морхаус: Онази жена Елакот е скочила да помогне на Вайлпекора.

Морхаус: Явно са решили, че тя следи него, а не Аномия.

Хартиенобяла: Има логика в това.

Хартиенобяла: Но след като сега Елакот не е в офиса, как ще я намерим?

Морхаус: Ще звъним на посочения номер, ще намерим начин.

Морхаус: Колко изпита още ти остават?

Хартиенобяла: 2

Морхаус: Ами значи скоро ще се срещнем.

Морхаус: Освен ако не те е хванал страх и вече не искаш.

Хартиенобяла: Гръмни се, Морхаус.

Хартиенобяла: Откога те моля за среща?

Морхаус: Хаха.

74

Но, казваш ти, около нас е пълно с шпиони

и има риск кръвта на двама ни да оцвети в червено

някоя изолирана гора или поле самотно и студено,

прободени да бъдем от ножа на коварството?

Шарлот Бронте, Гората

Ако имаше един плюс в това да ти пратят бомба и да те прогонят от дома и офиса ти, мислеше си Страйк, докато вървеше по Килбърн Хай Роуд и си купуваше бельо, чорапи, тоалетни принадлежности, включително мехлем за крака си, две ризи, две пижами (първата същата като онази, която бе носил в юношеството си, но която смяташе, че трябва да носи в дома на Робин), това бе, че му даваше непоклатимо оправдание да не вечеря с Мадлин този ден, особено при положение че новината бе съобщена на уебсайта на новините на Би Би Си.

– Какво?! – възкликна тя, когато той ѝ се обади от преддверието на дрогерия да я уведоми за случилото се. – О, боже мой... кой... защо...? – Той я чу да ахка насреща. – Току-що го видях онлайн! Корм е! – чу я да подвиква на някого, вероятно на продавачка. – Пратили му пакет бомба и тя взела, че избухнала!

По причини, които не можеше да формулира, на Страйк му стана неприятно, че Мадлин разправя това на някого от персонала си, макар избухването на бомбата да не бе частна информация предвид оповестяването от Би Би Си.

– Ела да се настаниш у дома – върна Мадлин вниманието си към Страйк.

– Не мога – отвърна Страйк и бръкна да си извади цигара. – От полицията казаха, че е добре да се покривам за известно време. Не искам да поставям в опасност теб и Хенри.

– Мислиш ли... Все пак никой не знае за нас, нали?

Не че не се опита да го разгласиш широко, бе първата неблагодарна мисъл на Страйк.

– Става дума за терористи – изтъкна той. – Те следят хората.

– Терористи?! – повтори Мадлин и вече звучеше истински уплашена. – Мислех, че е някоя случайна откачалка.

– Не, от групата са, която постави тръбни бомби на онези членове на парламента. Същата, която погна приятелката ти Джиджи.

– О, боже мой! – възкликна отново Мадлин. – Нямах представа, че разследвате...

– Не ги разследваме. Просто се натъкнахме на тях покрай друг случай. Не мога да ти кажа подробности. По-добре е да не знаеш.

Предвид че мигом ще го разкажеш на продавачките си.

– Разбирам... Но къде ще идеш тогава?

– Вероятно в хотел – излъга Страйк. – Ще ти се обадя, когато съм наясно какво става.

– Обади ми се във всички случаи – поръча Мадлин, – независимо дали знаеш какво става, или не. Искам да знам, че си добре.

След като Страйк затвори, усети колко му стана по-леко на сърцето, като знаеше, че не се налага да ходи в Пимлико тази вечер. Автоматично бръкна в джоба си за цигара, с която да го отпразнува, но като извади познатия златист пакет, известно време стоя и го гледа, после отново го пъхна в джоба си и се върна в дрогерията.

Купи си всичко нужно за първо време плюс евтина раничка, в която да сложи вещите, и се отправи към Макдоналдс, където, като си припомни състоянието на крака си тази сутрин, с неохота се отказа от бургера и си взе неудовлетворяваща салата. И така като след нея не се чувстваше заситен, взе си ябълков пай и кафе. Изяде сладкиша, като се мъчеше да не мрази трите кльощави хлапета на съседната маса, които се тъпчеха с Биг Мак.

Макар и уморен, Страйк се усещаше превъзбуден. Адреналинът бушуваше във вените му и го подтикваше към мъст, но вместо това той си изяде пая, втренчен в празното пространство, докато около него хора бъбреха и се смееха. Последствията от избухналата бомба вече изплуваха в съзнанието му, когато я нямаше Пат, за която да се грижи, и никаква практическа задача да го разсее. Нямаше достъп до лаптопа си, до компютър и до принтер. Единствените работни материали у него бяха бележникът, папката за Аномия и телефонът му.

Извади телефона с намерение да влезе в Туитър и да провери какво е намислил Аномия, после забеляза, че има две нови съобщения – едно от полусестра му Прудънс и едно от Пищяла, приятел от юношеските години, с когото бе продължил да поддържа контакт въпреки неизкоренимата му престъпна жилка. Първо отвори това от Прудънс.

Видях, че в офиса ти избухнала бомба.

Много се надявам да си добре.

Страйк ѝ отговори:

Нищо ми няма. Ще трябва обаче да отложим виждането си за по питие.

От полицията ме посъветваха да се покривам.

Надявам се със Силви всичко да е наред.

После отвори посланието на Пищяла.

Кого ядоса този път, глупчо неден?

Преди да е успял да отговори, телефонът иззвъня. Видя, че е сестра му Луси, поколеба се, но реши, че е по-добре да отметне това и да се свърши.

– Защо не ми се обади? – бяха първите ѝ разпалени думи.

– Тъкмо се канех да го направя – отвърна Страйк и се почуди колко ли жени ще излъже още, преди да е свършил денят. – Досега бях с полицаите.

– Можеше да пратиш съобщение! Едва не получих инфаркт, когато Грег се обади да ми каже!

– Добре съм, Луси. Отървах се буквално с една драскотина.

– Къде си? По Би Би Си казаха, че сградата е сериозно пострадала! Ела у дома!

Страйк повтори историята, поднесена на Мадлин, като наблегна на опасностите, на които излагаше всички около себе си, изтъкна риска за синовете ѝ и успя да я убеди, че ще е най-добре да се оттегли в анонимен евтин хотел. Въпреки това тя го държа на телефона цели двайсет минути, като го умоляваше да бъде внимателен, а Страйк неискрено я увери, че от полицията са сигурни как до дни ще са арестували виновниците. Само донякъде поуспокоена, тя най-сетне затвори, като остави Страйк раздразнен и още по-уморен.

Сега вече отвори Туитър. Не бе имало публикации от Аномия в последно време, но окото му хвана хаштаг, който сега изобилстваше на сайта: #МамкаМуНаУолиКардю.

Преди тази сутрин, когато бе узнал, че Уоли е бил в контакт с Киа вечерта преди нападението в гробището, Страйк не би се заинтересувал да научи какво точно е сторил Уоли, че да си спечели масово неодобрение в Туитър. Сега обаче щракна върху хаштага, за да научи какво става.

Аоифе @аоифеоконз

Хаха, крайно време беше #МамкаМуНаУолиКардю

Сами @Самич97

Отговор на @аоифеоконз

Боже мой, пребил е Ем Джей??? #МамкаМуНаУолиКардю #ПодкрепямЕмДжей

Дрю К @дрюк^ртис

Отговор на @Самич97 @аоифеоконз

Защо е пребил Ем Джей?

ЕсКю @Б_Н_У_ТКуинс

Отговор на @дрюк^ртис @Самич97 @аоифеоконз

Защото онзи н**** чукаше сестра му.

ЕсКю @Б_Н_У_ТКуинс

Отговор на @дрюк^ртис @Самич97 @аоифеоконз

После банда ч****** прати Уоли в болница.

ЕсКю @Б_Н_У_ТКуинс

Отговор на @дрюк^ртис @Самич97 @аоифеоконз

И някои от братята имат да кажат нещо по въпроса.

Страйк пъхна телефона обратно в джоба си, като се почуди кога ли щеше да може да се върне в мансардата си. Нямаше как да остане у Робин повече от две нощи, но също толкова не му се искаше да я оставя сама в чистото малко апартаментче, не и докато заплахата от страна на Разполовяване не бъдеше елиминирана. Очевидно застъпниците на върховенството на бялата раса не изпитваха признателност към нея, задето се бе опитала да спаси живота на техен човек, за тях важно бе само, че тя и Страйк по всяка вероятност бяха следили член на групировката им. Тази бомба не беше празна заплаха. Ако не бе бързата реакция на Пат, той можеше да лежи в болница, лишен от още някоя телесна част и съсипан от чувство на вина за смъртта на секретарката.

Докато обмисляше непосредствените практически аспекти на ситуацията, Страйк си припомни беемвето си, седящо в скъпия гараж. Доколкото си спомняше, имаше много свободни места за паркиране на улицата на Робин. И макар кракът вече да го болеше, реши да се върне до гаража, да вземе беемвето и да шофира до Уолтъмстоу, така че колата да му е подръка, когато му потрябва. Допи кафето си, надигна се от пластмасовия стол, нарами раницата, съдържаща всичките му притежания за момента, и отново закуца по пътя си.

75

На ругатните твои даде тласък жив

и сгряваше те в нощите студени

усещането, че не си захвърлен в света,

и че не се сражаваш с него в самота.

Емили Пфайфър, Последното пътуване на вещицата

Докато Страйк се връщаше обратно в Централен Лондон, също толкова уморената и тревожна Робин обикаляше из местния супермаркет. Познаваше добре апетита на Страйк, а съдържанието на хладилника ѝ не би го удовлетворило без сериозни подкрепления. Пусна в количката си цяло пиле и се запита защо Страйк бе предпочел да отседне при нея, а не при Мадлин. Не би отхвърлила като мотив грижата за нейната безопасност, тъй като често бе демонстрирал закрилнически инстинкт, който макар и досаден си имаше умиляващата страна. Ако трябваше да бъде откровена пред себе си, бе силно разтърсена от случилото се сутринта и беше доволна, че той ще се настани при нея. Все пак техните две имена бяха изписани върху бомбата и тя изпитваше потребност да бъде с единствения човек, който я разбираше как се чувства.

Докато чакаше на опашка пред касата, телефонът ѝ иззвъня. Беше майка ѝ. Също както бе постъпил Страйк с Луси, тя прие обаждането, защото знаеше, че ако не отговори сега, нещата само ще се влошат.

– Робин? Току-що гледахме новините! Защо, за бога...?

– Не бях там, когато бомбата е избухнала, мамо – прекъсна я Робин и пристъпи напред с бавното напредване на опашката.

– А ние откъде можехме да го знаем?!

– Извинявай, трябваше да ти се обадя – изрече уморено Робин. – Наложи се дълго да даваме показания пред полицията и едва сега...

– Защо си давала показания, щом не си била там?

– Ами защото беше атака срещу агенцията, тъй че...

– По новините казаха, че била крайнодясна терористична групировка!

– Да, така мислят – потвърди Робин.

– Робин, защо крайнодясна терористична групировка напада агенцията ви?

– Защото си мислят, че се интересуваме от тях, а не е така – отвърна Робин. – Няма ли да попиташ кой присъстваше в агенцията, когато бомбата е избухнала?

– Не можеш да ме обвиняваш, че първата ми грижа е за дъщеря ми.

– Не те обвинявам – каза Робин, отново се придвижи напред и започна да реди покупките си върху лентата с една ръка. – Просто си помислих, че може да те интересува.

– Е, кой беше там?

– Пат и Страйк. Но са добре благодарение на бързата реакция на Пат.

– Е, радвам се – малко сърдито отвърна Линда. – Естествено, че се радвам. А сега какво? Не искаш ли да си дойдеш у дома?

– Мамо, аз съм си у дома – търпеливо отговори Робин.

– Робин – промълви майка ѝ, явно напът да се разплаче, – никой не иска да те спре да вършиш онова, което обичаш...

– Ти искаш – не се сдържа Робин. – Искаш да изоставя тази работа. Знам, че е шок, и за мен беше така, но...

– Защо не постъпиш в полицията? При твоя опит съм сигурна, че ще те вземат на драго сърце...

– Добре ми е където съм, мамо.

– Робин – майка ѝ вече плачеше, – вече неведнъж се отърва на косъм, кога ли...

Робин усети, че и нейните очи се пълнят със сълзи. Беше изтощена, стресирана и уплашена. Разбираше паниката и болката на майка си, но вече бе зряла жена на трийсет и сега сама щеше да взема решенията си, без значение кого разстройваха те, след като дълги години бе правила онова, което други хора искаха за нея – родителите ѝ, Матю, – а то бе да води безопасен, скучен и предсказуем живот.

– Мамо – отново каза тя, докато касиерката сканираше продуктите, а тя се опитваше да отвори пластмасов плик с една ръка, – моля те, не се тревожи, аз...

– Но как очакваш да не се тревожа?! Татко ти едва е излязъл от болницата и ето че, като пускаме новините...

Изминаха петнайсет минути, преди Робин да успее да приключи разговора, след който се почувства още по-отпаднала и нещастна. Ободряваше я единствено перспективата за предстоящото идване на Страйк, докато вървеше по пътя, натоварена с тежките торби с неща за ядене и пиене.

Когато влезе в апартамента си, зае се да прибира покупките, да отдели чисто спално бельо за разтегателния диван и в дух на бунтарство срещу майка си влезе в Играта на Дрек на айпада си, която си вървеше, докато тя вършеше домакинските си задачи и от време на време поглеждаше дали Аномия не се е появил. Също така постави страниците, принтирани в ранните часове на деня, върху малката маса зад дивана, около която едва се сместваха три стола.

Страйк, нетипично за него, пристигна точно в часа, който бе съобщил. Робин едва бе успяла да сложи пилето във фурната, когато чу звънеца. Тя натисна бутона, за да му отвори вратата долу, и го изчака на прага да се появи пред апартамента.

– Добър вечер – поздрави той, леко задъхан от изкачването по стълбите.

Подаде ѝ бутилка червено вино с влизането си.

– Благодаря, че ме приюти. Оценявам го.

– Не е проблем – отвърна Робин и затвори вратата зад него.

Страйк съблече палтото си и го провеси на закачалка, която я нямаше там в деня на преместването. Лицето му бе изопнато както обичайно напоследък, което означаваше, че изпитва болка, а и Робин бе забелязала как тежко се подпира на парапета.

Страйк не бе виждал апартамента, откакто Робин окончателно го бе подредила, и сега огледа дневната. На полицата над камината имаше снимки в рамки, които ги нямаше в деня на преместването, а над тях висеше репродукция на Раул Дъфи с морски пейзаж, виждан през два отворени прозореца.

– И така – обърна се Страйк към Робин. – Ормънд.

– Знам какво имаш предвид... Купих бира, искаш ли?

– Почакай – спря я Страйк, когато Робин, автоматично приела отговор „да“, се насочи към кухнята. – Кое съдържа повече калории, бирата или виното?

Робин се спря учудена на прага.

– Калории? Ти?

– Трябва да сваля малко килограми – отвърна Страйк. – Кракът ми не се справя.

Той толкова рядко споменаваше частично ампутирания си крак, че Робин реши да не вкарва хумор в ситуацията.

– Виното е с по-малко калории – отговори.

– Боях се, че това ще кажеш – мрачно изпъшка Страйк. – Би ли ми наляла чаша от това тогава? – кимна към бутилката в ръцете ѝ, после предложи:  – Искаш ли да ти помогна с нещо?

– Не, сядай – отговори Робин, – няма нищо за вършене. Току-що сложих пиле във фурната, ще добавя печени картофи за гарнитура.

– Не беше нужно да готвиш – каза Страйк. – Можехме да си вземем нещо готово.

– Ами калориите?

– Да, права си – съгласи се Страйк и се отпусна на дивана.

Когато Робин се върна, подаде му чаша вино, после се настани на креслото насреща му, разположи айпада си така, че да наблюдава играта, от която Аномия все още отсъстваше, и каза:

– И така, да. Ормънд.

Страйк отпи вино и посочи:

– Разбирам защо са го арестували. Телефонът е бил у него.

– Но ти не вярваш, че е той – отбеляза Робин.

– Би могъл да е той – каза Страйк, – но възникват някои въпроси. Сигурен съм, че и в полицията са им хрумнали.

– Мърфи спомена, че на телефона вероятно е бил поставен тракер от Ормънд.

– Ако го е споделил, обзалагам се, че е поставен такъв. Е, в случай че Ормънд е поставил проследяващо устройство на телефона ѝ без нейно знание, нещата изглеждат твърде зле за него, нали? Имал е начин да узнае местонахождението ѝ и силен мотив да открадне телефона ѝ, след като я е убил, за да отстрани проследяващото устройство.

Страйк остави чашата си с вино на масата до дивана, отвори раницата си и за изненада на Робин извади отвътре позната ѝ опаковка, тъй като едва сутринта бе претърсвала „Бутс“ за този артикул – електронна цигара.

– Да не се опитваш и пушенето да откажеш? – попита тя смаяно. – Представяла си бе, че Страйк ще умре със стисната между зъбите „Бенсън & Хеджис“.

– Мисля по въпроса – отвърна той и разкъса целофана. – Никога не съм употребявал такава... – И така – върна се към главната тема, докато сглобяваше цигарата, – да кажем в интерес на спора, че докато пази наказана ученичка, Ормънд проверява приложението на тракера и вижда, че Еди се е отправила към гробището. Казва на момичето, че има работа, и я заплашва с цяла седмица оставане след часовете, ако издаде пред някого, че си е тръгнал по-рано... Ами като начало, това е твърде нестабилно алиби. Не бих разчитал да се отърва от обвинение в убийство въз основа на показания на момиче, което съм наказал.

– Може да не е възнамерявал да убие Еди, когато е тръгнал.

– Ама за всеки случай е пъхнал мачете в куфарчето си?

– Добре, сериозен аргумент – призна Робин и потисна прозявка. – Къде се намира училището на Ормънд спрямо гробището?

– Близо е до пъб „Манерката“, където разговарях с него. На много кратко разстояние пеша. Ако е взел фиестата, могъл е да стигне до гробището за минути.

И двамата седяха мълчаливо и разсъждаваха, докато Страйк пълнеше електронната си цигара с никотинова течност, а Робин поглеждаше играта: Аномия още го нямаше. Накрая тя каза:

– Възможно ли е човекът, когото Блей е отминал на гробището, онзи едър и плешив тип, за когото предполагаме, че е носел маскировка, да е бил Ормънд?

– Теоретично е възможно – отвърна Страйк, като завинти горната част на електронната си цигара, – но възникват логистични въпроси. Дали е взел със себе си на работа маскировката заради беглия шанс да предприеме убийство? И къде си я е сложил? Би било адски рисковано да го направи в училището. Вероятно там е имало и други учители.

– Той в Хайгейт ли живее?

– Не, във Финчли.

– Значи остава също да бъде обяснено преместването на телефона на Хампстед Хийт – изтъкна Робин.  – Със сигурност, ако току-що е намушкал Еди и Джош, би се качил в колата си и би се махнал оттам възможно най-бързо, не би се отклонил към Езеро номер едно, нали? И все пак е любопитно – продължи тя, – защото от полицията първоначално мислеха, че който е взел телефона, е отишъл до Езеро номер едно да го хвърли там, а ето че Ормънд наистина накрая хвърля телефона в езеро, само че друго.

– Това е интересно, съгласен съм – кимна Страйк. – Кое го е накарало да се отърве от телефона, като го метне в езеро? Може би защото поначало го е намерил край езеро и това да му е довело идеята.

– Допускаш, че е проследил телефона до парка и го е намерил да лежи в тревата?

– Това е една възможност. Другата е да се е озовал лице в лице с онзи, който го е взел.

– И защо да не го каже на полицията тогава?

– Изпаднал е в паника – предположи Страйк. – Не е искал да признае, че е бил в близост до гробището, когато се е случило, нито пък че я е следил.

Той пъхна в устата си електронната цигара, вдиша и се намръщи.

– Но ако се е озовал лице в лице с убиеца – продължи Страйк, след като издуха пара, – как е взел телефона от него? Стълкновение ли е имало?

– Може убиецът да се е престорил, че просто е намерил телефона да лежи на земята, а Ормънд да е казал, че е неговият, и онзи да му го е дал?

– Това звучи по-достоверно от сбиване помежду им – кимна Страйк. – Ако приемем, че едрият плешив мъж, приведен над гроб, е убиецът, може вече да е бил свалил маскировката си дотогава и Ормънд да го е приел за обикновен минувач... Обаче – добави, – ако Ормънд е срещнал убиеца все още маскиран, това обяснява много от казаното от него при разговора ни. Не си спомням дали ти го споменах, но когато говореше как Аномия се криел зад клавиатура, направи жест, предполагащ маска. Ами ако си мисли, че маскираният човек, когото е срещнал, е Аномия? Ако е така, Аномия го е видял в близост до мястото на убийството, също така го е видял да държи телефона на Еди, което ни води право към репликата му: „Аномия е от онези, дето биха направили всичко да отърват кожата и са готови да обвинят всеки друг, да посеят съмнения срещу него, ако това означава на тях да им се размине“. Фройд би имал да каже много по въпроса. Ако хипотезата ми е вярна, Ормънд има дяволски основателна причина да вярва, че убиецът е Аномия, защото се е озовал лице в лице с него, тъй че взе да се защитава от обвинение, каквото аз не бях отправил: как е бил очевидец на улика, която прикрива.

– Връзва се – потвърди Робин. – И така, Ормънд е взел телефона на Еди...

– ...но не е намерил нея. Качва се на колата си и подкарва към къщи. Чака. Тя не се появява. Звъни в полицията и доста бързо стига до извода, че е убита. Взема решение да лъже за движенията, уплашен как поставеният тракер и фактът, че телефонът ѝ е у него, ще му докарат обвинение.

Робин отново провери играта, видя, че Аномия още отсъства, после посочи към електронната цигара.

– Как е?

– Не е хубава колкото истинска – отвърна Страйк, – но сигурно бих могъл да свикна. Най-малкото, няма да ти овоня апартамента.

– Искаш ли още вино?

– Благодаря – отвърна Страйк и протегна чашата си. – Значи Нилс де Джонг се оказа голям образ?

– Изключително странен човек е – каза Робин. – Както ти казах, нещо като хипи е с фашистки примес. Целият този „аристократичен мироглед“ и увлечението по расови теории бяха съвършено неочаквани за мен. Споменах ли как според него смъртта на Еди била „реализация“?

– Би бил такава за убиеца – изтъкна Страйк. – Е, какво друго прави цяла нощ? Каза, че си работила.

– Работих – отвърна Робин. – Стоях на Джънкшън Роуд до полунощ, а следващите часове прекарах да ровя из социалните медии. Накратко казано, загадъчният приятел на Зоуи се оказа Тим Ашкрофт. Снощи го видях да излиза от апартамента ѝ.

– Ашкрофт? – стъписа се Страйк. – За милион години не бих си представил тези двамата заедно.

– Ами Зоуи има... или по-скоро имала е нещо, което Ашкрофт много харесва – поясни Робин без усмивка. Тя стана да вземе принтираните страници, приготвени преди пристигането на Страйк, и му ги подаде. – Тъкмо с това се занимавах през повечето от нощта. Погледни го, докато приготвя соса.

Робин отиде в кухнята. Страниците, които връчи на Страйк, представляваха публикации в Туитър, някои отпреди години. Той започна да чете.

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Честита нова година,

Мастилени сърца!

Много любов от Червея.

11: 10 ч. 1 януари 2011 г.

Зозо @мастиленосърце28

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

Благодаря, Тимъти! И на теб, обичам Червея!

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @мастиленосърце28

Благодаря, но тази анимация не е ли за малко по-големи от теб?!

Зозо @мастиленосърце28

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

Почти на 14 съм!!!

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @мастиленосърце28

А, добре, боях се да не те покваряваме!

Зозо @мастиленосърце28

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

Не, не съм чак толкова невинна

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Днес е рожденият ден на Червея

(моя де).

#МастиленоЧерноСърце

9: 14 ч. 1 ноември 2011 г.

Г-жаХарти @карлиуистлър_*

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

Честит рожден ден, умирам си за Червея, много е сладък!

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @карлиуистлър_*

И ти си много сладка, но как тъй публикуваш в Туитър по това време на деня? Не трябва ли да си на училище?!

Г-жаХарти @карлиуистлър_*

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

Днес не, болна съм.

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @карлиуистлър_*

Да знаеш, че ти ставам последовател, щом си толкова мила да ми честитиш рождения ден х

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @мастиленосърце28

Разкажи ми още...

Зозо @мастиленосърце28

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @мастиленосърце28

Станах ти последовател, така че може да ми пишеш лично, ако си твърде срамежлива за тук!

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Тъкмо завърших с озвучаването на следващия епизод, голям повратен момент за Червея!

21: 32 ч. 23 декември 2011 г.

Орла Моран @ЧерноСърцеОрла

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

Кажи ни сега!!!!!!!

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @ЧерноСърцеОрла

Командаджийка! На колко години си?

Орла Моран @ЧерноСърцеОрла

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

На 14, защо?

Лора Х @МастиленоСърце<3

Бих умряла в битка за Червея

#МастиленоЧерноСърце

19: 13 ч. 30 ноември 2011 г.

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @МастиленоСърце<3

Червея също би умрял в битка за теб!

На колко години си?

Лора Х @МастиленоСърце<3

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

Боже мой, не мога да повярвам, че си го видял!!! На 13

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @МастиленоСърце<3

Червея ти става последовател!

Перо на правдата

@пероправда

Когато черен = лош и бял = най-предпочитан, какво ни казва това? Моят поглед върху проблематичната палитра на #МастиленоЧерноСърце

www.ПероНаПравдата/ПолитикатаНаЦветовете...

9: 38 ч. 9 февруари 2013 г.

Зозо @мастиленосърце28

Отговор на @пероправда

Това е наистина добро. Не бях поглеждала нещата от този ъгъл.

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @ЧерноСърцеОрла

Приеми ме като последовател и мога да ти пратя подробности лично!

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @мастиленосърце28

Благодаря, секси.

С безизразно лице Страйк мина на другата страница.

Орла Моран @ЧерноСърцеОрла

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

О, боже мой! ☺

Перо на правдата @пероправда

Безобиден любимец на феновете или антисемитски стереотип?

Моят поглед върху проблематичния образ на Дрек

www.ПероНаПравдата/Антисемитска анимация...

11: 02 ч. 28 февруари 2012 г.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @пероправда

Само че Еди Ледуел каза как вдъхновението за Дрек е дошло от чумна маска.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @рейчълдбадли

Тук не става дума само за носа! На колко години си?

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @пероправда

На 14, защо?

Нетфликс Обединено кралство & Ирландия

@Н£тфликс

С огромно удоволствие съобщаваме, че постигналият феноменален успех в Ютюб #МастиленоЧерноСърце ще има премиера по Нетфликс през юни 2013 г. с ново съдържание и втора серия в процес на подготовка. Прочетете пълната информация тук: www.НетфликсОбединеноКралство/МастиленоЧерноСърце...

21: 12 ч. 5 февруари 2013 г.

Естър Коен @хеп£_бън£

Отговор на @Н£тфликс

Чудесна новина, радвам се за тези двама много талантливи творци!

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @Н£тфликс

Много се надявам @Н£тфликс да се вслушат в тревогите на феновете относно проблемния материал, преди „Мастиленочерно сърце“ да стигне до по-широка публика.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @рейчълдбадли

Охо, изглеждаш по-голяма. Ако прочетеш целия материал, ще видиш, че Дрек манипулира всички и живее в най-голямата гробница, той е най-богатият.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @пероправда

Не живее той в най-голямата гробница, лорд и лейди Скелети са в нея.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @пероправда

И не манипулира хората. Те просто му угаждат, защото е отегчен.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @рейчълдбадли

Хей, винаги съм насреща за интелигентен дебат! Ставам ти последовател!

Г-жаХарти @карлиуистлър_*

Е, пристигам в Лондон, кои са най-хубавите обекти за разглеждане?

19: 45 ч. 14 март 2012 г.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @карлиуистлър_*

Аз.

Г-жаХарти @карлиуистлър_*

Отговор на @пероправда

Кейтлин Адамс @КейтАдумссс

Отговор на @пероправда

Има само един начин да се оправи това #УволнетеЛакоматаЛедуел

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @КейтАдумссс @Н£тфликс

Не искам тя да бъде уволнена, всички свестни идеи са нейни.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @рейчълдбадли @КейтАдумссс @Н£тфликс

Съгласен съм, че тя е талантлива, просто мисля, че някои промени биха подобрили анимацията.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @пероправда @КейтАдумссс @Н£тфликс

Но аз не искам Дрек да бъде махнат, Харти да стане розов и Хартиенобяла да престане да е дух, както на теб ти се ще.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @рейчълдбадли @КейтАдумссс @Н£тфликс

Охо, ти май си моя редовна читателка. На колко години си?

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @пероправда @КейтАдумссс @Н£тфликс

Вече си ме питал това, защо вечно държиш да знаеш на колко години са момичетата?

Г-жаХарти @карлиуистлър_*

Татко не ме пуска да ида в Лондон.

20: 02 ч. 20 март 2012 г.

Зозо @мастиленосърце28

ИМАМ РОЖДЕН ДЕН И СЪМ В ЛОНДОН!!!!!

10: 02 ч. 28 март 2012 г.

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Няма да лъжа, бях съкрушен, че ме изтикаха от „Мастиленочерно сърце“, но идват нови проекти!

„Ние сме мъртви. Оттук може да става само по-добре.“

11: 14 ч. 25 март 2013 г.

Руби Нуби @рубинуби*_*

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

Много съм тъжна. Страшно те харесвах като Червея.

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @рубинуби*_*

Красивото ти лице направи деня ми по-хубав.

Руби Нуби @рубинуби*_*

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

Леле! Изобщо не очаквах да ми отговориш!!!!

ДрекБе14 @ ДрекБе14

Отговор на @рейчълдбадли

@пероправда @КейтАдумссс

@Н£тфликс

Защото е педофил.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @ ДрекБе14 @рейчълдбадли @КейтАдумссс

@Н£тфликс

Защо редовната обида в устата на фашистите винаги е „педофил“? Блокиран.

ДрекБе14 @ ДрекБе14

Отговор на @рейчълдбадли

@пероправда

И пак си оставаш педофил

Зозо @мастиленосърце28

Когато си мислил, че някой е държал на теб, а после майка ти умира и този човек не Отговор на обаждания и съобщения, чудиш се защо продължаваш да си лоялен.

9: 05 ч. 14 май 2012 г.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @мастиленосърце28

Провери си телефона, пратих ти съобщение.

Перо на правдата @пероправда

Господи, как мразя да опаковам подаръци.

21: 32 ч. 23 декември 2014 г.

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @рубинуби*_*

Ха-ха. На колко години си?

Руби Нуби @рубинуби*_*

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

На 12.

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @рубинуби*_*

Непослушно момиче. Не бива да си в Туитър!

Руби Нуби @рубинуби*_*

Отговор на @ЧервеяСеОбръща

Исках да кажа на 13!

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @рубинуби*_*

Много смешно. Да знаеш, ставам ти последовател.

Андрю Уислър @андиуислър8

Отговор на @рубинуби*_*

@ЧервеяСеОбръща

Не си се отказал от твоите навици значи?

Андрю Уислър @андиуислър8

Отговор на @рубинуби*_*

@ЧервеяСеОбръща

Аха, блокираш ме. Е, не съм изненадан.

Дарси Барет @ТъмнаВиола90

Отговор на @пероправда

И аз, лайняна работа.

Лепинс Дисайпъл

@ ЛепинсДисайпъл

Отговор на @ТъмнаВиола90

Като си лайно, ги разбираш лайняните работи.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @ ЛепинсДисайпъл

@ТъмнаВиола90

Иди си бий още една чекия, нещастнико.

Лепинс Дисайпъл

@ ЛепинсДисайпъл

Отговор на @пероправда

@ТъмнаВиола90

Тая е стара за теб, педо.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @ ЛепинсДисайпъл

@ТъмнаВиола90

Блокиран си, гадняр.

Елън Ричардсън

@ e_р_мастиленосърце

Отговор на @пероправда

Много ми харесва как интерпретираш всичко за нас.

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @ e_р_мастиленосърце

Благодаря. На колко години си?

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @джусилуси

Много ми харесва кученцето ти. На колко години си?

Перо на правдата @пероправда

Отговор на @карла_мапин5

Ти си много наясно с тези проблеми! На колко години си?

Елън Ричардсън

@ e_р_мастиленосърце

Отговор на @пероправда

На 13.

Перо на правдата @пероправда

Ставам ти последовател, задето си толкова мила!

Елън Ричардсън

@ e_р_мастиленосърце

Отговор на @пероправда

Еха!

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @ молидевърил1

Добър аргумент! На колко години си?

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @ анафорбс

Симпатична снимка. На колко години си?

Тимъти Дж. Ашкрофт

@ЧервеяСеОбръща

Отговор на @ таш&&&ргх

Забавна си! На колко години си?

Робин се върна в стаята точно когато Страйк бе свършил да чете. Лицето му бе като градоносен облак.

– Прочете ли всичко?

– Да.

– Според мен е създал акаунта на Перо на правдата като резервен план. Искал е да запази връзката си с феновете на Мастиленочерно сърце, та макар и да е изгубил ролята на Червея. Междувременно е можел да впримчва момичета фенове като Тим и да критикува като Перото.

– Започнал е с покваряването на Зоуи, когато тя е била... на колко, на четиринайсет?

– На тринайсет – поправи го Робин. – Излъгала го е, че е с една година по-голяма. Дошла е за пръв път в Лондон на четиринайсетия си рожден ден. Проверих записите онлайн. Сега е едва на седемнайсет. Забеляза ли бащата, който го нападна? „Не си се отказал от твоите навици значи?“

– Онзи, който е забранил на дъщеря си да иде в Лондон? Да. Умен човек... А сега Ашкрофт обикаля из училищата с театралната си трупа. Боже господи.

Робин взе бележника си от масата и го отвори на бележките, които бе направила за подслушания разговор на Джънкшън Роуд.

– Снощи Зоуи и Ашкрофт се караха. Влязох в сградата и слушах пред вратата им. Ашкрофт обвиняваше Зоуи в изнудване, тя отричаше. Той ѝ каза: „Кой започна всичко това?“ и „Ти ме постави в ужасно положение“, каза ѝ, че той е поел риска, без да споменава какъв е бил рискът, но очевидно имаше предвид връзката им. А иначе Зоуи през цялото време го молеше да не си отива, докато той повтаряше, че имал доста да помисли. Разбира се – каза Робин, като затвори бележника, – тя вече е надхвърлила възрастта на неговите сексуални предпочитания. Повече я е харесвал като тринайсет-четиринайсетгодишна. Чудя се дали това не е причината тя да се подлага на гладуване, та да изглежда млада възможно най-дълго.

– Не понасям педофилите – процеди Страйк и в този момент съседът на Робин от горния етаж пусна силно рап.

– Нима някой ги харесва? – подхвърли Робин.

– Да, други педофили. Всичките са една стока. Е, това обяснява защо приятелят ти Пез се е заял с Ашкрофт на помена. Ашкрофт не беше ли говорил в момента с две малолетни момичета?

– Не знам дали Рейчъл Ледуел е малолетна – отвърна Робин, – но Флавия във всички случаи е. И какво имаш предвид с това „приятелят ми Пез“? – добави, тъй като долови в гласа на Страйк нотка, която не ѝ хареса особено.

Той повдигна вежди леко усмихнат и за свое раздразнение Робин усети, че се изчервява.

– Направих каквото трябваше, за да измъкна информация от него – заяви хладно и отново излезе от стаята под предлог да разбърка соса, но всъщност да даде време на лицето си да се върне към нормалния цвят.

Страйк веднага съжали за тази си нетактичност, която всъщност бе опит да разбере доколко на Робин ѝ се бе понравила частта от разговора, включваща целувки и вероятно опипване от страна на Пез Пиърс, и реши да подвикне извинението си. Но преди да е успял, телефонът му иззвъня. Беше Мадлин.

Страйк се поколеба, загледан в екрана. Мадлин бе настояла той да ѝ позвъни по някое време, което, разбира се, не се бе случило. Очакваше се да седи сам в някой евтин хотел и подозираше, че ако игнорира обаждането ѝ, Мадлин ще му звъни на всеки десет минути, докато не отговори.

– Здравей – каза, като прие разговора.

– Как си? Взе ли си стая в хотел?

– Да, току-що се регистрирах – отговори той с понижен глас. – Не мога да говоря дълго, очаквам подизпълнител да ми докладва.

– Тревожа се за теб. По дяволите, Корм. Бомба. Това е ужасяващо.

Робин влезе в стаята с все още поруменели бузи. Като не забеляза, че Страйк говори по телефона, каза:

– Виж, никак не ми е приятно...

Замълча, като видя телефона, долепен до ухото му.

– Кой беше това? – попита Мадлин.

– Румсървис – отвърна Страйк.

– Не, не е вярно – отсече Мадлин, а Робин го наблюдаваше с укор. Имаше силното чувство, че и двете жени са наясно какво става. Като неразумно се подаде на импулса на притиснатия в ъгъла мъж, той опита наглост.

– Вярно е, това беше.

– Корм, не съм глупачка – заяви Мадлин.

Робин отново излезе от стаята.

– Не те мисля за глупачка – заяви Страйк, затворил очи като дете, изпуснало контрола над велосипеда си, носещ се към стена.

– Тогава коя беше тази жена и кое е онова, дето не ѝ е приятно?

Мамка му, мамка му. Трябваше да излезе от апартамента, преди да приеме обаждането, но беше толкова уморен, кракът го болеше и не му се бе искало да стане. Отново отвори очи и ги прикова към репродукцията на Раул Дъфи на стената. Какво не би дал сега да седи сам до прозорец с гледка към Средиземно море?

– Седнахме на по бързо питие с Робин – каза той. – Имаме да обсъдим дела на агенцията. Как ще работим, без да имаме достъп до офиса.

След дълго мълчание Мадлин каза:

– Ти си отседнал при нея.

– Не, не съм – отрече Страйк.

– Но не ти пречи да се видиш с Робин тази вечер и да изложиш нея на риск от терористи...

– Те така или иначе са я погнали – отвърна Страйк. – Бомбата беше адресирана до двама ни.

– Колко мило – изрече Мадлин с леден глас. – Сякаш сте женени, а? Е, ще те оставя на споделеното ви питие.

Линията прекъсна.

Ядни и напрегнати мисли се втурнаха в ума на Страйк. Тази история трябва да приключи. Само това ми липсваше тази вечер. Бездруго на връзката не ѝ беше писано. Ще сложа край. Да се извиня сега.

Страйк с мъка се надигна от дивана и докуцука до кухнята, където Робин стоеше с гръб към него и бъркаше соса.

– Прощавай, показах се като пълен простак.

– Да, самата истина – студено отвърна Робин. – На Баркли не би държал такъв тон, ако се бе срещнал с жена с цел да получи информация.

– С Баркли щях да съм още по-отвързан в приказките, повярвай ми – каза Страйк и когато Робин се обърна да го погледне, едновременно сърдита и неохотно развеселена, той вдигна рамене и добави:  – Така си дрънкаме ние помежду нас.

– Хм – измърмори Робин и се обърна отново да разбърка соса. – Мислех, че ще си доволен, задето научих толкова много от Пиърс.

– Доволен съм – увери я Страйк. – Дяволски добре се справи. Това пиле ухае страхотно.

– Ще му трябва още половин час – каза Робин. Поколеба се, после попита:  – Пред кого ме представи като румсървис?

– Пред Мадлин – отговори Страйк. Не му бе останала енергия да лъже. – Тя искаше да се настаня при нея. Казах ѝ, че отивам на хотел. Беше по-лесно.

Робин, която бе силно заинтересована от тази информация, продължаваше да бърка соса с надежда да чуе още, но нежелаеща да разпитва. Но тъй като Страйк не се разпростря по темата, Робин изключи котлона под соса и двамата се върнаха в дневната.

Докато Робин проверяваше играта и се поздравяваше с различни участници в нея, та да не изглежда, че Бъфилапи е съвършено пасивна, Страйк извади бележника си и обърна на страниците, където бе записал разсъжденията си върху интервюто на Робин с Пез.

– Наистина си се справила отлично с Пиърс – каза.

– Добре де, няма нужда да прекаляваш с похвалите.

– Сигурно си забелязала в колко много кутийки от профила на Аномия има отметка при него. Знае много за Битълс, не обича котки...

– Това беше само догадка...

– ...грижи се периодично за баща си... знае как да влезе в гробището, без да го хванат...

– Знам това, но...

– ... и както звучи, с Еди са работели заедно по нещо, но тя го е оставила на сухо, отишла е при Джош и заедно са направили суперхит. Това е почва за сериозна неприязън.

– Не е задължително да го е оставила на сухо – възрази Робин. – Може просто да не е харесвала достатъчно получилото се при общата им работа с Пез. Променила си е намеренията. Карали са се също и по повод Тим. Може би след това не ѝ е било приятно да работи с него.

– Но Пиърс може да вижда нещата по друг начин. Ти не мислиш, че той е Аномия, нали? – каза Страйк, като наблюдаваше за реакцията ѝ.

– Ами... – Робин се колеба. – Той има способности да създаде играта, но това си го знаехме от самото начало. Не знам... Като бях с него, просто не го почувствах.

Като упражни геройско усилие, Страйк се въздържа да не направи най-очевидния от всички сквернословни коментари, които му хрумнаха.

– Искам да кажа – продължи Робин, която, за щастие, не бе доловила напрежение в изражението на Страйк, – че Аномия е зъл... садистичен. Просто не усетих нищо такова у Пез. Той определено може да бъде вулгарен, казах ти какво е нарисувал на стената в стаята на Джош и Еди. Също така беше твърде агресивен към момиче, фен на Мастиленочерно сърце, която се появи на първата сбирка на курса по рисуване и каза, че дошла „да попие магията“ или нещо от този род. Наистина беше леко досадна – добави Робин и отпи глътка вино, – но той нямаше основания да бъде толкова жесток. Останах с впечатление, че Ясмин Уедърхед се бои от него. Представям си го да сипе груби шеги, в стила му е. Но предвид че баща му е болен, което сигурно го подлага на голямо напрежение, не се справя зле в живота, доколкото виждам. Много е популярен сред жените. Намерил си е място за живеене, което го устройва. Има и работа, макар и не толкова редовна, колкото би искал. Предполагам, че възражението ми по отношение на него е същото, каквото е и за Гюс Ъпкот. За да си добър в техните съответни области, е нужно да влагаш дълги часове труд всеки ден, а ако има едно при Аномия, за което да сме сигурни, то е, че разполага с много свободно време.

– Вярно, така е – съгласи се Страйк. – Е, като стана дума за хора с много свободно време, и аз самият открих нещо ново сутринта. Нямах време да го принтирам, защото тогава избухна бомбата, но в общи линии е следното: Киа Нивън е отправила много заплашителни коментари в Туитър вечерта преди нападението, които е изтрила, но впоследствие са се появили в Редит. Говори за пронизване на хора в сърцето.

– О... Ето какво я е карал Кардю да изтрие.

– Именно. Малката им авантюра за отмъщение очевидно не е била финал на познанството им, което е интересно, защото неговият коментар е „има по-добри начини“. В известен смисъл е жалко, че изключихме Кардю от заподозрените, защото от гледна точка на личностна характеристика той приляга по-добре към образа на Аномия от почти всеки друг, а забелязвам, че и Пиърс е на това мнение. Така или иначе, Киа не само е отправяла заплахи в Туитър – продължи Страйк, извади телефона си и влезе в сайта Tribulationem et Dolorum. – Погледни това. Отпреди няколко години е.

Робин взе телефона и прочете разговора между Арке и Джон, открит от Страйк същата сутрин.

– Сега се прехвърли на страницата „За основателя“ – каза Страйк.

Робин го направи и с изражение на просветващо ѝ разбиране прочете на глас:

– „Селекция от композициите на Джон може да се чуе на

www.IJU.ТвориЗвуци“... IJU? Да не е...

– Точно той – кимна Страйк. – Иниго Джон Ъпкот.

Робин се втренчи в Страйк.

– Но тогава...

– Припомни си колко разпалено Иниго защити Киа, когато бяхме у дома им. Каза нещо в смисъл „Блей се бе отнесъл извънредно зле с тази млада жена“. Имам силно подозрение, че е имал с Киа далеч по-сериозен контакт, отколкото онлайн дискусия за хроничната умора.

– Да не мислиш, че...?

– Че тя е неговото „мило дете“? Да, така мисля.

– Охо... – промълви проточено Робин, като отново погледна към сайта Tribulationem et Dolorum.  – Няма начин това да е съвпадение. Тя не се е обърнала към този уебсайт, без да знае кой го ръководи.

– Съгласен съм. Търсела е потаен начин да следи как се развиват нещата между Джош и Еди. Не се съмнявам, че е дошъл момент, в който е убедила Иниго, че присъства в сайта, защото е запленена от личността му, а после са „открили“ как и двамата по някакъв начин са свързани с Джош и Еди и съм уверен как Киа е била надлежно смаяна от този странен каприз на съдбата. Вярно е, че го видях за кратко, но Иниго ме остави с впечатление, че е човек със силно раздуто его. Надали на Киа ѝ е било трудно да го убеди как поддържа контакта с него, защото е тъй мъдър и талантлив човек, а не защото иска да измъква информация. А всичко това изстрелва Киа обратно в списъка заподозрени за Аномия, нали така? Мислехме, че не е имало как тя да знае за предлаганата промяна Харти да стане човек, но ако сме прави, тя е имала пряк достъп до семейство Ъпкот още от 2013 година.

– Мислиш ли, че с Иниго са се срещали в действителния живот? – попита Робин.

– За това ще трябва да попитаме Ъпкот. Очевидно имат телефонните си номера, ако тя е „милото дете“, което той успокоява и на което обещава да помогне.

– Тя със сигурност не би... – подхвана Робин, но млъкна.

– Кой знае? – отвърна Страйк, правилно отгатнал как щеше да завърши изречението. – Някои хора какво ли не вършат, за да си постигнат интересите.

Мигом и двамата си помислиха как Робин бе оставила Пез Пиърс да пъхне езика си в устата ѝ.

– Утре трябваше да следя Ашкрофт – каза Робин.

– Ще преправим графика – каза Страйк и отново взе телефона си. – Но първата ни работа е да идем заедно при Ъпкот.

Робин подозираше, че предложението да са двамата заедно, е продиктувано от тревогите на Страйк по повод Разполовяване, но тъй като никак не беше против да прекара сутринта със Страйк, тя просто каза, след като се изправи:

– Пилето трябва да е почти готово вече. Дръж играта под око. Аз ще приготвя задушени зеленчуци.

– Задушени? – повтори Страйк, сякаш досега не беше чувал думата?

– Да, на пара, имаш възражения ли?

– Не, просто никога не съм ги правил така. Аз обикновено всичко пържа.

– Е, ще трябва да промениш това, ако се тревожиш за калории – заяви Робин.

Тя отиде в кухнята и остави Страйк да прати имейл на Пат за графика, както и текстови съобщения на Мидж, Дев, Баркли и Нътли. След като свърши това, Страйк пъхна телефона в джоба си, провери Играта на Дрек, увери се, че Аномия още го няма, и заразглежда дневната.

Какво би си помислил за обитателя ѝ, ако не знаеше кой живее тук? Тя обичаше да чете: книгите бяха изпълнили докрай малката библиотека, за чието сглобяване той самият бе помогнал. Забеляза и колко много учебници по криминология присъстваха покрай романите. Тя очевидно имаше слабост към течението на фовизма в живописта, ако се съдеше по втора репродукция над масата за хранене: „Натюрморт със здравец“ на Матис. Би знаел, че обитателят на този апартамент не печели такива пари и не произхожда от семейство като на Шарлот, чийто апартамент, в който Страйк бе живял за кратко, бе пълен с антични мебели, оставяни ѝ от различни роднини. Завесите в синьо и кремаво, които Робин бе окачила след последното идване на Страйк тук, не бяха скъпи, нито имаха ресни с мъниста или шнурове за привързване, абажурът на лампата горе беше евтин бял китайски фенер. Би отгатнал, че тя по навик е подредена и чистница, защото тази стая нямаше вид да е набързо подредена и почистена за пристигането му: нямаше следи от прахосмукачка по килима, нито мирис на ароматизатор във въздуха. Той видя със задоволство, че Робин бе сложила подарения от него филадендрон в синя керамична саксия. Растението сега бе поставено върху ъглова масичка и изглеждаше добре обгрижено: явно тя също така имаше и навика да полива цветята. Дръпна отново от електронната си цигара и стана, за да разгледа снимките в рамки над камината.

Разпозна родителите на Робин, сияещи на двайсет и пет годишнина от сватбата си, ако се съдеше по сребристите балони зад тях. Майка ѝ Линда често бе отправяла същата усмивка към Страйк, когато бяха лице в лице, но после бе поизстивала към него след всеки опасен епизод с дъщеря ѝ по време на работата ѝ в агенцията. На втора снимка се виждаше смеещо се детенце в бански на розови точки, застанало под градинска пръскачка; Страйк допусна, че това е племенницата на Робин. На третата снимка бе Робин в зряла възраст, уловена за ръце с тримата си братя, които Страйк познаваше; на четвъртата бе заснет шоколадов лабрадор; на петата група хора седяха около маса, сервирана за вечеря, на фона на величествена гледка на Матерхорн по залез, виждаща се през прозореца зад тях.

Като се озърна да се увери, че Робин няма да се появи, взе последната снимка да я разгледа отблизо. Друго детенце седеше във високо столче в края на масата, стиснало лъжица в пухкавата си ръчичка. Робин се усмихваше към обектива от място по средата на масата, до нея седеше набит мъж с грижливо подстригана пясъчноруса брада и очи, които според Страйк издаваха коварство – той също се усмихваше и бе преметнал ръка през облегалката на стола на Робин. Страйк още държеше снимката, когато Робин се върна в стаята с прибори в ръце.

– Матерхорн – каза той и върна фотографията на мястото ѝ.

– Да – кимна Робин. – Беше толкова красиво. Аномия включвал ли се е? – попита и посочи към айпада.

– Не – отговори Страйк. – Нека ти помогна за донасянето на нещата.

И двамата бяха много уморени, тъй че рядко проговаряха по време на вечерята, а Робин често се прекъсваше, за да премести Бъфилапи в играта. Аномия не се появи, единствените присъстващи модератори бяха Хартиенобяла и Морхаус и никой от двамата не смъмри Бъфилапи, че не е активна през дълги периоди от време.

– Ако искам да премина теста за модератори, ще трябва да намеря време идната седмица да прегледам епизодите на анимацията – каза Робин, след като вдигнаха чиниите си от масата в края на вечерята.

– Знам – каза Страйк, – ще трябва да го вместим в графика като приоритет.

След като се изми, Страйк провери дали арестът на Ормънд е бил оповестен, но такова съобщение нямаше на никой от посетените новинарски уебсайтове. Скоро след това двамата си легнаха по съответните легла и ако някой си бе дал сметка за интимността на жеста Робин да връчва на Страйк негова кърпа за баня и купчинка чисто спално бельо, всеки го скри зад привидна забързана небрежност. Като легна с чисто новата си пижама, с намазан с мехлем крак и протеза, подпряна до стената, Страйк едва имаше време да регистрира колко изненадващо удобен бе разтегателният диван на Робин, след което потъна в дълбок сън.

Робин, която се приготвяше за лягане едва на четири метра разстояние, чуваше хъркането на Страйк дори през шума от рап-музиката от горния етаж и то ѝ подейства леко успокоително и развеселяващо. Откакто се премести на Блакхорс Роуд, се бе наслаждавала на удоволствието да живее сама, да се радва на независимост и покой, но тази вечер след избухналата бомба в офиса намираше утешително присъствието на Страйк, та макар той вече да бе дълбоко заспал и да бучеше като трактор. Последната ѝ съзнателна мисъл, преди да се унесе в сън, беше за Райън Мърфи. Макар все още да не бе имала среща с него, а и можеше никога да няма такава, съществуващата възможност някак бе прекроила ситуацията между нея и Страйк. Тя вече не беше поболялата се от любов глупачка, обречена на самота с надежда един ден Страйк да пожелаеше онова, което явно не искаше. Скоро потъна в света на сънищата, където отново бе напът да се омъжи за Матю, а той ѝ обясняваше в преддверието на църквата като на дете, че само ако го е попитала, той би могъл да ѝ каже кой е Аномия и че неспособността ѝ да съзре очевидното за всички останали я прави негодна за работата ѝ, която за малко не ги бе разделила завинаги.

76

Каква е таз страноприемница,

в която идват да нощуват

все пътници, чудаци до един?

Емили Дикинсън, XXXIV

Когато на другата сутрин в седем Робин влезе в дневната, завари Страйк вече облечен, дивана прибран до нормалното му състояние, а завивките спретнато сгънати. Тя направи чай и препечени филийки за двама им и докато седяха пред тях на масата за хранене, Страйк предложи:

– Хайде да идем направо в дома на Ъпкот, та да разберем какво е споделял Иниго с Киа. А после в зависимост от онова, което ни каже, ще идем в Кингс Лин.

– Добре – отговори Робин, но видимо се умърлуши.

– Какво има?

– Питах се какво ли ще ѝ е на Катя, като разбере, че през всичкото това време Иниго си е комуникирал с Киа.

– Очаквам да е много ядосана – вдигна рамене Страйк. – Това не е наш проблем.

– Знам, но все пак ми е мъчно за нея. И все пак за децата им може би ще е по-добре те да се разделят.

Телефонът на Страйк издаде сигнал за получено съобщение. Той го прочете и по лицето му мигом се изписа гняв.

– Какво се е случило? – попита Робин.

– Проклетият Нътли!

– Какво е направил?

– Напуска, това е направил!

– Какво?! – възкликна Робин. – Защо?

– Защото – отвърна Страйк, като бързо преглеждаше следващия абзац с оправдания – жена му не искала да работи при нас, след като ни пращат бомби. „Съзнавам, че това ви поставя в затруднение и щом тази ситуация с терористите приключи, ще се радвам...“ О, той щял да се радва, лайното му недно!

– Слушай – заговори Робин, като трескаво обмисляше последствията от един подизпълнител по-малко. – Иди сам при Иниго. Аз ще поема Ашкрофт, както беше по план и...

– Ще се движим заедно – отсече Страйк. – Имената на двама ни бяха на пакета с бомбата, снимките ни излязоха в новинарските репортажи, а аз приемам сериозно негодниците от Разполовяване за разлика от теб.

– Аз също ги приемам сериозно, естествено, за какво говориш?

– Ами тогава не ми предлагай да се мотаеш сама из града – отвърна сърдито Страйк, стана от масата и забравил всичките си решения от предишния ден, се отправи навън, за да изпуши една цигара на улицата.

Отлично разбираше, че е неоправдано агресивен към Робин, но тази мисъл само още повече засили лошото му настроение и изпуши две цигари една след друга, докато пращаше съобщения с новината за напускането на Нътли на Баркли, Мидж и Дев. Бе напълно в тон с чувствата на Баркли, който написа в отговор „Шибан бъзлив мърляч“.

Върна се в дневната и завари масата разчистена от закуската, а Робин готова за тръгване. Както и очакваше, изражението ѝ бе леденостудено.

– Прощавай, че избухнах – заговори Страйк, преди тя да е успяла да каже нещо. – Просто се тревожа.

– Колкото и да е странно, аз също – тросна се Робин. – Но като казваш „да се мотаеш“, сякаш съм някаква празноглава безделничка...

– Нямах предвид нищо такова. Изобщо не си празноглава, нито безделничка, но дявол да го вземе, Робин, тази бомба целеше да ни убие, не просто да ни сплаши. Плюс, че сме наясно за отношението им към жени, които според тях много си вирят носа.

– И какво, ще ме придружаваш, докато не разбият групировката ли?

– Не... не знам. Да идем да говорим с Иниго. Ако докажем, че Киа е Аномия, това поне ще реши проблемите ни с недостиг на хора.

Качиха се на беемвето на Страйк, шофираше Робин. Прекараха двайсетминутното пътуване предимно в мълчание. Робин нямаше как да не си припомни, че при предишното им посещение в дома на Ъпкот също беше ядосана на Страйк: тогава тъкмо беше научила за връзката му с Мадлин. Чудеше се какъв ли е бил отзвукът от лъжата на Страйк за румсървиса. Май не беше говорил с Мадлин оттогава, освен ако силното хъркане, което бе чула предишната вечер, не бе престорено и не ѝ бе пращал съобщения под завивките. Нито пък бе забравила Шарлот. Именно разследването на Джаго Рос бе пренатоварило агенцията – факт, който Страйк любопитно защо не желаеше да признае гласно.

Ала, без Робин да подозира, мислите на Страйк се движеха успоредно и в съответствие с нейните. Ако не можеше веднага да намери заместник на Нътли, нямаха капацитета да покрият всички текущи случаи и без съмнение най-лесно щеше да е да се откажат от Рос. Дори ако неговата бъдеща кариера бъдеше завинаги опетнена от връзката му с този нашумял развод, всички други щяха да запазят службите си. Може би, помисли си, негов дълг бе да оттегли наблюдението над Рос, каквито и да бяха последствията.

И тъкмо при този депресиращ пункт от разсъжденията му телефонът му отново изжужа. Погледна го и видя, че е пристигнало съобщение от Мадлин.

Моля те, обади ми се, когато можеш.

Мисля, че имаме нужда от истински разговор.

Страйк върна телефона си в джоба, без да отговори. Знаеше точно накъде върви всичко това: натам, където бяха отишли всичките му връзки, до мястото, където очакванията се сблъскваха със съпротива и се сгромолясваха.

Добре – помисли си, вгледан намръщено през прозореца, – не биваше да лъжа къде ще пренощувам, но ако ти бях казал истината, пак щеше да се разрази сцена. Престъпление ли беше да се опита да избегне конфликт и да спести ядове и на двама им?

Е, поне се беше опитал, нали? Появявал се бе неизменно на срещите им, носил ѝ бе цветя по разни поводи, изслушвал бе професионалните ѝ грижи, имаха взаимно удовлетворяващ секс, както вярваше. Какво още искаше тя? Е, браво – чуваше Мадлин да казва, както винаги казваха жените, но нима трябваше да им признае, че е започнал връзката, за да се откъсне от сложните си чувства към друга жена, а тогава отговорът на Мадлин без съмнение щеше да бъде, че я е използвал. Е, и какво? Хората постоянно се използват едни други, заяви Страйк на въображаемата Мадлин, като дърпаше силно от електронната цигара, която бе напълнил, за да я пуши в колата. Да избутат настрани самотата. Да се опитат да открият онова, което им липсва. Да покажат на света, че са се сдобили с награда. Припомни си как Мадлин искаше да направи снимка на двама им за страницата си в Инстаграм, за скандала във вечерта на откриването на колекцията ѝ и почти можеше да се чуе как ѝ казва: Според мен ние двамата искаме различни неща. Би трябвало да го отпечата на картички, които да раздава в началото на връзката, та никоя да не можеше да каже, че не е била предупредена...

– По дяволите! – изруга Робин.

Страйк вдигна поглед и видя как от редицата паркирани коли пред къщата на Ъпкот се отдели рейнджроувър.

– Мисля, че Иниго е вътре – каза Робин, втренчена през предното стъкло. – Да, той е. Гюс шофира. Какво да правим?

– Карай след тях. Вероятно има час при лекар. Бездруго ще е по-лесно да говорим с него без присъствието на Катя.

– Ще побеснее, че сме го следили – посочи Робин.

– Вероятно – съгласи се Страйк, – но ще му е по-трудно да се отърве от нас, когато бъдем лице в лице. Така или иначе на този подъл негодник му се пише зле.

Само че Иниго и Гюс не спряха нито пред лекарски кабинет, нито пред болница, а продължиха на изток. Робин виждаше профила на Иниго, докато лицето му бе обърнато към сина му. Като че се караше на Гюс. От време на време го виждаше да размахва пръст.

– Ама къде отиват, по дяволите? – почуди се на глас Страйк цял час, след като бяха поели след рейнджроувъра, когато стигнаха до Дартфорд Кросинг, дългия окачен мост през Темза.

– Иниго няма как да посещава толкова далечна болница, нали? – отбеляза Робин. – Ама яко соли Гюс.

– Да – отвърна Страйк, който също наблюдаваше агресивното размахване на пръста. – Не може да се каже, че му липсва живец, не мислиш ли?

– Мислех, че уж Гюс му е любимото дете.

– Екземата му говори, че е подложен на много стресова ситуация – посочи Страйк. – Може да е казал на Иниго, че иска да се откаже от челото.

Рейнджроувърът продължи по М2 още час.

– Мисля, че отиват в Уистъбъл – каза накрая Робин, когато рейнджроувърът зави по път, наречен Борстал Хил. – Дали ще посетят някого?

– Или – хрумна му внезапно на Страйк – имат втора къща. Точно по такива места заможните лондончани си купуват малка крайморска резиденция... удобна за уикенди...

Той отново извади телефона си, влезе в уебсайта 192.com и потърси „И. Дж. Ъпкот“ и „Уистъбъл“.

– Да, прав съм – съобщи. – Притежават друга къща там. Котидж Акварел, Айлънд Уол.

Робин следваше рейнджроувъра към центъра на красивото градче покрай дървени постройки и редици от кремави къщи, после по Харбър Стрийт, от двете страни на която имаше художествени галерии и магазинчета, пълни с любопитни дреболии. Най-сетне след два десни завоя рейнджроувърът излезе на паркинга Киймс Ярд. Робин паркира беемвето на разстояние от рейнджроувъра и двамата със Страйк насочиха погледи към огледалата за обратно виждане, докато Гюс слезе от колата, извади инвалидната количка на баща си от багажника, помогна на Иниго да слезе, после забута количката с него напред, завиха зад ъгъл и се скриха от поглед.

– Да им дадем десет минути – каза Страйк и погледна часовника на таблото. – Обзалагам се, че Гюс ще се върне при колата за багажа. Не искам да ги поставям нащрек, докато не са сложили водата в чайника да кипне и не са си свалили обувките. Един плюс за нас е – добави той коравосърдечно, – че с инвалидна количка няма как да избяга.

77

Окайваш се: „Аз имах тъй високи цели,

в душата си тъй висши въжделения.

А ето ме сега с надежди отлетели,

обременен с тревоги и вълнения“.

Мей Кендъл, Провали

Страйк и Робин наблюдаваха Гюс, докато извади два куфара от багажника, дадоха му достатъчно време да ги отнесе в къщата и едва тогава слязоха от беемвето. От другата страна на каменния зид на паркинга лежеше каменист плаж и Страйк, тъй като бе родом от Корнуол, усети как духът му както винаги се повдига от мириса на море и звука на плискащите се вълни.

Айлънд Уол беше тясна и стръмна улица, започваща от самия ъгъл на паркинга. Поредицата боядисани къщи от дясната страна вероятно имаше безпрепятствена гледка към морето откъм задните фасади. Котидж Акварел, която бе през няколко къщи надолу, бе боядисана в резедаво, а на извития прозорец над външната врата бе изрисуван галеон с вдигнати платна.

Никъде не се виждаше звънец, тъй че Страйк вдигна чукчето във форма на котва и почука два пъти. Само след десет секунди Гюс отвори вратата.

Като разпозна Страйк и Робин, изражението му се промени в ужасено. Робин имаше време да забележи, че обривът му, макар вече да не стигаше до кръвясалите му очи, бе все така възпален.

– Кой е? – подвикна Иниго от вътрешността на къщата.

Гюс се обърна към баща си, който бе задвижил количката си и влезе в полезрението им. Иниго също за момент се стъписа при вида на двамата детективи, но почти веднага се върна към обичайния си маниер.

– Какво става, по дяволите?

– Добро утро – поздрави Страйк със забележително хладнокръвие по мнението на Робин предвид бясното негодувание, изписано по лицето на Иниго. – Дали може да поговорим, господин Ъпкот?

Иниго се приближи с количката си. Гюс се притисна към стената и имаше вид, сякаш му се искаше да потъне в нея.

– Вие да не би...? Как изобщо разбрахте къде съм? Да не би да сте ме проследили?

Страйк за негово съжаление реши, че няма как да отвърне: „Не е ли очевидно, надут гадняр такъв?“, и каза:

– Надявахме се да ви открием в дома ви в Хампстед, но вие тъкмо тръгвахте с колата, когато пристигнахме, така че ви последвахме.

– Защо? – остро попита Иниго. – Какво... защо...? Това е безобразие!

– Според нас може да имате информация, която е важна за разследването ни – леко повиши глас Страйк, защото минаваха две млади жени, а той подозираше, че Иниго повече се бои съседите да не узнават делата му, отколкото да поеме риска да пусне Страйк и Робин в къщата. И то се знае, макар да изглеждаше още по-ядосан, Иниго каза:

– Не стойте на прага да крещите! Боже мой, това е пълно... абсолютно...

Годините, прекарани от Робин в агенцията, я бяха научили, че макар посещение от частен детектив да бе масово нежелано, почти всеки искаше да узнае причината за идването му, така че не се учуди, когато Иниго изръмжа:

– Давам ви пет минути. Пет!

Опита се да се придвижи на заден ход при влизането им, но в разгневеното си състояние се блъсна в стената.

– Помогни ми, дявол го взел! – процеди към сина си, който се забърза да го стори.

Къщата, както видяха още с влизането си вътре и затварянето на входната врата, бе приспособена към високите стандарти на дома им в Хампстед. Партерът бе превърнат в общо пространство с кътове за кухня, трапезария и дневна, като навсякъде дъсченият под бе съвсем гладък. В дъното на къщата френски прозорци се отваряха към градина, също адаптирана за инвалидната количка на Иниго с пътека с наклон, водеща до обширна платформа, на която имаше голям чадър, маса и столове, обърнати към морето. По средата на малката морава се издигаше палма и листата ѝ шумоляха под топлия бриз.

– Върви да разопаковаш – процеди Иниго към сина си, който на драго сърце посрещна възможността да се отдалечи от баща си.

Когато стъпките на Гюс заглъхнаха по стълбите нагоре, Иниго закара количката си до ниска масичка и направи груб жест към Страйк и Робин да седнат на креслата, тапицирани с тъкан на сини и бели райета.

Акварели бяха окачени по белите стени. Като си припомни уебсайта Tribulationem et Dolorum, Робин се запита дали са дело на Иниго, или на Катя и как биха ги окачествили Мариам или Пез – на нея ѝ изглеждаха банални и аматьорски. Най-големият, поставен в причудлива дървена рамка, изобразяваше улицата Айлънд Уол, в изгледа ѝ, който се бе открил пред тях при идването им с Котидж Акварел отдясно. Перспективата бе малко сбъркана, тъй че улицата изглеждаше с огромна дължина, чезнеща към хоризонта, където къщите бяха твърде големи за местоположението си. В един ъгъл имаше електрически кийборд и на стойка за ноти бе поставено изданието „30 малки хорални прелюдии“ на Макс Регер, а отпред имаше скициран портрет на германския композитор, който с шкембето, очилата си и сърдитото си изражение удивително напомняше негостоприемния им домакин.

– И така – стрелна гневен поглед Иниго към Страйк, – на какво дължа това нахълтване в личното ми пространство?

– На Киа Нивън – отвърна Страйк.

Макар да се опита да запази предизвикателното си изражение, Индиго се издаде с лекото конвулсивно стисване с длани на подръчниците на количката му и с потрепването на стиснатата уста.

– Какво си представяте, че мога да ви кажа нещо, което да не сте чули от съпругата ми? – попита след продължителна пауза.

– Твърде много. Вярваме, че сте създали лична връзка с Киа без знанието на съпругата ви, датираща поне от две години.

Страйк остави мълчанието да се разпростре помежду им като лед: опасно при разчупване, невъзможно за заобикаляне. Най-накрая по-възрастният мъж каза:

– Не виждам какво отношение имат частните ми връзки... не че признавам съществуването конкретно на тази... към вашето разследване. – Иниго беше блед преди, а сега бе силно зачервен. – И това е, ако допуснем, че все още се опитвате да установите кой е онзи Аномия. Или Катя ви е наела да разследвате мен вместо него?

– За момента разследваме само Аномия.

– И къде е доказателството ви за тази мнима връзка?

– Господин Ъпкот – заговори търпеливо Страйк, – човек с вашата интелигентност знае, че няма да тръгна да излагам всичко, което ни е известно, та вие да скроите отговора си според него.

– Как смеете, по дяволите, да намеквате, че имам причина да „скроявам“ каквото и да било? – избухна Иниго и Робин забеляза, че за него бе облекчение да даде външен израз на гнева си. – Аз съм в контакт с голям брой хронично болни хора чрез уебсайт, който поддържам. Да, Киа посети уебсайта за съвет. Дадох ѝ същия, какъвто бих дал на когото и да било, страдащ от това наше окаяно състояние, непризнавано от повечето лекари.

– Но не сте казали на жена си, че Киа се е свързала с вас, нали?

– По онова време не знаех коя е Киа. Тя посети уебсайта под псевдоним, както го правят много потребители. Съществува срам, защото е лепната стигма към това заболяване, което в проклетата медицинска професия смятат за психосоматично, ако искате да знаете!

– И все пак е дошъл момент, в който сте разбрали коя е Арке?

В последвалата кратка пауза чуха скърцане на стълбите. Иниго тъй рязко извърна глава, че Робин не би се учудила, ако си бе повредил нещо.

– Какво правиш? – ревна той и Гюс бързо слезе по стълбите.

– Разопаковах багажа – съобщи, когато застана притеснено на прага. – Налага се да тръгна веднага, ако ще...

– И аз сам трябва да си пазарувам, така ли? – викна Иниго.

– Прощавай, забравих. – Отивам да го свърша сега. Какво искаш?

– Използвай въображението си – сопнато отвърна Иниго и отново се обърна към Страйк и Робин. Зачака, дишайки тежко, докато чуваха външната врата да се затваря, и после заговори с по-овладян глас:  – Доколкото си спомням, а аз говоря с много и най-различни хора онлайн, след около две седмици Киа спомена нещо, от което разбрах, че тя е свързана по някакъв начин с проклетата анимация и така... да, открихме взаимно твърде отдалечената ни връзка извън социалните мрежи.

– Не ви ли се стори странно съвпадение, че се е появила на вашия сайт?

– Че защо? – тросна се Иниго с още по-зачервено лице. – Голям брой хора посещават уебсайта ми. Смятан е за един от най-добрите онлайн източници за хора, страдащи от хронична умора и фибромиалгия.

– Но не сте казали на жена си, така ли? – попита отново Страйк.

– Съществува такова нещо като поверителност за пациента, ако не знаете!

– Не бях осъзнал, че сте лекар.

– Разбира се, че не съм проклет лекар, не е нужно да си лекар, за да притежаваш известна етика и да не споделяш лични сведения за хора, които са дошли при теб за медицински съвет и психологическа подкрепа!

– Ясно – кимна Страйк. – Значи запазването на личното пространство на Киа ви е спряло да кажете на жена си, че си говорите с нея?

– А какво друго? – попита Иниго, но опитът му за контраатака беше подкопан от все по-зачервяващото му се лице. – Ако намеквате... това е абсолютно нелепо. Тя е на възраст да ми бъде дъщеря!

Робин си припомни как Катя бе твърдяла, че изпитва майчински чувства към Джош Блей, и се чудеше дали нещастните Ъпкот повече я отблъскват, или извикват състрадание у нея. Изглежда, че всеки от тях бе потърсил утеха и може би надежда за възвърната младост в общуването с двайсет и няколко годишни младежи.

– Оттогава, естествено, сте се срещали лично с Киа – отправи Страйк изстрел в тъмното.

При тези думи Иниго съвсем поаленя. Робин се зачуди с известна паника какво ли щяха да правят, ако получеше сърдечен пристъп. Той вдигна тресяща се ръка, насочи я към Страйк и изрече дрезгаво:

– Вие сте ме проследили. Това е отвратително посегателство... безобразно нарушаване на моето... моето...

Той се разкашля, всъщност звучеше, сякаш се давеше. Робин скочи и бързо отиде в кухненската част, грабна чаша от полицата и я напълни с вода от чешмата. Иниго все още кашляше, когато тя се върна, но прие водата и макар да разля много от нея по себе си, успя да изпие няколко глътки. Накрая овладя донякъде дишането си.

– Не съм ставал свидетел на ваша среща с Киа – каза Страйк и добави, вече не така искрено:  – Просто зададох въпрос.

Иниго го гледаше злобно с навлажнени очи и трепереща уста.

– Колко пъти се срещахте с Киа?

Сега Иниго бе видимо разтърсван от неприязън и ярост. Водата от чашата му се изплиска върху бедрото му.

– Веднъж – отговори. – Веднъж. Тя по случайност беше в Лондон и се срещнахме за по кафе. Чувстваше се особено зле и имаше нужда от моя съвет и подкрепа, които, за щастие, бях в състояние да ѝ дам.

Той се опита да постави чашата върху масичката, но тя се изплъзна от треперещата му ръка и се пръсна на пода.

– По дяволите! – кресна Иниго.

– Аз ще почистя – побърза да каже Робин, отново скочи и отиде за кухненска хартия.

– Безобразие... безобразие! – повтори Иниго със затруднено дишане. – Всичко това... да ме последвате дотук, да ми нахълтате така...само защото съм се опитал да помогна на момиче...

– ...което е било силно настроено срещу Еди Ледуел – отбеляза Страйк, докато Робин коленичи до Иниго да попие водата, – което е твърдяло, че Ледуел е откраднала идеите ѝ, тормозела я е онлайн, преследвала е Блей след раздялата им и е отправяла заплахи за разправа срещу двама им вечерта преди нападението с нож.

– Кой казва, че е отправяла заплахи? – гневно запита Иниго, докато Робин внимателно събираше счупените стъкла.

– Аз го казвам – отвърна Страйк. – Видях публикациите в Туитър, които е изтрила, след като умът ѝ се е поотрезвил. Уоли Кардю я е посъветвал да го направи. И това вероятно е единствената му смислена постъпка, откакто започнахме да разследваме този случай. Вие знаехте ли, че те още поддържат контакти? Наясно ли сте, че е спала с Уоли след раздялата си с Блей?

Трудно бе да се прецени какъв ефект имаха тези въпроси върху Иниго, защото лицето му бездруго вече бе мораво на цвят, но на Страйк му се стори, че забеляза шок. Според предположенията му Иниго бе запленен от момиче, което виждаше като уязвимо и невинно, и той самият можеше да си представи как Киа изпълнява със съвършенство тази роля.

– Не знам за какво говорите – избъбри Иниго. – Нямам представа кой е този Кардю.

– Нима? Озвучавал е Дрек, преди да бъде изгонен заради антисемитски видеоматериал, който е пуснал в Ютюб.

– Не съм в крак с щуротиите около проклетата анимация. Знам единствено, че Киа е уязвимо младо създание, въвлечено в неприятна ситуация, и още сега ще ви кажа едно: тя определено не е Аномия. Категорично не е.

– Значи никога не сте обсъждали с нея Мастиленочерно сърце?

След кратка пауза Иниго отговори:

– Само в най-широк смисъл. Естествено, че го споменахме, след като разбрах коя е тя.

– Значи сте я поддържали в нейните претенции за плагиатство.

– Не съм я поддържал в нейните претенции, просто ѝ осигурих в мое лице интелигентен слушател – каза Иниго, докато Робин отнесе счупената чаша в кухнята и я пусна в кофата за боклук. – Душевното ѝ здраве бе увредено от чувството, че е използвана и захвърлена. Имаше нужда да бъде изслушана от добронамерен човек и аз бях насреща за това. С Киа имаме много общо – добави той и още повече се зачерви.

Страйк си припомни красивата и без всякакъв грим Киа, седяща срещу него на масата в пъба, докато гледаше подпухналото лице на този мъж на средна възраст с разширени пори и червенолилави торбички под бледосивите очи зад очилата.

– Самият аз знам добре какво е да бъдеш препънат в разцвета на силите си – продължи Иниго, – да съзнаваш колко далеч би могъл да стигнеш, а да гледаш как други успяват, докато собственият ти свят се свива и надеждите ти са попарени. Отстраниха ме от работа, когато ме нападна тази проклета болест. Имах моята музика, но оркестърът, така наречените ми приятели, ми дадоха да разбера, че не са склонни да се съобразяват с физическите ми ограничения въпреки факта, че бях най-добрият музикант сред тях. Можех да постигна това, което направи Гюс, да тръгна по пътя на спечелена стипендия. Имах и голям талант за художник, но заради тежкото си състояние не бях способен да посвещавам достатъчно време на това занимание, та да осъществя нещо значимо...

Телефонът на Робин иззвъня. Тя тъкмо се бе канила да седне на мястото си, но като извади телефона от джоба си и погледна кой я търси, каза:

– Ще трябва да приема това обаждане, съжалявам.

Тъй като нямаше къде да намери уединение в общото пространство, излезе направо на улицата. В същия момент Иниго свали очилата си и избърса очи, които Страйк сега видя, че са се напълнили със сълзи при този рецитал на всички преживени загуби. После мъжът върна очилата на носа си с трепереща ръка и шумно подсмръкна.

Но ако Иниго Ъпкот бе очаквал съчувствие от Страйк, остана разочарован. Детективът насреща му някога бе лежал на прашен път в Афганистан с половин откъснат крак, а до него бе разкъсаният труп на мъж, който само допреди минути бе разправял за бурно ергенско парти в Нюкасъл, тъй че не можеше да изпита и капка жалост към разбитите мечти на Иниго Ъпкот. След като колегите му музиканти не бяха проявили съпричастност, Страйк бе готов да се обзаложи, че това се е дължало на поведението на този човек, явно склонен да тормози околните и да величае себе си. С годините у Страйк все повече се засилваше убеждението, че в една просперираща страна и в мирно време – колкото и силни удари да ти нанасяше съдбата, а срещу тях никой не бе застрахован, при това Иниго имаше късмета да се радва на неспечелено от него богатство, – характерът на човека бе определящ за това какъв курс ще поеме животът му.

– Разправяли ли сте на Киа за чутото от жена ви, например за преговорите с „Мавърик“ и прочие?

– Аз... може и да съм споменал нещо – отвърна Иниго с много явно неудоволствие от небрежния и спокоен тон на Страйк, а после повтори:  – Но само в най-широк смисъл.

– Киа молила ли ви е да предавате съобщения на Джош?

– Понякога – отвърна Иниго след известно колебание.

– Но вие не сте ги предали, така ли?

– Нямам контакт с Блей.

– А надали бихте могли да помолите жена си да му предаде тези съобщения от Киа.

В отговор Иниго само стисна устни.

– Обещавали ли сте на Киа някаква помощ, освен че сте я съветвали относно претенциите ѝ за плагиатство?

– Давах ѝ кураж.

– Кураж за какво?

– Тя е съвсем наясно, че жена ми не я харесва – отговори Иниго. – Естествено, че през ума на Киа минава как може да бъде обвинена, че е Аномия или че има нещо общо със смъртта на Ледуел. Аз просто ѝ обещах да вразумя Катя. И повтарям – изрече натъртено Иниго, – Киа няма как да е Аномия.

– Откъде сте толкова сигурен?

– Първо, тя е твърде болна – почти извика Иниго. – Всякаква продължителна работа като да създаде и поддържа онлайн игра от типа на въпросната би била невъзможна за нея поради медицинските ѝ проблеми. Нужна ѝ е много почивка и сън, не че сънят идва лесно при тази проклета болест. Нещо повече, Аномия е нападала Киа онлайн. Тя се държа крайно неприятно с Киа и силно я разстрои.

– Тя? – повтори Страйк.

– Какво?

– Нарекохте Аномия „тя“.

Иниго се намръщи към Страйк, после каза:

– Жена ми не искаше да ви го казвам при първото ви посещение. И аз се съгласих да мълча, защото нямах желание Катя да ми мрънка и опява след това. Имам си граници на поносимост, не бива да бъда стресиран. Но в края на краищата – заяви Иниго с отново пламнал гняв – тя не може да ме вини, когато съм проследяван и тормозен на място, за което се очаква, че е мое спасително убежище... Ясмин Уедърхед е Аномия – отсече Иниго. Тя работи в IT сферата, шумна и манипулативна е, все гледа да докопа изгода за себе си. Разбрах какво си е наумило проклетото момиче в мига, щом прекрачи прага ни. Катя не иска да го признае, но разбира се, тъкмо тя вкара проклетата жена в кръга им. Просто поредната глупост на Катя, а после винаги е изненадана, когато последствията се стоварят на нейната глава.

– Ясмин Уедърхед работи като пиар, не в IT сферата – посочи Страйк.

– Грешите – отсече Иниго с арогантността на човек, несвикнал да му се противоречи. – Тя е много светната за компютрите, има широки познания. Аз имах проблем с моя веднъж и тя го оправи.

– Имате ли друга причина освен тази да я мислите за Аномия?

– Естествено. Чух я да го признава – заяви Иниго с тържествуваща злоба. – Придружих Катя на коледно парти в онзи проклет артколектив. Трябваше да ползвам тоалетната. Тръгнах в погрешна посока и заварих Ясмин прегърната с онзи отвратителен тип, който управлява там.

– Нилс де Джонг? – пожела да уточни Страйк, като за пръв път извади бележника си и го отвори.

– Не му знам проклетото име. Грамаден като копа сено. Вони на трева. Тъкмо преди това ми беше надувал главата за Евола.

– Евола? – повтори Страйк, докато записваше. Знаеше, че е чувал името неотдавна, но не се сещаше по какъв повод.

– Юлиус Евола. Крайнодесен философ. С нелепи расови теории. Един мой много ексцентричен съученик в Радли се увличаше по него. Все разнасяше със себе си „Митът за кръвта“ и най-натрапчиво го четеше на глас по време на обяда. Двамата не ме забелязаха. Там, където стояха, беше тъмно, а аз, естествено, не издавах шум от стъпки. – Иниго посочи количката си. – Та тогава я чух да казва „Аз съм Аномия“.

– Сигурен ли сте в това? – попита Страйк.

– Знам какво чух – стисна челюсти Иниго. – Идете и разпитайте тях двамата. Помоему са съучастници в това. Той би могъл да е Морхаус, нали?

– Аха, знаете името на партньора на Аномия?

– Какъв друг избор ми оставаше, освен да знам – озъби се Иниго. – Катя и Блей водеха безкрайни разговори за Аномия и проклетата игра, Киа се тревожеше, че ще бъде обвинена, а аз съм възможно най-информиран като за човек, който не проявява никакъв интерес към темата.

– Споделяли ли сте с Киа теорията ви за Аномия? – попита Страйк Иниго.

– Да. – Тонът му се смекчи. – Тя не вярва в нея. В известни отношения е наивна. Витае в облаците. Убедена е, че Аномия е един неприятник, художник от Ливърпул, който също живее в проклетия Норт Гроув. Май се казваше Пресли. Той също беше на партито. Нахално копеленце е и веднъж е упражнил сексуален тормоз над Киа, като я е вкарал в стаята си. Отвратително – процеди Иниго. – Очевидно това е оставило отпечатъка си. Киа казва, че онзи Аномия ѝ е правил сексуални намеци онлайн, та това я е навело на мисълта, че е Пресли. Киа е невинна душа – заяви Иниго и отново започна да почервенява. – Тя не схваща игрите на хората. Не би ѝ хрумнало, че жена се опитва да я въвлече в сексуално компрометиращ разговор.

– Какво според вас би постигнала Ясмин с такъв ход?

– Иска да я улови в хватката си. Да разполага със средство да я заплашва. Ясмин е извънредно манипулативна, подслушва и навсякъде си вре носа.

– Кое ви кара да го кажете?

– Поведението ѝ в нашата къща – отвърна Иниго. – Все си намираше поводи да се отбива, защото не откривала Блей и Ледуел, забравила да предаде имейл или каквото щете друго. Оглеждаше навсякъде. Подхвърляше уж незначителни въпроси. Душеше за информация. О, аз разбирам как Катя се е хванала на въдицата ѝ в началото. Ясмин се правеше на загрижена и съчувстваща, винаги готова да е в услуга. А постепенно човек осъзнава, че е чисто и просто паразит. Тя е Аномия!

Чуха външната врата да се отваря и се появи Гюс, натоварен с пазарски пликове от „Сейнсбърис“, последван от Робин, която изглеждаше напрегната.

– Татко – заговори Гюс, – налага се да тръгвам, за да успея за...

– И от мен ли се очаква да прибера всичко това? – кисело попита баща му.

– Ще прибера млякото и другите храни – отвърна Гюс, разкъсван между страх и отчаяно желание да си тръгне, което, може би нетипично за него, го правеше категоричен, – само че, ако не тръгна сега...

Забърза към кухнята, взе да вади бутилки с мляко и други развалящи се продукти от пликовете и да ги пъха в хладилника.

– И чия е вината? – рязко подвикна баща му през рамо. – Чия е вината да ти трябва допълнително обучение, защото си изостанал, проклет симулант такъв?

Гюс, чието изражение бе скрито от вратата на хладилника, не отговори. Иниго се обърна отново към Страйк и отсече:

– Нищо повече не мога ви кажа. Това е всичко, което знам. Цялата тази работа ще ми причини огромен стрес и влошаване на състоянието – добави той с пробуден гняв.

– Но чия е вината – изтъкна Страйк, като се изправи, тъй като му бе дошло до гуша от този нагъл, арогантен и озлобен човек, който се отнасяше напълно различно към децата си в сравнение с поведението му към хубавата млада жена, обработвала го така сръчно, – че сте скрили от жена си как потайно сте си бъбрели с Киа Нивън?

Робин видя как Гюс рязко се извърна с разширени очи и хлопна вратата на хладилника. За кратък момент Иниго изглеждаше изгубил ума и дума. После изръмжа през зъби:

– Марш от дома ми!

78

Защо да те почитам, блажена Афродита?

Не ме насочваш ти, а само

конфликт в съзнанието ми насаждаш...

Катрин Брадли и Идит Купър, Ψάπφoι, τί τὰν πoλύoλβoν’ Aφρóδιταν

– Кой ти звъня по телефона? – обърна се Страйк към Робин, когато и двамата се озоваха на тротоара. Имаше усещането, че напрегнатото ѝ изражение се дължи на проведения разговор. Робин се отдалечи на няколко крачки от входната врата на семейство Ъпкот, преди да обърне лице към него.

– От полицията. Следели човек, за когото знаят, че е от Разполовяване. Отишъл на Блакхорс Роуд преди час и снимал сградата, където е апартаментът ми.

– По дяволите – изруга Страйк. – Добре, хайде да...

Той млъкна, защото в този момент от Котидж Акварел излезе Гюс Ъпкот. Притесни се, като видя, че двамата детективи още се навъртат наоколо.

– Мен ли чакате?

– Не – отвърнаха едновременно Робин и Страйк.

– О... – промълви Гюс. – Ами аз... отивам нататък. – Той посочи към паркинга.

– Ние също – каза Страйк, тъй че тримата поеха в мълчание обратно по улицата. Когато завиха зад ъгъла, Гюс внезапно изтърси:

– Тя не е единствената, с която той си говори.

– Моля? – каза Страйк, чиито мисли още бяха насочени към Разполовяване и апартамента на Робин.

– Баща ми контактува и с друга жена.

Гюс имаше вида на човек, решен на безразсъден курс на действие. Дневната светлина бе немилостива към обезобразената му кожа, но някъде под обрива личаха чертите на хубаво момче. Миришеше, както обикновено миришат младежи, неособено посветени на хигиената, а омачканата му черна тениска имаше вид, сякаш е носена дни наред.

– От същия уебсайт е. Виждал съм я да му праща съобщения. Името ѝ е Рейчъл.

Когато никой от детективите не заговори, Гюс добави:

– И преди е изневерявал на майка ми. Тя си мислеше, че всичко това е престанало.

– Рейчъл – повтори Робин.

– Да – кимна Гюс. – Не мога да кажа на майка ми. Той ще ме убие. Но аз наистина трябва да бързам.

Той се отдалечи от тях, отключи рейнджроувъра и се качи в него, като остави Страйк и Робин да се насочат към беемвето и да се настанят вътре, без никой от двама им да отрони и дума.

– Какво още казаха от полицията? – попита Страйк, когато и двете врати бяха затворени. В момента бе далеч по-загрижен заради терористите, отколкото по повод любовния живот на Иниго Ъпкот.

– Поставили са цивилен полицай да наблюдава апартамента ми – отговори Робин, като се взираше в стената, ограждаща паркинга, и не поглеждаше Страйк. – Също така все още следят онзи, който е направил снимките. Не са го арестували, защото смятат, че е на твърде ниско ниво, и се надяват да ги отведе до по-важни в йерархията... или до онези, които правят бомбите. – Тя сведе очи към телефона, който държеше в ръка. – Полицаят каза, че ще ми прати съобщение... и го е направил – добави.

Отвори изпратената до нея снимка и завъртя телефона си, така че и Страйк да я види.

– Да, видът му е красноречив – отбеляза Страйк. – Татуировка 88 на бицепса, прическа на Хитлерюгенд... доста се е престарал в уподобяването. – Какъв е съветът на полицая, който ти се обади?

– Да се махна оттам – отговори Робин. – За да не би да пристигне нещо по пощата.

– Ами хубаво – одобри Страйк. – Ако той не беше го казал, аз щях да го направя.

– По дяволите – промърмори Робин, отпусна глава и опря чело на волана със затворени очи. – Прощавай. Просто...

Страйк я потупа по рамото.

– Какво ще кажеш за нощувка в Уистъбъл? Приятно място е. Никой не знае, че сме тук. Тъкмо ще измислим план. Да знаеш, че изпусна най-пикантните подробности около Иниго. Имаме много за обсъждане.

– Нима? – Робин отново надигна глава, искаше ѝ се нещо да я отвлече от мисълта за новия ѝ дом, който толкова за кратко бе бил истински рай за нея, а сега се бе превърнал в мишена за крайнодесните.

– Да. Той мисли, че Ясмин Уедърхед е Аномия.

– Да бе, не е ли тя самият Сатана? – подхвърли Робин и на Страйк му стана забавно презрението ѝ към теорията на Иниго дори на фона на новите ѝ страховити опасения. – Ясмин не я бива за актриса, плюс, че никой, подведен да вярва, че има успешна онлайн връзка с успял телевизионен актьор, не би могъл да се прикрива толкова дълго.

– Съгласен съм. Но Иниго твърди как я чул да признава, че е Аномия, докато се прегръщала с Нил де Джонг в Норт Гроув на коледно парти.

– Какво?!

– Знам. Не е чак толкова неприятен образ като Ашкрофт със Зоуи, но...

– Не вярвам Иниго да е чул това. Съжалявам, но не го вярвам. А ако са се прегръщали, обзалагам се, че са били пияни...

– Нилс поне със сигурност трябва да е бил пиян.

– И той не е кой знае каква мечта за жените – парира го Робин. – Дрогиран фашист с дете, способно да ти пререже гърлото през нощта.

Страйк се разсмя.

– Макар че – без усмивка добави Робин – той все пак е мултимилионер. И е потенциален източник за клюки относно Джош и Еди. Мариам също явно вижда нещо у Нилс... а и другата жена, която живее там, спи с него. Прекалена моралистка ли изглеждам? Аз не бих могла да живея така. Не го разбирам... Та за какво говорех? – избъбри разсеяно. Мисловните ѝ процеси бяха нарушени. Татуировка 88 на бицепса, снимки на апартамента ѝ. „Махнете се оттам, за да не би да пристигне нещо по пощата.“ – Пияни са били, да – каза Робин, като се застави да се съсредоточи. – Обзалагам се, че Нилс се е раздрънкал за аномия, алпини и чакри, обичайните му приказки... Пез ги нарича големите му хитове, а Иниго е дочул погрешно нейния отговор.

– Напълно е възможно да си права – кимна Страйк. – Иниго не спомена самият той колко е пил. Възможно е да не е бил трезвен. Останах с впечатление, че толкова се ядосва на Катя, та му се иска Аномия някак да се окаже нейна вина.

– Според теб дали ревнува, задето тя е влюбена в Блей?

– Не съм сигурен, че е дори това – отвърна Страйк. – Вероятно наранява егото на Иниго, но не е като и той да не е кръшкал. Не, мисля, че беснее срещу света, задето не го оценява по достойнство, и си го изкарва на жена си. Ти беше там за излиянието му как бил гений с много таланти, посечен в разцвета си, нали?

– Да – каза Робин, но добави:  – За да сме справедливи, той наистина е болен.

– Притежава две много хубави къщи и е достатъчно добре да върти извънбрачни връзки, да рисува, да свири на кийборд и да управлява уебсайт – изтъкна Страйк. – Татко му, епископът, му е оставил много пари, както личи. Не се сещам за много хора, които по-малко да заслужават да бъдат съжалявани от Иниго Ъпкот. Но ти пропусна друг интересен пункт. Той току-що ми каза откъде Нилс черпи всички онези глупости за расите. От писател на име Юлиус Евола. Крайнодесен философ.

– Евола? – повтори Робин. Имам чувството, че съм срещала това име някъде...

– Да, и на мен ми се стори, че съм го чувал неотдавна, но не помня къде.

Робин порови за кратко из паметта си, после каза:

– Но разбира се, чу го от мен. „Аз съм Евола.“

– Какво? – попита объркан Страйк.

– Това е потребителското име на един от троловете, които се навъртат в Туитър около феновете на Мастиленочерно сърце. Той по същество е досущ като Лепинс Дисайпъл, който пише само за да казва на момичетата да се самоубият или да ги нарича грозни уличници.

– Аха, сега си спомням – каза Страйк. – Предполагам, че ще ти е нужно да си купиш някои неща, ако ще отсядаме в пансион. Защото на мен ще ми е нужно. Не, по дяволите това – промърмори и извади телефона си от джоба. – Не съм в настроение да се завирам по дупки. Това са служебни разходи, да идем на някое свястно място.

Погледна към екрана на телефона си и видя, че го очаква ново съобщение от Мадлин. От няколкото видими изречения си личеше, че е дълго. Затвори го, без да го прочете, и потърси в Гугъл къде може да се отседне в Уистъбъл.

– Хотел „Марин“ изглежда добър. Три звезди, на предна линия до морето и е съвсем наблизо. Сега ще им се обадя...

Но преди да го направи, телефонът в ръката му иззвъня. Беше Мадлин.

– Ще говоря отвън – съобщи Страйк.

В действителност не искаше Робин да го гледа как ще остави обаждането да бъде прехвърлено на гласова поща. Слезе от колата. Гюс бе заминал с рейнджроувъра, на негово място бе паркирано старо пежо, от което слизаше семейство с две малки момченца. Страйк се отдалечи от беемвето, докато телефонът му продължаваше да звъни, и изкачи няколкото бетонни стъпала, които извеждаха навън от паркинга. Спря горе и се загледа в обширната гледка на морето отвъд каменистия плаж. Би искал да слезе по стълбите от другата страна, но кракът му с протеза нямаше да понесе добре неравната повърхност, така че вместо това вдиша дълбоко познатия и успокояващ солен мирис, загледа се в накъдрената морска повърхност около дълъг дървен вълнолом, а телефонът все така звънеше в ръката му. Когато накрая спря да звъни, той отвори съобщението, което Мадлин несъмнено очакваше да е прочел преди предстоящия разговор.

Ако си ми сърдит, предпочитам да ми го кажеш, а не да ме наказваш с мълчание. Онова, което не мога да понеса, е да ме лъжат и да ме смятат за глупачка. Когато мъж се преструва, че сътрудничката му е румсървис, не бива да бъде изненадан, че у приятелката му се събуждат подозрения и е ядосана. Твърде стара съм да си играя на глупави игри. Вече твърде много пъти съм минавала през тези гадости и не ми е приятно да ми се поднасят прозрачни лъжи относно това къде се намираш и с кого. Сигурна съм как ще заключиш, че съм обсебваща и неразумна, но за мен това е въпрос на елементарно самоуважение. Предупредена бях, че си тъкмо такъв, но не се вслушах и сега се чувствам като пълна глупачка, че изобщо те доближих. След снощи мисля, че ми дължиш истински разговор, а не да бъда принудена да те преследвам със съобщения, така че обади ми се, моля те.

С безизразно лице Страйк набра гласовата поща и изслуша току-що оставеното от Мадлин съобщение, състоящо се от пет кратки думи, изречени със студен глас: „Моля те, обади ми се“.

Вместо да го направи, Страйк се обади в хотел „Марин“. След като резервира две стаи за една нощувка, върна се при беемвето и Робин, която седеше вътре, втренчена пред себе си.

– Ще отседнем в хотел „Марин“. Добре ли си?

– Напълно – отвърна тя и ѝ пролича, че се опитва да се мобилизира.

– Ами добре – каза Страйк. – Да идем да хапнем, да си купим паста за зъби и чорапи и щом бъдем в хотела, можем да се включим отново в проклетата игра.

79

Любовта сполита ни, когато тя си пожелае

и никак не помага някой за нея да мечтае.

А тъй като не мога всичко да ти дам,

решена си да ме оставиш съвсем сам.

Мери Елизабет Колридж, Неискрено пожелание към просяк

След като си купиха нужното за една нощувка и хапнаха сандвичи в местно кафене, Страйк и Робин бяха в хотел „Марин“ в два часа. Дългата сграда от червени тухли с много еркери и врати към улицата имаше бели дъсчени балкони по целия си периметър. Беше разделена от тротоара с нисък и спретнато подрязан жив плет, гледаше през пътя към брега и изглеждаше елегантна и добре поддържана.

На Страйк му казаха по телефона, че има късмет да вземе последните две свободни стаи за тази събота вечер. Когато зърна хотелската фасада, докато заобикаляха към паркинга отзад, у него се зароди оптимистична надежда, че поне ще проведе предстоящия разговор с Мадлин от някой от тези балкони с изглед към морето, за предпочитане с чаша уиски от минибара в ръка.

Това горчиво-сладко видение бе изтрито на рецепцията, където едър мъж в костюм повтори много весело как са щастливци да вземат последните две свободни стаи, които се намираха на последния етаж без балкони.

– Номер трийсет и трийсет и две. Нагоре по стълбите, после по други стълби и по още едни на един етаж до стаите ви.

– Няма ли асансьор? – попита Страйк, като взе ключовете и подаде единия на Робин.

– Има, но не до тези конкретни стаи – отговори мъжът.

Отправи кратка усмивка и насочи вниманието си към двойка зад Страйк.

– Е, браво – изръмжа Страйк, докато изкачваха първото стръмно стълбище, покрито с килим в стил 70-те години с десен на оранжеви и кафяви листа. – Дори не предложи помощ за багажа.

– Ние нямаме багаж – изтъкна логично Робин. Всеки от двама им носеше малка и неособено тежка раничка.

– Не е там работата – изпъшка Страйк, докато приближаваха второто стълбище. Мускулите на бедрото му се бяха наситили на стълби, а мястото на ампутацията отново пареше.

– Тези звезди не предполагат обслужване от типа на „Риц“ – посочи Робин, забравила негласното табу да не се споменава „Риц“ след вечерта им там. – Бездруго счетоводителят не би оставил да ни се размине нищо по-скъпо.

Страйк не отговори, усилието от изкачването измъчваше крака му и той се боеше да не се завърнат спазмите от предишната сутрин. Третото стълбище ги отведе покрай малка ниша зад парапета, в която бяха изложени модели на яхти и глинени съдове. На вече изпотения Страйк те ни най-малко не се сториха очарователни, по-скоро го подразниха: след като разполагаха с допълнително пространство, да бяха инсталирали асансьор.

Най-сетне стигнаха до тясна площадка, където имаше една до друга две врати – стаите явно заемаха един и същ еркер.

– Да ги разменим – каза Робин и взе от ръката на Страйк номер 32, а му подаде ключа си с номер 30.

– Защо?

– За да имаш изглед към морето. Познавам ти корнуолската жилка.

Той бе трогнат, но твърде задъхан и в дискомфорт от болката, та да го изрази надълго и нашироко.

– Благодаря. Слушай, трябва да свърша едно-две неща. Ще почукам на вратата ти, когато бъда готов, та да обсъдим плана.

– Добре – отвърна Робин. – През това време аз ще се включа в играта.

Тя отвори вратата си и влезе в приятна мансардна стая със скосен таван от боядисани в бяло греди и изглед към паркинг зад сградата. Имаше двойно и единично легло, застлани с безукорно бели чаршафи. Робин си представи как техният счетоводител, лишен до крайност от чувство за хумор човек, ги пита защо не са спестили от цената, като се настанят в една стая. Коментарът на Баркли относно счетоводителя беше „Изглежда, сякаш изхвърля от задника си телбодчета“.

Робин извади покупките от новата си раница – беше ѝ неловко да се появи в хотел с пазарски пликове – и това ѝ отне само няколко минути. Окачи на закачалка блузата, която си бе купила, нареди тоалетните принадлежности в банята и седна на двойното легло, където сега бяха разположени три електронни устройства – собственият ѝ телефон, временният, с чийто номер разполагаше Пез Пиърс, и айпадът ѝ.

Докато със Страйк се бяха регистрирали, беше пристигнало съобщение от майка ѝ.

Как си? Имаш ли някакви новини от полицията?

Усещайки остро иронията във въпроса на майка си, когато седеше пред снимката на младия терорист, оглеждал новия ѝ апартамент, Робин ѝ написа:

Съвсем добре съм! От полицията редовно се свързват с нас, съобщават, че имат напредък. Моля те, не се тревожи, гарантирам ти, че вземам всички предпазни мерки и няма нищо страшно. Целувки на татко ххх

После взе временния телефон и сърцето ѝ се сви леко, като видя, че Пез Пиърс е пратил снимка.

Моля те, дано не си снимал пениса си, помисли си тя, преди да я отвори, но се оказа, че Пез е изпратил тъкмо обратното: рисунка на гола брюнетка с една ръка свенливо положена върху гърдите, а другата прикриваща слабините ѝ. На Робин ѝ отне няколко секунди да осъзнае, че се предполагаше брюнетката да е тя или по-скоро Джесика. Отдолу Пез бе написал само една дума:

Точна?

И рисунката, и съобщението бяха изпратени преди два часа. Джесика Робинс несъмнено имаше много социални ангажименти, така че Робин прие два часа за напълно приемлива пауза и написа в отговор:

Право в десетката.

Рисуваш рамене много по-добре от мен.

Метна настрани временния телефон и взе айпада си, за да влезе в играта. Аномия отсъстваше: Единствените присъстващи модератори бяха Хартела и Духче1. За изненада на Робин Духче1 веднага отвори частен канал за нея.

Духче1: Току-що гледах попадението с глава на Фърдинанд в Ютюб.

Духче1: Направо невероятно.

Робин се взираше в съобщението с пълно недоумение. Кой беше Фърдинанд? Изобщо за нея ли бе предназначена тази информация?

Духче1: Трансфер от 18 млн. лири ми се струва направо нищо. Ха-ха.

Футбол, просветна ѝ на Робин, като си припомни как Страйк ѝ беше казал, че с Духче1 са провели приятен разговор по частния канал предишната вечер, когато той бе поел ролята на Бъфилапи. За малко не почука на стената на Страйк да го попита какво са си казали, но тъй като той бе преупредил, че има дела, с които да се занимае, вместо това взе телефона си и потърси в Гугъл „Фърдинанд: Трансфер от 18 млн. лири“.

Докато Робин стигна до извода, че Духче1 говори за Рио Фърдинанд, отбелязал прочутия си гол с глава за Лийдс Юнайтед срещу Депортиво през 2001 г., Страйк седеше на метри разстояние върху своето двойно легло в стая, която бе огледален образ на тази на Робин. Не беше разопаковал, тъй като приоритетът му беше да си свали протезата. Вместо да се наслади на гледката към морето, сега се взираше към крака си, който потрепваше неконтролируемо под панталоните му.

При бегъл оглед на стаята установи отсъствие на минибар, което вече знаеше, че трябва да се очаква – не бяха в „Риц“, както бе изтъкнала Робин, – но това не го стопли повече към хотела. Може би уиски в средата на следобеда би било лош навик, който да си докара, но след бомбата, присъствието на младия член на Разполовяване на улицата на Робин, повтарящите се спазми в крака му и надвисналата перспектива от „истински“ разговор с Мадлин добре би му дошла успокояваща глътка алкохол.

Колкото и да не му се приказваше с Мадлин, трябваше да я разчисти от пътя си, както се изрази пред себе си, защото бездруго много му се бе струпало на главата, та му липсваше само тормоз от сърдито гадже. Наясно бе, че поведението му никак не бе било изрядно, готов беше да се извини, но после какво? Докато лежеше отпуснат върху възглавниците, виждаше пред себе си все по-стесняващ се тунел, изпълнен с растяща взаимна неприязън, ако решеше да продължи тази връзка. Докато кракът му подскачаше, сякаш по него минаваше ток, мислеше си как от самото начало би трябвало да види как неговият живот и този на Мадлин бяха абсолютно несъвместими. На нея ѝ трябваше мъж, доволен да застане до нея и да се усмихва към камери и фотоапарати; нужен ѝ бе някой, който достатъчно много държи на нея, та да си затваря очите пред сцени, предизвикани от стрес и твърде много алкохол, а той не се квалифицираше по нито един от пунктовете. Пое дълбоко дъх, взе телефона си и натисна върху номера ѝ.

Мадлин отговори след няколко позвънявания и гласът ѝ бе студен като в последното съобщение на гласовата поща.

– Здравей.

Когато стана ясно, че тя чака него да каже нещо, той попита:

– Как си?

– Доста ми е гадно. Ти как си?

– И по-добре съм бил. Слушай, искам да ти се извиня за снощи. Не биваше да те лъжа, беше кофти поведение от моя страна. Мислех си, че ще предизвика скандал, затова...

– ...се погрижи наистина да има такъв.

– Не умишлено – отвърна Страйк, като му се щеше кракът му да спре да се тресе така.

– У Робин ли нощува, Корм? Кажи ми истината?

Той обърна глава да погледне към хоризонта, където лазурното небе се срещаше с изумруденото море.

– Да, там нощувах.

Настана продължително мълчание. Страйк не каза нищо с надеждата Мадлин да прекрати всичко на мига, без да се изискват усилия от негова страна. Ала следващия звук, който чу, бе тих, но непогрешим плач.

– Виж – подхвана Страйк без идея какво ще я накара да гледа, но Мадлин го прекъсна.

– Как можах да съм толкова глупава да хлътна по теб? Хората ми казваха, предупреждаваха ме...

Той нямаше да падне в капана да пита кои са тези хора, защото бе сигурен, че става въпрос само за един човек: онази, чийто разпадащ се брак сега заплашваше поминъка му.

– ...само че ти изобщо не изглеждаше такъв...

– Ако под „такъв“ имаш предвид че спя с Робин, не го правя – каза той и посегна за електронната си цигара само за да установи, че проклетията не е заредена. – Спях единствено с теб през цялото време, докато бяхме заедно.

– Минало време – разхлипа се тя. – Бил си единствено с мен.

– Говорим за миналото, нали?

– Искаш ли това, Корм? – настоя тя с повишен глас, задавен от сълзи. – Искаш ли наистина да бъдеш с мен.

– Ти си чудесна – каза той, като вътрешно се гърчеше, задето е принуден да изрича тези празни и формални думи, които на никого не спестяваха болката, но пък даваха на изричащия ги утехата, че проявява доброта, – и това между нас беше чудесно, но мисля, че искаме различни неща.

Очакваше тя да заспори, да му се развика може би, защото сцената в магазина ѝ бе разкрила склонността ѝ да напада, когато бъде наранена. Вместо това след няколко сподавени ридания тя затвори.

80

Аз знам кое би облекчило моето страдание

и то дошло е по свое собствено желание.

На бурна страст сърцето ми е в плен,

вилнее като тигър на каишка уловен.

Ейми Леви, О, любов ли е това?

Изтръгнат от дълбок сън заради две почуквания на вратата си, Страйк примигна замаяно към скосения дървен таван, почуди се за миг къде е, после си припомни, че се намира в хотел в Уистъбъл, погледна към небето през прозореца и предположи, че е ранна привечер.

– Страйк? – чу се гласът на Робин пред вратата. – Добре ли си?

– Да – подвикна той с дрезгав глас. – Дай ми минутка.

Спазмите в крака му бяха утихнали. Той докуцука до вратата, което му се удаде лесно, защото от едната страна имаше удобно разположен скрин, а от другата бе месинговата рамка на леглото.

– Прощавай – каза, щом отвори вратата. – Заспал съм. Влизай.

Робин знаеше, че той не би свалил протезата, ако не го измъчва силна болка, защото никак не обичаше коментарите и въпросите, свързани с това. Той докуцука обратно до леглото и отново се отпусна на него.

– Какво става с крака ти?

– Сам си подскача, дявол го взел.

– Какво? – смая се Робин и погледна към протезата, подпряна до стената, което накара Страйк да се разтресе от смях.

– Не това, истинският крак. Имам спазми. Получих ги за пръв път при ампутацията и се върнаха отново преди два дни.

– По дяволите – промълви Робин. – Не искаш ли да идеш на лекар?

– Няма смисъл – отвърна Страйк. – Сядай – добави и посочи към плетен стол. – Изглеждаш, сякаш носиш новини.

– Така е – кимна Робин и седна. – Току-що съобщиха за ареста на Ормънд по телевизията. Очевидно от полицията са поискали да го задържат за още двайсет и четири часа.

– Значи все още не се е признал за виновен за убийство.

– Очевидно не. Но има и друго...

– Ще възразиш ли да изпуша една цигара, преди да ми го кажеш – попита още замаяният от съня Страйк. – Прокара ръка през гъстата си къдрава коса, с което изобщо не промени формата ѝ. – Ще трябва отново да си сложа протезата. А и умирам от глад... тия сандвичи днес никак не бяха засищащи.

– Искаш ли помощ за слизането...

– Не, не – махна с ръка Страйк. – Ще се справя.

– Да ида ли тогава да запазя маса в ресторанта долу?

– Да, най-добре. Идвам след малко.

Робин се отправи към партера, загрижена за Страйк, но и изпълнена с едва сдържана възбуда. Дотолкова бе погълната от новата линия на разследване, открила се пред нея след чата с Духче1, че почти не забеляза как се бе изнизал следобедът и едва в шест и десет ѝ хрумна, че Страйк не беше дошъл.

Услужлива млада жена от персонала насочи Робин към ресторанта, чиито стени бяха боядисани в сиво-синьо, имаше еркерни прозорци, гледащи към морето, и камини, върху чиито полици бяха изложени бели корали. Келнер я заведе до маса за двама и взе поръчката ѝ за чаша червено вино „Риоха“, а Робин избра мястото с поглед към морето – реши, че така е справедливо, след като бе отстъпила на Страйк стаята с морски изглед. После постави на масата айпада си, на който играта още вървеше.

Аномия все така отсъстваше, което започваше да интригува Робин. Освен ако не бе пропуснала негова поява по време на пътуването им, откакто тя участваше в играта, той никога не бе оставал извън нея толкова продължително. Нямаше как да не си помисли, че в момента Филип Ормънд бе в ареста и не би могъл да използва електронно устройство.

Междувременно Пез Пиърс бе пратил още няколко съобщения, откакто Робин му отговори по повод рисунката. Измислила си бе извинение, че ще прекара вечерта с родителите си, за да откаже Пез да се надява на редовни съобщения от нея, но това не го спря той да ѝ пише. Последното му послание гласеше Е, кога ще те видя отново? и Джесика свенливо отговори: Ще проверя кога съм свободна. Трябва да бягам, татко мърмори, че прекарвам твърде дълго време на телефона.

Келнерът ѝ донесе виното и докато Робин отпиваше от него, мислите ѝ неволно се насочиха към бившия ѝ съпруг Матю. Никога не би седяла тук, ако още беше омъжена. Самата идея да му прати съобщение „В офиса избухна бомба, Страйк ще дойде да пренощува на дивана“ беше смехотворна: Матю се бе настроил срещу Страйк от самото начало и тя ясно си представяше какво би казал той, ако бе телефонирала у дома да му съобщи: „С Корморан ще пренощуваме в хотел в Уистъбъл“. За няколко минути ликува от чувството за свобода, което това събуди у нея, но после мислите ѝ прескочиха директно към Мадлин и лъжата на Страйк за румсървиса. Подозираше, че едно от нещата, които бе имал да свърши в стаята си, бе да утеши разстроената си приятелка. Питаше се как ли звучеше Страйк, когато се опитва да подкупи някого с мили думи. Никога не го бе чувала да го прави.

Няма значение, каза си строго. Имаш това – като си мислеше за разследването, не за хотел „Марин“ и виното „Риоха“, – а то е по-хубаво. Приятели и колеги е за предпочитане. И преди чувствата ѝ да продиктуват контрааргументи, взе телефона си, влезе в Туитър и провери дали има отговор на дългото директно съобщение, което бе пратила преди час на млада фенка на Мастиленочерно сърце. Ако теорията на Робин бе вярна – а тя бе уверена в това, – отговорът на момичето щеше да е изключително важен за случая с Аномия, но такъв още не бе пристигнал.

На Страйк му отне половин час да стигне до ресторанта, защото бе взел бърз душ с надежда той да облекчи схванатите му мускули, преди да предприеме внимателното слизане до улицата, за да изпуши цигара. Докато прекосяваше салона, забеляза, че Робин се бе преоблякла в новата си синя блуза. На фона на тъмните стени колоритният ѝ образ се открояваше силно и му мина през ума, че може да ѝ направи комплимент колко ѝ отива цветът на блузата, ала преди да успее да осъществи намерението си, тя го попита:

– Как е кракът ти?

– Търпи се – отвърна той и седна. – Хайде сега, казвай другата новина.

– Ами – подхвана Робин, – първо, следобед проведох разговор по частен канал с Духче1. Двамата доста сте задълбали на футболна тема по-миналата вечер. Наложи ми се да поровя из Гугъл, та да съм в крак. Голът с глава на Рио Фърдинанд срещу Депортиво, легендарната победа на Лийдс и прочие...

– Прощавай – ухили се Страйк, – трябваше да ти го включа в бележките. Какво пиеш?

– „Риоха“. Добра е.

– Чудесно. За мен от нейното вино – обърна се той към келнера, появил се мигом до масата им. Когато мъжът се отдалечи, Страйк каза:  – Предполагам, че не изглеждаш толкова развълнувана, защото си видяла гола с глава на Фърдинанд?

– Позна – отговори Робин. – Изглеждам развълнувана, защото научих, че Лийдс Юнайтед са известни още като Пауните[18].

– И по каква причина те вълнува това?

– Защото мисля, че осъществих сериозен пробив. Чувствам се като идиотка, задето не към го видяла по-рано, но има толкова милиони хора в Туитър, че просто... Погледни това.

Робин затвори Туитър на телефона си, отвори „Снимки“ и извика първата, която бе направила този следобед – показваше последната част от дългия разговор в частен канал, проведен с Духче1.

Духче1: Това е последният ми ден тук.

Духче1: Влязох само за да се сбогувам с Червея, но нея я няма.

Духче1: Разговорите с теб през последните дни бяха най-забавното ми прекарване тук от цяла вечност насам.

Бъфилапи: Не е възможно да напускаш наистина, нали?!

Духче1: Налага се.

Духче1: Това място ме поболява. Не се шегувам.

Духче1: Знам, че искам да станеш модератор, но честно ти казвам, не го прави. Тази среда тук е токсична.

Страйк плъзна надясно и продължи да чете.

Бъфилапи: Каза ли на Аномия, че напускаш?

Духче1: Не.

Духче1: Просто ще изчезна.

Духче1: Има много, което не знаеш за това място.

Духче1: Такива тревоги ме мъчат, че мама искаше да ме заведе на лекар.

Духче1: Само че не лекар ми е нужен.

Бъфилапи: А какво ти е нужно?

>

>

>

Духче1: Да намеря някого, който може да спре Аномия.

Виното на Страйк пристигна, но той бе толкова погълнат от четенето, че не забеляза; Робин бе тази, която благодари на келнера.

Бъфилапи: Как да го разбирам това „да спре Аномия“?

Духче1: Няма значение. Просто не ставай модератор, сериозно ти говоря. Толкова ме е срам, че бях част от това, че не мога да мисля за нищо друго. Трябва да бягам.

<Духче1 напуска канала>

Страйк погледна Робин и отвори уста да заговори, но тя каза:

– Продължи да плъзгаш встрани. Има още много.

Той направи каквото му бе казано и пред погледа му се появи серия от заснети постове в Туитър, първият от които датираше отпреди повече от три години. На профилната снимка бе тийнейджърка с тъмнокестенява коса, плътни вежди и строга усмивка. Не беше използвала филтри за снимката си и не личеше да носи грим, което я правеше силно необичайна според отскоро придобитите познания на Страйк за младите потребителки на Туитър.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Имах разправия с баща ми по телефона и той ме нарече духче,

дошло право от ада #ЧеститаНоваГодина

13: 58 ч. 1 януари 2012 г.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Обожавам това. Играйте играта бе!

www.МЧС/Играта.com

19: 55 ч. 9 февруари 2012 г.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Бях наказана, че съм пушила в училищната тоалетна

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Адски съм мотана

0: 49 ч. 14 април 2012 г.

МЕ Права @БилиШиърсМЕ

Обещаващи проучвания в митохондриалната дисфункция и патофизиология на МЕ тук: bitly.sd987m

15: 49 ч. 14 май 2012 г.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Знаете ли нещо за лупус?

18: 02 ч. 14 май 2012 г.

МЕ Права @БилиШиърсМЕ

Погледни раздел „автоимунни заболявания“ на уебсайта ми

www. Tribulationem et Dolorum.com

18: 26 ч. 14 май 2012 г.

– Пени е била в контакт с Иниго? – попита Страйк.

– Продължи да четеш – каза Робин.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

@Морхау© АЛФА КЕНТАВЪР

ЧАО, БЕЙБИ!

20: 51 ч. 16 октомври 2012 г.

Морхаус @Морхау©

Отговор на @рейчълдбадли

Да, разбирам те! Но на твое място още не бих стягал багажа.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @Морхау©

Не ми съсипвай радостния миг.

Морхаус @Морхау©

Отговор на @рейчълдбадли

Само казвам... може да се окаже, че не е там.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @Морхау©

Какво значи това, по дяволите???

Морхаус @Морхау©

Отговор на @рейчълдбадли

Само работна хипотеза е. Налице е скептицизъм.

– Стигна ли до астрономическите приказки на Морхаус? – попита Робин.

– Току-що.

– Идеше ми да се изритам, защото бях забелязала някои от общуванията им. Казах ти, спомняш ли си? Ученичката, с която Морхаус си говори. Но не бях свързала точките.

Като видя, че и Страйк не ги е свързал още, тя го подкани:

– Продължавай нататък.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Чакам с огромно нетърпение мача утре. Баща ми е за сините,

а аз съм за белите и искрено се надявам да ги СМАЖЕМ.

17: 45 ч. 18 декември 2012 г.

Рон Брайърс @ ронбрайърс_1962

Отговор на @рейчълдбадли

Как тъй с баща ти се озовахте на противоположни страни в тази стогодишна война?!

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @ ронбрайърс_1962

Той си тръгна, когато бях на 12, а аз и мама се преместихме в Лийдс,

за да бъдем при нейното семейство.

17: 57 ч. 18 декември 2012 г.

Рон Брайърс @ ронбрайърс_1962

Отговор на @рейчълдбадли

А, ясно тогава. Значи е на лична основа, така ли?

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @ ронбрайърс_1962

Само мъничко.

– Я почакай – каза Страйк, като погледна към Робин, която сега му се усмихваше. – Лийдс Юнайтед? Баща ѝ я е нарекъл духче?

– И майка ѝ страда от лупус – допълни Робин. – А Гюс ни каза, че баща му си говори с жена на име Рейчъл.

– Това пък какво общо има?

– Страйк, игнорирай „Пени Пийкок“ и виж потребителското име.

Страйк погледна към следващите две публикации.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Мамка му. МАМКА МУ. МАМКА МУУУУ

#ЛийдсСрещуЧелси

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Чудесно, ето че и баща ми праща съобщение. Рождения ми ден не го помни, но пише да ми натрие носа, че Челси са били.

– Аха, тук има анаграма с игра на антоними – събрал вежди промърмори Страйк – и това е...[19]

– Рейч Ледуел – обяви сияеща Робин. – Чети нататък.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Ако имате прочут роднина, с когото не сте се виждали, бихте ли потърсили контакт с него?

21: 13 ч. 28 януари 2013 г.

Джулиъс @ аз_съм_евола

Отговор на @рейчълдбадли

Не и ако изглеждах като теб. Човекът ще има да се чуди защо Ринго Стар се е появил на прага му, облечен в пола.

21: 15 ч. 28 януари 2013 г.

– Готови ли сте да поръчате? – ведро попита келнерът, отново появил се до масата им.

– Извинете, не още – отвърна Робин, бързо придърпа менюто към себе си и избра първото, върху което попадна погледът ѝ – спагети с песто.

– Поръчай ми нещо засищащо, но да не се дебелее от него – обади се Страйк, без да вдига поглед, защото в момента бе погълнат от дълга поредица в Туитър, която Робин бе заснела на части. Заявката му не бе лесна за изпълнение. В менюто имаше ястия, които Страйк безусловно би харесал, като свинско шкембе и панирана треска, но пък те не бяха никак диетични. Робин му поръча стек със салата вместо с пържени картофи и келнерът се отдалечи.

– Докъде си? – попита тя Страйк.

– На дългата поредица как Ледуел лъжела, че била без никакви пари – отговори той.

Аномия @АномияГейммастер

Онези, дето се хващат на сълзливите истории на Лакомата Ледуел за бедност, трябва да знаят, че нейният заможен чичо ѝ е дал две дебели пачки с пари през 90-те #ЛедуелЛъжкинята

22: 30 ч. 26 април 2013 г.

Мечтателни лъжички @ ме4тателнилъжи4ки

Отговор на @АномияГейммастер

Знаех си, че има нещо съмнително в тия дрънканици как била бездомна. #ПодкрепетеДжош #ЛедуелЛъжкинята

22: 32 ч. 26 април 2013 г.

Ясмин Уедърхед @ЯзиУедърс

Отговор на @АномияГейммастер

Според мен е била бедна, но не чак толкова, колкото твърди. Не вярвам да е била бездомна.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @АномияГейммастер @ЯзиУедърс

Тя не лъже. Наистина е живяла в пълна мизерия.

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Отговор на @рейчълдбадли @ЯзиУедърс @АномияГейммастър

Чухме, че се навеждала за £££

Макс Р @мрегер5

Не че се гордея с това, но платих на @ЕдЛед за минет през 2002 г.

Джулиъс @ аз_съм_евола

Отговор на @ЛепинсДисайпъл @рейчълдбадли @ЯзиУедърс

@АномияГейммастър

#ХайдеНаИграта

Джони Б @джбалдуин

Отговор на @ЛепинсДисайпъл @рейчълдбадли @ЯзиУедърс

@АномияГейммастер

#ЛакоматаДухаДобре

Макс Р @мрегер5

Отговор на @ЛепинсДисайпъл @рейчълдбадли @ЯзиУедърс

@АномияГейммастер

Аз не съм единственият, тя явно духа и на хазаина си нидерландец, вместо да си плаща наема #ХайдеНаИграта

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @мрегер5 @ЛепинсДисайпъл @ЯзиУедърс

@АномияГейммастер

Честна дума, плюя на всички вас.

Мечтателни лъжички @ ме4тателнилъжи4ки

Отговор на @ЛепинсДисайпъл @рейчълдбадли @ЯзиУедърс

@АномияГейммастер

Писна ми от Ледуел и от нейните защитници. Тя е отвратителна фанатичка и доказана лъжкиня.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @ ме4тателнилъжи4ки @мрегер5 @ЛепинсДисайпъл @ЯзиУедърс @АномияГейммастер

Познавам семейството ѝ и знам, че тя говори истината, тъй че чупката.

И тъкмо когато Страйк вдигна очи да каже нещо, Робин, която скри на екрана на айпада си играта и вместо това отвори Туитър, ахна тихо.

– Почакай – каза, – продължи да четеш.

Страйк направи каквото тя му каза, а Робин прочете краткия отговор от три думи на директното съобщение до Рейчъл Ледуел, което бе изпратила от акаунт в Туитър, създаден същия следобед за целта, наречен @ СприАномия.

Коя си ти?

Пени Пикок

Жена, която смята, че Аномия нанесе

достатъчно вреди на феновете и че

трябва да бъде спрян.

Спри Аномия

Тя зачака със затаен дъх, но не се появи друго съобщение от Рейчъл. Погледна към Страйк.

– Докъде си вече?

– Чета разговорите ѝ с Морхаус за астрономия – отговори Страйк.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

@Морхау©

26 черни дупки в Андромеда.

Или ще ми кажеш, че и те не съществуват?

22: 02 ч. 12 юни 2013 г.

Морхаус @Морхау©

Отговор на @рейчълдбадли

О, боже, не, там са си. Това е извънредно вълнуващо.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

@Морхау©

Кеплер-78b?

20: 25 ч. 5 ноември 2013 г.

Морхаус @Морхау©

Отговор на @рейчълдбадли

Срещу Алфа Кентавър Bb: съществува, а не би трябвало

– Това определено звучи, сякаш се познават – каза Страйк. – Какъв е той, астрофизик ли?

– Хартиенобяла ми каза, че е разбрала кой е Морхаус, защото е получила намек от Духче1 в модераторския канал. Морхаус се е ядосал на Хартиенобяла, задето е открила нещо си, но се съмнявам то да е, че е астрофизик. Бих казала, че това е нещо, с което човек да се гордее.

– Знаеш ли, заинтригува ме тонът на Морхаус – каза Страйк.

– В какъв смисъл?

– Не мисля, че той е млад колкото нея. Всъщност начинът, по който пише, подсказва, че може да е на всякаква възраст. Дори преподавател.

– Съгласна съм – отвърна Робин, която още следеше за директно съобщение до @ СприАномия. – Във всички негови публикации, които съм виждала, той не употребява нецензурни думи и изрази.

– А по повод тeзи контролирани променливи величини...

Той завъртя леко телефона на Робин към нея, та тя да види за какво говори.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Дай пример кога би използвал контролирана променлива величина.

@Морхау©

22: 33 ч. 11 ноември 2013 г.

Морхаус @Морхау©

Отговор на @рейчълдбадли

Стига де, това го знаеш.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @Морхау©

Адски съм уморена, кажи ми го ти.

Морхаус @Морхау©

Отговор на @рейчълдбадли

А, не, имам си моя работа за вършене.

– Говори ѝ като по-голям брат или... знам ли... чичо. И то много готин чичо, след като свободно ругае пред него. От друга страна, няма нищо подозрително тук. Той не е Ашкрофт.

– Странно, че спомена Ашкрофт. Следва точно той.

Страйк плъзна палец по екрана, но Робин вече бе отклонила вниманието си, защото Рейчъл бе отговорила на директното ѝ съобщение.

Защо се обръщаш за помощ към мен?

Пени Пикок

С препускащо сърце Робин написа отговора си.

Защото мисля, че си почтен и свестен човек, който изпитва същото като мен, и мисля, че можеш да ми дадеш информация, с която Аномия да бъде спрян.

Спри Аномия

Докато Робин чакаше с вълнение отговора на Рейчъл, Страйк започна да чете следващата поредица публикации в Туитър.

Аномия @АномияГейммастер

Последната порция #дирещсъчувствиетрол от Лакомата Ледуел: „Предпочитам малки къщи, в такава съм израсла“.

Тази тук малка ли ви се вижда?

13: 53 ч. 15 август 2013 г.

Публикацията бе придружена със снимка на редова къща, на която ясно личеше номерът върху входната врата.

Перо на правдата @пероправда

@АномияГейммастер @рейчълдбадли

Каквито и да са недостатъците на Ледуел, не е редно

да се разкрива адресът ѝ. Докладвано е.

13: 56 ч. 15 август 2013 г.

Аномия @АномияГейммастер

Отговор на @пероправда @рейчълдбадли

Къде разкрих адреса, моля?

13: 57 ч. 15 август 2013 г.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @АномияГейммастер @пероправда

Той е прав, махни го.

13: 58 ч. 15 август 2013 г.

Перо на правдата @пероправда

@АномияГейммастер @рейчълдбадли

Не подхващай игрички, Пени.

13: 58 ч. 15 август 2013 г.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @АномияГейммастер @пероправда

АЗ НЕ СЪМ АНОМИЯ

13: 58 ч. 15 август 2013 г.

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Отговор на @ЕдЛедРисунки

Ако някой иска пълния адрес на това жилище, да ми пише директно, имам го

– Я чакай, значи Ашкрофт е мислел, че Рейчъл е Аномия?

– Той още мисли така. Ако прочетеш следващата порция, ще видиш защо ми каза, че Аномия е сбъркано младо момиче, което си е имало неприятности с полицията.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Спипаха ме да правя графити в Хайд Парк. Тъкмо излизам от полицейския участък с обвинение. Мама каза, че това бил най-лошият ден в живота ѝ.

19: 19 ч. 7 февруари 2014 г.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @рейчълдбадли

Беше шамар за баща ми. Оказва се, че по-малко я е заболяло, когато той я е изоставил, защото е тежко болна,

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @рейчълдбадли

отколкото аз да напиша на стена ЛУСИ РАЙТ Е КУЧКА

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @рейчълдбадли

Някой друг бил ли е арестуван заради графити? Опитвам се да успокоя майка ми, че няма да ме пратят на бесилото.

Лилиан Аскуит @ЛилАскуит345

Отговор на @рейчълдбадли

Не е зле да укротиш топката. Графитите са престъпление, защото повреждат имущество. Наистина не разбирам кое кара хората да ги изписват.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @ЛилАскуит345

Ние сме самотнелик и отегченец.

19: 42 ч. 7 февруари 2014 г.

Страйк неволно прихна, но Робин не му обърна внимание; Рейчъл току-що бе отговорила на последното ѝ директно съобщение.

Кое те кара да мислиш, че имам информация?

Пени Пикок

Робин допи виното си и написа:

Мисля, че знаеш кой е в действителност Морхаус,

а Морхаус знае кой е Аномия.

Спри Аномия

След няколко секунди Рейчъл отговори.

Морхаус никога няма да ти каже.

Пени Пикок

И така като това не бе нито отрицание, че знае кой е Морхаус, нито отказ да разговаря, възбудата на Робин нарасна.

Може да успея да го убедя. Имам опит в тези неща.

Спри Аномия

Докато Робин чакаше, изправена на нокти, Страйк четеше финалната снимка на публикации на телефона ѝ.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Получих лека присъда за първо нарушение и вероятно ще се наложа да отида да изчистя графитите или нещо такова.

16: 27 ч. 8 юли 2014 г.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @рейчълдбадли

Мама каза, че така ми се пада. Пратих съобщение на баща ми, а той беше забравил, че днес се явявам пред съда. #ВърховнаРодителскаГрижа

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @рейчълдбадли

Така че сега ще пийна водка да го отпразнувам. Ха-ха.

#нямадаидавзатвора

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Отговор на @рейчълдбадли

Такива женоиди като теб трябва да ги пращат зад решетките само защото са грозни.

Пени Пийкок @рейчълдбадли

Отговор на @ЛепинсДисайпъл

Я ЧУПКАТА!!

– Отдавна чаках някой да каже на Лепинс Дисайпъл „чупката“ – каза Страйк и бутна телефона на Робин по масата към нея. – Често и високо трябва да се изрича към такива като него... Всичко наред ли е? – попита, защото Робин наблюдаваше с много напрегнато изражение айпада в ръцете си.

– Да – отвърна тя, – но добре ще ми дойде още една чаша вино.

Страйк повика келнера и в същия миг на екрана се появи отговор от Рейчъл.

Ти журналист ли си?

Пени Пикок

Или от полицията?

Пени Пикок

Робин започна да пише много бързо, а Страйк недоумяваше какво е намислила. Мълчанието ѝ предполагаше нещо лично и той внезапно си спомни обаждането до офиса на Хю Джакс, препратено към неговия телефон в деня на вечерята му с Грант Ледуел. Така и никога не научи какво се случва между тях. Сега си припомни снимката на полицата над камината ѝ, онази от Швейцария, на която онзи с рибешките очи бе метнал ръката си зад гърба ѝ. Когато пристигнаха две чаши с вино, той пи, като крадешком наблюдаваше Робин и се опитваше да прецени дали тя изглежда като жена, която се опитва да уреди още една почивка с гаджето си, или като такава, дето приключва с него.

В действителност Робин пишеше следното:

Нито едното. Ще ти кажа всичко, ако се видиш с мен. Мога да ти гарантирам пълна анонимност. Нека се срещнем лице в лице на оживено място посред бял ден, където ти избереш. Ако не ти харесам, веднага можеш да си тръгнеш. В случай че след идването си се откажеш да говориш с мен, отиваш си и толкова. Не е нужно никой да знае, че си се видяла с мен или че си ми помогнала, ако това решиш да направиш.

Спри Аномия

Защо още сега

не ми кажеш коя си?

Пени Пикок

Защото, ако го издадеш пред някого, може да ми попречиш да спра Аномия.

Спри Аномия

Келнерът се върна до масата им с поръчаната храна. Робин се отмести леко, за да му даде възможност да постави пред нея порцията ѝ с паста, а погледът ѝ остана прикован в айпада. Страйк погледна към чинията си: на мястото на пържените картофи имаше само салата. Но можеше да вини за това единствено себе си, тъй че взе ножа и вилицата и започна да се храни в мълчание, докато Робин продължаваше да пише.

Искам да помогна, но ме е страх.

Пени Пикок

Разбирам, но няма защо да се боиш от мен, кълна ти се.

Спри Аномия

Майка ми е болна.

Няма да понесе отново

да се забъркам в неприятности.

Пени Пикок

Няма да се забъркаш. Не е нужно никой да знае, че ще се срещнеш с мен.

Спри Аномия

Можеш ли да дойдеш

в Лийдс?

Пени Пикок

Разбира се.

Спри Аномия

Утре следобед?

Пени Пикок

– Страйк – възкликна Робин и го погледна развълнувана, което събуди най-лошите му опасения: че вероятно бе получила предложение за брак. – Може ли да идем в Лийдс утре?

– В Лийдс?

– Рейчъл Ледуел се съгласи да говори с мен.

– Какво?!

– Ще ти обясня след минутка. Можем ли да отидем?

– Ама, разбира се, дявол го взел!

И така, Робин написа:

Да.

Спри Аномия

Не може да дойдеш

у дома заради мама.

Пени Пикок

Няма проблем.

Спри Аномия

Има едно място,

наречено Мийнуд Парк.

Пени Пикок

Влез през входа до кафето

и тръгни по дясната алея.

Пени Пикок

Има каменен мост над рекичката

вляво с натрошени плочи.

Пени Пикок

От другата страна на рекичката

има дърво с два големи камъка от всяка страна.

Пени Пикок

Край дървото има пейка

с името Джанет Мартин на нея.

Пени Пикок

Ще се срещна с теб на пейката

на Джанет Мартин в 15 часа.

Пени Пикок

Прекрасно. Там ще съм х

Спри Аномия

Робин остави айпада си, изпи повечето вино от втората си чаша на един дъх и после разказа всичко на Страйк. Той слушаше с растящо изумление, а след като тя приключи монолога си, каза:

– Да му се не види, Елакот! Взех, че заспах за три часа, и ти реши проклетия случай!

– Още не – отвърна тя, поруменяла от възбудата, виното и удоволствието от похвалата. – Но стигнем ли до Морхаус, стигнали сме до Аномия!

Страйк взе чашата си с вино и я чукна в нейната.

– Искаш ли още една?

– По-добре не. До Лийдс трябва да са близо петстотин километра. Не искам да се проваля на алкохолната проба.

Тя най-сетне взе вилицата си и започна да яде от пастата.

– Как е пържолата ти?

– Страшно вкусна е – отвърна Страйк и се почуди дали да каже гласно каквото му се искаше да каже и накрая реши да го направи. – А аз си мислех, че пишеш имейл на Хю Джакс.

– Хю Джакс? – смая се Робин и вилицата със спагети увисна на половината път до устата ѝ. – Откъде накъде ще правя такова нещо?

– Ами знам ли? Той те търсеше на работа и помислих, че има нещо помежду ви...

– Господи, не! – възкликна Робин. – Нищо не се случва между мен и Хю Джакс.

Комбинацията от виното и вълнението, че бе успяла да си уреди среща с Рейчъл Ледуел, свали гарда на Робин, който тя бе поддържала високо вдигнат през последните няколко месеца. В момента се чувстваше по-благонастроена към съдружника си, отколкото от седмици насам.

– Кажи ми нещо – заговори тя. – Ако жена игнорира чукането по вратата на стаята ѝ, картичка за Свети Валентин и постоянни обаждания, ти би ли си помислил, че тя проявява интерес?

Страйк се разсмя.

– Предвид всичко това, не.

– Слава богу – отсъди Робин, – нямаше да си кой знае какъв детектив, ако не можеш да разчетеш подобни знаци.

Страйк отново се засмя. Облекчението, което изпитваше в момента, му подсказваше нещо, знаеше го, но надали сега бе времето да изпада в интроспективен унес, тъй че пийна още вино и отбеляза:

– Хубав хотел, нали?

– Мислех, че му се дразниш, задето няма асансьор до мансардния етаж и задето никой не ти помага с въображаемия багаж.

– Но пък сервират добра пържола.

Сега Робин се засмя. След въпроса му за Хю Джакс за кратко обмисли да го попита как вървят нещата с Мадлин, но реши да не го прави, за да не си разваля доброто настроение. Останалата част от вечерята мина приятно в общи приказки, шеги и смях, който може и да би се сторил стъписващ на присъстващите в ресторанта, ако знаеха колко неотдавна на Страйк и Робин бе пратена бомба.

81

...златни порти се простират между нас,

истината открива непроницаемите си очи...

Мери Елизабет Колридж, Неискрено пожелание към просяк

Чат в играта между двама модератори в Играта на Дрек

<Отворен е нов частен канал>

<6 юни 2015 г. 23: 29 ч.>

<Морхаус кани Хартиенобяла>

<Хартиенобяла се присъединява към канала>

Хартиенобяла: Видя ли? За приятеля на Ледуел?

Морхаус: Буквално преди 2 минути.

Морхаус: Цял следобед бях в лабораторията.

Молхаус: Господи, умът ми не го побира.

Хартиенобяла: И сега какво?

Морхаус: Не знам.

Хартиенобяла: От полицията надали са го арестували за нищо.

Морхаус: Така е.

Морхаус: Но все още не са му повдигнали обвинения.

Хартиенобяла: Маус, ти искаш Аномия да я беше убил ли?

Морхаус: По дяволите, разбира се, че не.

Морхаус: Но обясни ми случилото се с Вайлпекора.

Хартиенобяла: Може да няма съвършено никаква връзка.

Хартиенобяла: А може би НИЩО от това не е било дело на Аномия!

Морхаус: Ако обвинят Ормънд, ще знаем само, че А не е намушкал Ледуел и Блей.

Хартиенобяла: Но миличък, ако не ги е намушкал, къде е мотивът му да нападне Вайлпекора?

>

Морхаус: Не знам.

Морхаус: Сигурно защото прекарах толкова часове да се побърквам от тревога, че той е сторил всичко, сега ми е трудно да се пренастроя.

>

Морхаус: Не забеляза ли нещо странно за него в модераторския канал напоследък?

Хартиенобяла: Искаш да кажеш нещо повече от обичайните му странности ли?

Морхаус: На два пъти вместо да напише ‘oderint dum metuant’ написа ‘oderum dum mentum’.

Хартиенобяла: Е, и?

Морхаус: Крайно нетипично е за него.

Хартиенобяла: Може да е бил пиян?

Морхаус: А преди две вечери, когато ти не се беше включила, се съгласи с ПотрошенДрек, че комиксът „Всички звезди: Батман и Робин“ бил много добър.

Хартиенобяла: Какво от това?

Морхаус: Все едно Найджъл Фарадж да каже, че на Англия действително ѝ трябват сто хиляди турски имигранти.

Хартиенобяла: Ха-ха.

Морхаус: Странно е.

Хартиенобяла: Може да е искал да угоди на ПотрошенДрек.

Морхаус: Аномия на никого не угажда.

Морхаус: Смята, че ние сме там да угаждаме на него, не той на нас.

Хартиенобяла: Вярно, така си е.

Морхаус: Тъй че, ако Ормънд бъде обвинен, ще е огромно облекчение.

Морхаус: Но дори самият факт, че си помислих как Аномия може да го е извършил, ме накара да се осъзная.

Морхаус: Напоследък много мислих за всичко онова, което причиняваше на Ледуел.

Морхаус: Тормозеше я, публикува ѝ адреса и какво ли още не.

Морхаус: Не се харесвам много, като си мисля за това.

Морхаус: Трябваше да го спра, но все му намирах извинения.

Морхаус: Никол, дори Ормънд да я е убил, аз напускам, а смятам, че и ти трябва да го направиш. Аномия и тази игра не са добри.

Хартиенобяла: Да.

Хартиенобяла: И аз си мислех същото.

Хартиенобяла: Господи, много ще ми е чудато без играта в живота ми все пак.

Хартиенобяла: Сигурно вместо това ден и нощ ще ти пиша съобщения.

Морхаус: Мен ме устройва.

Хартиенобяла: <3[20]

Морхаус: Ами значи...

Хартиенобяла: ???

Морхаус: Мисля, че трябва да се говорим във Фейстайм.

Хартиенобяла: О, боже мой!!!!!

Морхаус: Сега?

Хартиенобяла: Не мога да повярвам.

Хартиенобяла: Остава да ми кажеш и кой е Аномия.

Морхаус: Ами защо не?

Морхаус: Почакай обаче...

Морхаус: Маус, не можеш да кажеш така, а после да се отметнеш!!!

Морхаус: Не, просто има някой на вратата.

Морхаус: Само един мо

>

>

>

>

82

Момичетата понякога червят се, тъй като са живи,

ала донякъде ще им се да умрат, за да спестят срама.

Дошли са твърде близо до пламъка житейски

и като пеперудки опърлят си крилата.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

Робин толкова се тревожеше да не изпусне шанса да говори с Рейчъл Ледуел, че със Страйк бяха отново на път още в осем на следващата сутрин. Небето беше безоблачно и двамата скоро примижаваха срещу яркото слънце, а Робин съжаляваше, че не си е купила тъмни очила в Уистъбъл.

Страйк беше заредил електронната си цигара през нощта и от време на време дръпваше от нея без всякакъв ентусиазъм, докато пътуваха по М11. Когато не пушеше от цигарата, наблюдаваше Играта на Дрек, в която бе влязъл, преди да се качат в колата. Малко се затрудняваше да придвижва наоколо Бъфилапи, защото трябваше да използва лявата си ръка. Дясната му бе нужна да притиска силно бедрото, защото кракът му отново го бе събудил със спазми и още се опитваше да подскача, когато му скимнеше. В резултат на това той се бе отказал с мъка на сърце от пълната английска закуска, предлагана от хотел „Марин“, и вместо това яде овесена каша и плодова салата.

– Аномия там ли е? – попита Робин.

– Не – отвърна Страйк.

– А модераторите кои са?

– Хартиенобяла и ПотрошенДрек. Имай предвид че нямаме кой да наблюдава Киа Нивън и Тим Ашкрофт в момента, така че дори Аномия да се появи, пак няма да можем да отхвърлим или приемем категорично никого от тях. Проклетият Нътли – промърмори Страйк. – Много се надявам да ми поиска препоръка, защото ще му дам такава, дето няма да я забрави скоро.

Последва двайсетминутно мълчание, докато Страйк не се отегчи напълно от играта, при което я напусна и запали електронната си цигара.

– Ти как успя да не напълнееш, като вършиш тази работа? – попита той Робин.

– Какво? – попита Робин, тъй като умът ѝ бе зает да формулира въпросите, които се канеше да зададе на Рейчъл Ледуел, стига тя да се появеше. – О... ами планирам по мъничко. Опитвам се да вземам здравословни храни със себе си, когато следя някого, за да не ми се налага да лапам шоколад, та да имам енергия да продължа.

– На кое викаш здравословни храни?

– Ами знам ли... ядки? Понякога си правя сандвичи... Много ли е зле кракът ти? – попита го. Бе забелязала, без да коментира, че той притиска бедрото си към седалката.

– Не чак толкова зле, та да ям като някоя катерица.

– Аз не ям като катерица – възрази Робин. – Просто не пържа всичко и не ям картофки с всяко ядене, след като питаш.

Страйк въздъхна дълбоко.

– Надявах се да има някакво вълшебно хапче.

– Съжалявам – вдигна рамене Робин, като задмина волво, – няма вълшебно хапче. Да разбирам ли, че си гладен?

– Само умерено.

– Може да спрем на бензиностанцията при Кеймбридж, но не задълго. Никак не искам да закъснея за Рейчъл, ако рече да дойде.

Пътуваха още няколко минути, после Страйк подхвърли:

– Цялата тази история със среща при пейката ми прилича малко на „Шпионинът, който дойде от студа“[21].

– Типично за тийнейджъри – отвърна Робин. – Вероятно там се среща с приятели... Слушай, надявам се да не възразиш...

Беше ѝ неловко да изрече останалото, защото никога преди не го бе правила.

– ...но мисля, че трябва сама да се видя с нея. Тя не знае нищо за теб, а ти можеш да си малко плашещ за тийнейджър. Освен това тя очаква един човек.

– Има логика – съгласи се Страйк и всмукна от бледата имитация на истинска цигара. – Аз ще чакам в онова кафе, което тя спомена. Силно се надявам да поднасят пържени картофи.

Спряха за кратко на паркинга на бензиностанцията при Кеймбридж, където Страйк пи кафе и изяде безвкусна овесена вафла, докато проверяваше служебните си имейли. Робин видя изражението му да се променя и попита тревожно:

– Какво има?

– Дев – отвърна Страйк.

– Да не би и той да напуска?

– Не... обратното... Да не вярваш, успял е да разприказва една от бавачките на Шарлот и Джаго. Снощи, в пъб в Кенсингтън... Била ядосана... казала му, че хората, за които работи, не заслужават да са родители, при това и двамата... „била свидетелка как бащата при няколко случая проявил насилие към момичетата“. По дяволите, това може да е много полезно.

– Радвам се, че си доволен – изрече сухо Робин.

– Знаеш какво имам предвид. То се знае, предпочитам да не пердашеше децата си, но след като го прави, на драго сърце ще го изоблича.

Само че няма да го изобличиш, нали?, помисли си Робин, докато пиеше кафето си. Ако го изобличиш, губиш контрол върху него. Почуди се и как леко Страйк прие онази част, че и двамата родители не са годни за опека над децата си, но може би дълбоко в себе си той не вярваше, че е възможно Шарлот да е лоша майка. На глас каза само:

– Очаквах такава двойка да сключва с персонала договори с клауза за неразкриване.

– Да, вероятно го правят – отвърна Страйк, който още четеше доклада на Дев. – Днес всички деца отново са в къщата на Рос в провинцията... Мидж е там... Господи, да можехме да се отървем от Рос... Това много би ни помогнало.

След половин час, прекаран на паркинга, продължиха пътуването си и накрая пристигнаха в Лийдс час преди назначената среща с Рейчъл. С помощта на сателитния навигатор на беемвето се насочиха към Мийнуд Парк.

– Мисля, че това не е входът, който тя имаше предвид – каза Робин, докато минаваха покрай порта, оформена като миниатюрен храм с керемиден покрив и каменни колони. Трябва да е следващият... да, виждам кафето.

– Все още разполагаш с петдесет и пет минути – отбеляза Страйк, като погледна часовника си.

– Знам – каза Робин, като зави в малък паркинг и подкара беемвето към паркомясто. – Само че искам да съм на позиция отрано и да се оглеждам за нея. Ти чакай в кафето, ще дойда при теб след разговора ни... или след като стане ясно, че няма да дойде.

И така, Страйк влезе сам в кафе „Три котиджа“. Не беше засегнат от предложението на Робин той – грамаден мъж, висок метър и деветдесет и два, с изражение, за което си знаеше, че е сурово, почти заплашително, – да не присъства на разговора с уплашена тийнейджърка, но докато си поръчваше кафе и устоя на изкушението да си поиска кифличка към него, замисли се как Робин бе поела контрола над тази конкретна линия на разследване. Ако трябваше да е напълно честен пред себе си, за пръв път я виждаше като истински съдружник, като равна на него. Бе си осигурила срещата чрез собствената си досетливост и инициативност, преценила бе как да протече тя и практически му бе заявила, че е излишен при дадените обстоятелства. Не беше подразнен, тъкмо обратното, забавно бе той да поеме ролята на изчакващия на кръгла маса в просторното кафе с изглед към хълмистите поляни на парка Мийнуд.

Междувременно Робин влезе в парка, който вече бе пълен с хора в този слънчев неделен следобед. Като следваше инструкциите на Рейчъл, пое вдясно при разделянето на алеята и продължи напред, където от дясната ѝ страна имаше дървета, а от лявата рекичка, обрамчена също от дървета.

След още няколко минути стигна до моста, споменат от Рейчъл: всъщност беше по-скоро брод от неравни счупени плочи, поставени през поточето, и тя бързо забеляза дървото с големи камъни, изправени от двете му страни, и пейката с малката ѝ метална табелка:

Джанет Мартин

(28.02.1967 – 04.12.2009)

Обичаше Йоркшър

Обичаше живота. Беше обичана

Робин, родена и отраснала в Йоркшър, седна на пейката с хубаво чувство към Джанет Мартин и огледа заобикалящото я. Подозрението ѝ, че това е място, където Рейчъл редовно се среща с приятелите си, бе подсилено от видяното. Пейката бе на пътека, частично закрита от основния парк от дърветата от двете страни на рекичката, течаща пред нея. Можеше да си представи как тийнейджърите пийват алкохол тук, далеч от любопитните очи на хора, играещи на фризби или проснати на слънце върху одеяла.

Изминаха четиресет минути, през което време покрай нея минаха трима души, извели на разходка кучетата си. Робин зърна силует от другата страна на рекичката, движещ се бавно към моста.

Въпреки топлия ден момичето беше с торбести джинси, дебела, твърде голяма за нея карирана риза и масивни маратонки. Тъмната ѝ коса стигаше малко под раменете. Робин седеше съвършено неподвижна, сякаш момичето бе диво животинче, което можеше да бъде подплашено от внезапно движение. То спря на два пъти, загледано в Робин, може би я преценяваше или пък проверяваше дали наистина е сама. Накрая прекоси моста.

Две неща направиха впечатление на Робин веднага щом момичето приближи. Първо, отчетливата прилика с леля ѝ Еди Ледуел: имаше същото квадратно лице и плътна уста, макар че Рейчъл бе с тъмни очи и орлов нос. Второ, намираше се в онзи стадий на себеосъзнатост, помнен съвсем ясно от Робин, когато тялото на девойката вече не е просто инструмент за сетивни болки и удоволствия, а се превръща в нещо, привличащо похотливи погледи и предизвикващо оценки. Докато вървеше към пейката, тя скръсти ръце пред себе си, сякаш да се предпази, и се взря в Робин явно несигурна дали тя е човекът, с когото имаше среща тук.

– Рейчъл? – каза Робин и се изправи с окуражителна, както се надяваше, усмивка. – Аз съм Робин, известна още като „Спри Аномия“.

Протегна ръка. Рейчъл разкръсти своите, за да я поеме, и Робин усети колко е влажна дланта ѝ.

– Насоките ти бяха изрядни – каза Робин и седна отново на пейката на Джанет Мартин. – Много ми харесва този парк. Знаеш ли имената на всички пейки?

– Не – отвърна Рейчъл, – само на тази.

Тя стоеше и мачкаше ръба на дебелата си риза, после седна на пейката до Робин. Робин я прецени като най-много шестнайсетгодишна.

– Срещахме се на тази пейка с братовчедка ми, преди тя да се премести. Живеехме от двете страни на парка.

– Къде се премести братовчедка ти?

– В Брадфорд.

– Не е твърде далеч.

– Не е – потвърди Рейчъл.

Рекичката ромолеше покрай тях, на отсрещния бряг лабрадор лаеше весело, докато се втурваше подир топка, мятана от собственика му. Рейчъл пое дълбоко дъх, после каза.

– Вие сте Бъфилапи, нали?

– Да – каза Робин.

– Знаех си, че трябва да сте вие – кимна на себе си Рейчъл. – Съвпаденията бяха твърде много. Казах, че искам да намеря някой да спре Аномия, а веднага след това получих директно съобщение от вас. Та каква сте, след като не сте журналист, нито от полицията?

Робин бръкна в джоба си, извади от него портфейла и подаде на Рейчъл служебна визитка.

– Това съм аз. Частен детектив. Със съдружника ми бяхме наети да се опитаме да открием кой е Аномия.

Името на агенцията върху визитката не означаваше нищо за Рейчъл, беше очевидно, и Робин заключи, че Грант не е казал на дъщеря си за наемането им. И то се знае, следващият въпрос на Рейчъл беше:

– Кой ви плаща?

– Боя се, че не мога да ти кажа това – отвърна Робин. – Но са добри хора. Искат да спрат Аномия и ги е грижа за Мастиленочерно сърце.

Тъй като Рейчъл продължаваше да изглежда напрегната, Робин добави:

– Както ти казах снощи, Рейчъл, не е нужно никой да узнава, че си говорила с мен. Срещата ни е напълно неофициална. Дори няма да си водя бележки.

– И фамилията ми ли знаете? – попита Рейчъл почти шепнешком.

– Да – отговори Робин.

Очите на Рейчъл се изпълниха със сълзи.

– Мислите ли, че съм ужасна?

– Не, разбира се. – Робин вече не се усмихваше. – Откъде накъде?

– Защото тя беше моя леля и...

По бузите на Рейчъл се затъркаляха сълзи, раменете ѝ увиснаха и тя се разхлипа. Робин взе да рови в чантата си за салфетка и я пъхна в ръката на Рейчъл.

– Благодаря – промълви момичето.

– Защо плачеш? – попита я тихо Робин.

– Защото бях една от тях – продума през сълзи Рейчъл. – Бях в Играта на Дрек и тя сигурно си е мислила, че ние всички я мразим, но не беше така, не бяхме всички против нея... Просто ми се иска никога да не се бях забърквала с Аномия... Иска ми се да ѝ бях писала, да ѝ кажа колко много харесвах анимацията, та да знае, че поне един човек в семейството е бил...

Гласът на Рейчъл стана неразбираем, защото бе притиснала двете си длани и салфетката към лицето си.

– Отидох на погребението ѝ – изрече с хълцане Рейчъл и свали ръцете си. – Във влака на връщане към къщи влязох в Туитър и хората се шегуваха как трябвало да я изкопаят. Като се прибрах у дома, изпих може би половин бутилка водка и ми се искаше... никога да не съм... Нямаше с кого да споделя, защото, ако мама бе знаела, че участвам в играта... Според нея феновете са виновни, казва, че баща ми извличал изгода от убийството и...

Гласът ѝ отново потъна в ридания.

– Рейчъл – кротко заговори Робин, – никога не съм те виждала да си зла в играта, нито да тормозиш някого, най-малко Еди. Не е престъпление да си фен.

– Трябваше да говоря по-решително – изплака Рейчъл. – Вечерта, когато научихме, че е мъртва, Аномия го бе грижа само колко хора са влезли в проклетата игра. Защо останах?

– Защото са били твои приятели – каза Робин, – забавлявала си се с тях.

– Много сте мила – продума Рейчъл и избърса очи, – но не знаете всичко, което се случваше. Аномия все се шегуваше за намушкванията с нож, а ние не реагирахме, а имаше и други хора в играта, знаехме, че не са добри, знаеше го и Морхаус, но той вече не говореше с мен. Не знаете всичко, което се случваше – повтори отново Рейчъл. – Ако знаехте, щяхте да се отвратите от мен.

– Нека ти кажа какво се е случвало според мен – подхвана Робин. – Мисля, че ЛордДрек и Вайлпекора са започнали да твърдят как самата Еди е Аномия и са дали на някои от модераторите досие с факти, които уж са го доказвали.

Стъписаното трепване на Рейчъл бе почти комично, но Робин се престори, че не го е забелязала.

– Хартела е казала, че ще предаде досието на Джош, което е и направила, и мисля, че е споделила с теб как Джош ще се срещне с Еди и ще я изобличи в лицето, че е Аномия. Ала в деня, когато е трябвало да се срещнат, ти си чула, че и двамата са били намушкани с нож.

– Откъде знаете всичко това? – попита ужасена Рейчъл.

– Сглобих елементите – отвърна Робин, разтревожена от страха, изписан по лицето на Рейчъл. Не ѝ се искаше момичето да побегне заради него. – Но Рейчъл, ти си била просто страничен наблюдател, не си причинила нищо от това. Нямаш никаква вина за случилото се.

– Можеше да кажа на Еди какво става, да я предупредя откъде иде досието...

– Как? – зададе логичен въпрос Робин. – Та вие не сте се познавали. Съмнявам се, че агентът ѝ би те свързал с нея. Можеше дори да не повярва, че си ѝ племенница. Известните хора получават какви ли не послания от непознати.

– Да бях опитала поне – изрече със страст Рейчъл и сълзите ѝ отново потекоха.

– Не си знаела до какво ще доведе онова досие, а би поставила себе си в голяма опасност, ако ЛордДрек и Пекора бяха открили, че искаш да се набъркаш в плановете им. Не съди себе си така сурово, Рейчъл. Нищо от случилото се не е по твоя вина.

Рейчъл подсмръкна, рекичката все така ромолеше, деца пискаха из парка, тичаха наоколо, играеха на топка. Робин подозираше, че би било неразумно да притиска Рейчъл за името на Морхаус, докато не е спечелила повече доверието ѝ, тъй че попита:

– Как попадна на Мастиленочерно сърце? Просто го откри в Ютюб и започна да го следиш или...

– Не – отвърна Рейчъл и впери поглед в салфетката, която държеше в ръце. – Чух го от едно момче, с което си приказвахме в Клуб Пингвин, социалния медиен сайт за деца. Беше сладко. Всички бяхме анимационни пингвини и си общувахме.

От устните ѝ се откъсна треперлив смях.

– Та така, там имаше едно момче Золтан и станахме приятели в Клуб Пингвин. Той ми разправяше за баща си, който много ги тормозел, а моят баща току-що беше напуснал майка ми и двете с нея се преместихме от Лондон в Лийдс. Не познавах никого тук, тъй че постоянно влизах в Клуб Пингвин, за да си говоря със Золтан и двамата един вид се подкрепяхме. Золтан беше открил първия епизод на Мастиленочерно сърце в Ютюб и ми каза, че непременно трябва да го гледам, защото е много забавен. И тогава научих, че анимацията я е направила леля ми – промълви Рейчъл. – Направо се побърках, не можех да повярвам. Казах на Золтан, че съм племенница на Еди Ледуел и... той стана много странен. Започна да говори, че я познавал в живота, а после каза, че тя флиртувала с него. А не мисля, че беше много по-голям от мен. Това бяха глупости, пълни глупости. Заявих му, че лъже, скарахме се, но аз отстъпих, защото ми беше приятел и знаех колко е нещастен у дома. Може би му бе нужно да си измисля разни неща, та да си подхранва самочувствието, или пък го правеше, за да ме впечатли, или все едно по каква причина. Но после той се промени – продума Рейчъл с въздишка. – Започна да се опитва... сещате се... да е с мен. Преди никога не ми беше налитал, отношенията ни не бяха такива, бяхме просто добри приятели, говорехме си за анимацията, за проблемите ни... Знаех, че иска да му стана гадже само защото бях племенница на Еди – изрече нещастно Рейчъл. – По това време вече и двамата бяхме в Туитър. Бях сложила истинската си снимка и той започна да ми пуска разни глупави фрази, които изобщо не му подхождаха. От рода: „Ако това е истинската ти снимка, сигурно ти е дотегнало от мъже, които те свалят“ или „Прощавай, че не се обадих, трябваше да откарам болно куче до ветеринаря“. А беше твърде млад, за да шофира. Вскичко това бе толкова жалко и глупаво.

Робин вече я сърбяха пръстите за бележника ѝ, защото живо се заинтересува от разказа на Рейчъл, но се задоволи със силна концентрация, та да може да го предаде възможно най-точно на Страйк по-късно.

– Като му казах да престане с глупостите и с блудкавите публикации, той се ядоса и стана ужасен. Заплашваше да ме изнасили и да убие мама.

– Какво?! – ахна Робин.

– Да... А после изтри акаунтите си в Клуб Пингвин и в Туитър и повече не го чух. Но тъкмо това, че нещата със Золтан станаха толкова сбъркани и гадни, беше причината да се представям за момче, когато влязох в Играта на Дрек. По-лесно е, не ти пробутват всички тия тъпотии.

– Сигурна ли си, че Золтан е изчезнал? – попита я Робин. – Звучи ми като някой от мъжете, които още гравитират около феновете на Мастиленочерно сърце.

– Да, знам – кимна Рейчъл. – Имаше един Скарамуш, който беше в Туитър за известно време, въртеше се около теми от Мастиленочерно сърце и си мислех, че може да е Золтан под друго име, защото пробутваше същите фрази на Червей28. Тя ми разказа за това. Казал ѝ: „Докладвах Лепинс Дисайпъл, задето те преследва“, а после, когато тя не му благодарила достатъчно, нито му предложила да му направи чекия... Простете – избъбри Рейчъл и се изчерви.

– Няма нищо – отвърна Робин и ѝ стана смешно при мисълта, че е достигнала възраст, когато тийнейджърка би решила, че ще се шокира от подобни думи.

– И така, когато Червей не го заляла с благодарности, той се държал с нея като Золтан с мен. Нарекъл я кучка, уличница и други подобни. Такива епитети с лопата да ги ринеш сред феновете на Мастиленочерно сърце. Все едно не си истински фен, ако Перо на правдата не се е опитал да ти свали гащичките.

– А той често ли го прави?

– Непрекъснато, мамка му... Простете – отново се извини Рейчъл.

– Няма проблем – отвърна Робин. – Ругай си колкото искаш. Да чуеш само съдружника ми, когато е ядосан за нещо.

– Да, Перото постоянно перверзничи с малки момичета – каза Рейчъл. – Отвратителен е. „Много ми харесва теорията ти за Свраката... на колко години си?“. „Виж ти, много интелигентен аргумент... на колко години си?“ Толкова често го прави, че му е изпуснал края на коя се е подмазвал. На мен ми е излизал поне три пъти с номера си. Последния път в директно съобщение му казах, че съм Аномия, ей така, просто да го затровя. Исках да го подплаша, защото, ако Аномия те обяви за враг, сериозно си загазил. И Перото взе, че ми повярва, ха-ха... Но след известно време се наложи да му кажа, че се шегувам, защото той започна открито да го тръби в Туитър и хората май му повярваха. Прославих се за около три дни... е, сред феновете де... Но после всички те се увлякоха по друга теория за това кой е Аномия и ме оставиха на мира. Бях от най-верните поддръжници на Мастиленочерно сърце – каза Рейчъл, като се взираше в забързаната вода. Изпълнявах всички ритуали... Например, не си истински фен, ако не си участвал в луд скандал с някого на тема дали Хартиенобяла е кучка, или не, ако не си дебатирал дали каменният лъв не крие в гробницата си следа към собственика на Харти. Отивах до всички крайности само и само да получа вътрешна информация.

– Каква например? – попита Робин, като се постара да звучи небрежно.

– Ами например всички знаехме, че мъжът на агентката на Джош има сайт за МЕ, така че влизахме там с фалшиви имена и се опитвахме да измъкваме сведения от него. Всъщност той е доста мил. Все още си говоря с него понякога за мама. Държи в архив всякакви медицински изследвания, една статия, за която ми каза, я изпринтирах, та мама да я занесе на лекаря си... Много беше добър с мен и показа съчувствие относно лупуса на мама. Отначало ми харесваше, все едно бяхме детективи, ровещи за следи относно това какво предстои, а като излезеше нов епизод, анализирахме го и беше адски забавно. Аномия беше готина в началото, честна дума. Харесвах я.

– „Тя“? – повтори Робин. – „Нея“?

– Да – отвърна тихо Рейчъл. – Знам, че е момиче. Веднъж имах разговор с нея, съвсем в началото, когато играта тъкмо бе стартирала, беше само между двете ни. Това беше, преди Еди да я ядоса. И така, говорехме си, а Аномия ми каза: „Аз и Еди всъщност сме една и съща личност“. Това момче не би го казало, нали? Все повтаряше колко си приличат. В началото Аномия буквално боготвореше Еди... Да, личеше си, че е момиче. Струваше ми се, че е малко... не знам... Аз самата бях обсебена от анимацията, няма спор, но при нея беше на съвсем друго ниво. И тогава Еди каза, че всъщност не харесва играта на Аномия и реакцията на Аномия... Знам какви могат да бъдат момичетата, ако ги засегнеш по слабото място – продума с горчивина Рейчъл. – Една грешка да допуснеш или да не им величаеш глупавата фраза, и вече си самият дявол. Момичетата в моето училище са истински кучки – каза Рейчъл и отново се изчерви. – Ако не ставаш в пет сутринта, та да си сложиш изкуствените мигли и да се наклепаш с толкова грим, че вечер да трябва да го остъргваш от себе си, ако харесваш футбол и астрономия, вместо да повтаряш с устни в синхрон всичките песни на Ариана Гранде и да пускаш в Инстаграм снимки с разголени гърди, значи си сбъркана и лесбийка. Има едно момиче, Луси Райт... мама искаше да иде в училище и да се оплаче, че Луси Райт ме тормози, но какъв смисъл? Само щеше да стане по-зле...

Рейчъл вече разкъсваше на парченца мократа салфетка. Мина млада двойка с куче, кръстоска между кокер шпаньол и пудел. Мъжът носеше на гърба си бебе, пъхнато в калъф. Робин изчака те да отминат, докато главицата на бебето с шапка против слънцето се поклащаше ритмично.

– Кажи ми за Морхаус.

Рейчъл преглътна и в очите ѝ отново бликнаха сълзи.

– Той беше... беше най-добрият ми приятел в играта. Много дълго време ме смяташе за момче. Имахме много общо помежду си, сякаш бяхме омесени от едно тесто. Вярно, той не си пада по футбол, но е луд по науки и Космоса, а и двамата обичахме играта. Той беше като моя нов Золтан, само че Морхаус е наистина много свестен. Дори след като разбра, че съм момиче, не промени маниера си и може да се каже...

Тя пое дълбоко дъх, беше разтреперена.

– Може да се каже, че ми помогна. Бях започнала да бягам от училище заради всичкия тормоз – каза Рейчъл и отново избърса очите си. – Имах неприятности с полицията заради графити, а той все ми повтаряше, че трябва да се стегна, че съм твърде умна, за да не се опитам да постъпя в университет, а там вече няма да ми се налага да си имам работа с кучките от училище.

– Каза ли на Морхаус, че според теб Аномия е момиче?

– Да – кимна Рейчъл. – Той го отрече, но виждах, че я защитава. Отначало си мислех, че двамата са заедно, сещате се... че са гаджета като Джош и Еди. Той каза „Тя ми е сестра, не гадже“ уж на шега, поне той твърдеше, че се е пошегувал. Но аз виждах, че Аномия ревнува, като знаеше, че с Морхаус си говорим по частния канал. Същата беше и когато се появи Хартиенобяла. Има собственическо чувство по отношение на Морхаус. А Морхаус все ми повтаряше: „Той е мъж, не казвай пред него че е момиче, ще ти забрани достъпа“, но аз знаех, че тя само се преструва на момче може би по същата причина като мен. След като Морхаус направи този коментар за сестрата, се заех да проучвам има ли такава, защото се замислих, че наистина може да са брат и сестра.

– И какво, Морхаус има ли сестра? – попита Робин с неутрален тон.

– Да, но няма как да е Аномия. Тя е адвокат, невъзможно е.

– И така, дотогава вече си била открила кой е Морхаус?

Последва дълга пауза. Най-накрая Рейчъл кимна.

– И тъкмо това сложи край на приятелството ни – изрече нещастно. – Той ме беше предупредил никога за нищо на света да не се опитвам да узная кой е. Не мислех, че е сериозен, но така се оказа, защото, като му казах, че съм го идентифицирала, побесня. Много се разстроих и... опитах се да се извиня, но той вече не искаше да влиза в частен канал с мен... И тогава страшно се ядосах, защото аз не се канех да оповестя кой е в Туитър, та той беше мой приятел. Една вечер се напих в стаята си, а бях на модераторския канал, и подхвърлих на шега как знам нещо за него... и дотам беше. Той буквално излезе от кожата си. Оттогава само веднъж е говорил с мен по частен канал, и то за да ме напада, дето съм била казала на Хартиенобяла, че е инвалид, само че аз не съм го правила. Сигурно просто си е припомнила тъпата ми шега, че дай му на него да се вози, и оттам е направила връзка с инвалидната количка...

– Значи той е в инвалидна количка? – попита Робин и мисълта ѝ мигом полетя към Иниго Ъпкот. Рейчъл кимна и отново се разплака.

– Съжалявам – избъбри помежду хлипанията. – Ако Хартиенобяла не се беше появила, щяхме да се сдобрим, но двамата много бързо се сприятелиха и той вече нямаше време за мен...

Робин подаде на Рейчъл още една кърпичка и изчака тя да се поуспокои, преди да попита тихо:

– А ти как разбра кой всъщност е Морхаус?

– Той допусна грешка в Туитър – с изтънял глас каза Рейчъл, докато трескаво бършеше очите си. – По небрежност пусна линк в акаунта на Морхаус, вместо в собствения си. Само след десет секунди осъзна какво е направил и го изтри, но аз го бях забелязала, тъй че открих линка. Водеше към някакъв шантав проект по астрофизика в университета в Кеймбридж. Беше ми казал някои неща за себе си, докато още си говорехме по частния канал в играта, така че имах репери. Беше споменал, че е по-голям от мен, но не ми каза истинската си възраст. Сподели, че е създал играта с Аномия за забавление, защото била добра почивка от много натоварената му работа. Предположих, че е с кафява кожа, защото веднъж казах, че съм изгоряла от слънцето, а той спомена как имал вечен тен. И ето че една от фамилиите на авторите на научния проект беше на индиец.

Влязох в уебсайта на Кеймбридж, оттам в катедрата по астрофизика и в различните ѝ колежи и накрая открих снимката му – беше в инвалидна количка и позираше с останалите от проекта.

Рейчъл отново се изчерви.

– Той е много хубав. Разбирам защо Хартиенобяла е толкова увлечена по него... Така или иначе, вече знаех истинското му име, затова се върнах в Туитър, открих личния му акаунт, където той публикува разни неща на космически теми, снимки от Кеймбридж и прочие. Страда от церебрална парализа. Сигурно е в тежка форма, защото беше говорил как му е било нужно да адаптира компютъра си и други разни пособия. Според мен – наивно заяви Рейчъл – трябва да е гений, защото не изглежда чак толкова възрастен...

Тя се обърна и отново погледна директно Робин. Когато светлината падна върху мокрото ѝ от сълзи лице, Робин отново бе поразена от силната ѝ прилика с Еди.

– Нали няма да му кажете, че аз съм ви помогнала да го намерите?

– Разбира се, че не – обеща Робин.

Рейчъл пое дълбоко дъх, после съобщи:

– Е, добре, името му е Викас Бхардваж и е доктор по астрофизика в колежа Гонвил и Каюс.

83

Те все неверници са до един,

колкото по страдат, ти печелиш.

Би ли избрал да си нанасящият болка,

та да опазиш ненаранено своето сърце?

Летиша Елизабет Ландън, Ухажване в котиджа

– Единственото вписване, което откривам за доктор Викас Бхардваж под трийсет, е в Бирмингам – съобщи Страйк три-четвърти час по-късно в кафе „Три котиджа“, след като сърдечно бе поздравил Робин за успешно проведения разговор, след което отвори на телефона си на търсачката 192.com. – Възможно ли е да е домът на родителите му?

– Може би там е регистриран да гласува – предположи Робин, – но нека първо им се обадим, вместо да пътуваме до Кеймбридж, а после да се връщаме.

– Аз ще го направя – каза Страйк, – тъкмо набързо да изпуша една цигара навън.

Върна се след пет минути.

– Да, той е в Кеймбридж. Мисля, че току-що говорих с майка му. Каза, че бил „в неговия колеж“.

Когато с Робин вече бяха в беемвето, и се отправиха обратно на юг по М11, Страйк промърмори:

– Колко типично. Минали сме покрай него на път за тук. Можехме да го навестим, след като пих онова кафе и ядох вафла от стърготини при бензиностанцията.

Слънцето отново ги заслепи, докато пътуваха на юг.

– Може би е най-добре да идем в жилището му вечерта – разсъждаваше на глас Страйк. – Сигурно през целия ден ще е в лабораторията.

– Неделя е. Нищо чудно да е в пъба.

– Ами тогава ще го изчакаме. Ще спя пред стаята му, ако трябва. Благодарение на теб сме на косъм от решаване на случая.

– Рейчъл спомена още нещо, което не ти казах – заговори Робин. – Не се отнася до Викас или до Аномия, но все пак е странно. Сподели, че открила за пръв път Мастиленочерно сърце чрез момче, с което си говорела онлайн на сайт за деца на име Клуб Пингвин. Нарекъл се Золтан...

Робин преразказа наученото за Золтан, за опитите му да направи Рейчъл своя приятелка, щом узнал, че е племенница на Еди, за внезапните му заплахи за насилие, когато тя му казала да спре да я преследва, и за изтрите му впоследствие акаунти.

– Но странното в цялата работа – продължи Робин – бяха фразите, които Золтан използвал пред Рейчъл, а такива получавах от случайни мъже, докато се навъртах около базата фенове. Дословно същите. Сякаш извадени под индиго.

– Какви точно фрази? – попита Страйк, подготвен да чуе нещо забавно.

– Едната беше „Ако това е истинската ти снимка, сигурно ти е дотегнало от мъже, които искат да ти пишат директно, тъй че аз се оттеглям“. Настроих акаунта си в Туитър, така че всеки да може да ми пише, защото исках да говоря с възможно най-много фенове на Мастиленочерно сърце. Очевидно не бях сложила истинската си снимка, а такава на анонимна тийнейджърка. В думите му личеше по-скоро комплекс и не криеха никаква заплаха, но когато не отговорих, много бързо стана агресивен. Написа ми, че съм била задръстена кучка, дето се мислела, че е твърде добра за него.

– Я повтори пак началната фраза? – смръщи се Страйк

– „Ако това е истинската ти снимка, сигурно ти е дотегнало от мъже, които искат да ти пишат директно, тъй че аз се оттеглям.“ Рейчъл ми каза и за друг, за когото подозирала, че е Золтан под различно име. Свързал се със Зоуи Хейг в Туитър и ѝ съобщил, че я е защитил от друг мъж, дето я бил тормозил, и после очаквал Зоуи да спи с него от благодарност или нещо от сорта. Един на име Макс ми извъртя точно същото в Туитър. Каза: „Това не е тъп опит за свалка, просто исках да ти кажа, че един не се държеше коректно и го докладвах“. Но вчера отново попаднах на Макс, докато преглеждах всички тези публикации, за да проуча Рейчъл, и той изобщо не е рицарят спасител. Бил е един от хората, тормозили Еди онлайн – всъщност от него произтича слухът, че тя е била проститутка. И още нещо – продължи Робин. – Рейчъл ми разказа как Золтан веднъж ѝ казал, че трябвало да откара болно куче до ветеринаря. Не ми ли говореше ти как Аномия казал на Киа Нивън, че се наложило да откара...

– ...болна котка до ветеринаря, да – довърши Страйк, вече силно заинтригуван. – Знаеш ли, сигурен съм, че съм я чувал някъде тази фраза „Ако това е истинската ти снимка...“. Чакай – възкликна внезапно и извади телефона си.

Робин шофираше мълчаливо, докато Страйк търсеше нещо на телефона си. Минаха пет минути. После Страйк каза:

– Прав съм бил. Влязох в уебсайта на човек на име Кош, който се описва като „международно прочут Творец по свалки, научил мъже как да получават секс от жени само часове след запознанството. Автор на бестселърите „Бум!“ и „Играта“. Току-що заредих електронната му книга „Дигитална игра“. Готова ли си?

– Давай – отвърна Робин и Страйк зачете на глас:

Дигиталната игра

Повтаряйте след мен: няма да си намериш съпруга в интернет.

Жените онлайн си получават всичкото чукане, което искат. Дори тези над 40 и 50 са редовно обслужвани...

– Той е американец – вметна Страйк.

– Вече се стоплям към него – подхвърли Робин.

...което означава, че са свикнали да приемат мъжете като заменяеми играчки за дъвчене. Като изреждат големи бройки мъже, жените онлайн може да случат дори на алфа-мъжкар.

Ако жена има доказан модел на интернет свалки, никога няма да си защитен от заложената заплаха да бъдеш сменен веднага щом ленивите ѝ пръстчета успеят да докопат мишката. Никой мъж не иска да остави жена си вкъщи, като знае, че тя ще погне нов любовник с натискане на няколко клавиша.

Това е лошата новина.

Добрата новина е, че така си освободен от обичайните задръжки на Играта лице в лице. Дигиталната игра е най-безпощадната и в някои отношения най-приятна от всички видове игри: минимум усилия, максимална отплата – стига да си готов да приемеш по-долнопробна шунда.

– Прелестно – коментира Робин.

Но ако търсиш шунди като количество, а не като качество, непременно иди онлайн. Като спазваш следните основни правила и вложиш минимални усилия, със сигурност ще си осигуряваш свалки лесно и редовно.

– Следват гарантираните стъпки към осигуряване на въпросните свалки – каза Страйк.

1. Масиран удар

Трябва да атакуваш някъде около 50-100 момичета, за да си осигуриш една-две свалки допълнително към акцията голи снимки/показвания пред камера.

Ако спазваш тези стъпки, дигиталната ти игра ще протича без усилия. Едно голямо предимство на Дигиталната игра е, че може да се прицелиш едновременно към голям брой жени. Сериозно съветвам да поддържаш диаграма, та да знаеш къде си в процеса с всяка мишена.

– Ето това е била грешката на Тим Ашкрофт – отбеляза Робин. – Не си е поддържал диаграма. Рейчъл ми каза, че по погрешка я атакувал три пъти.

2. Опознай плячката

Повечето достъпни мацки в социалните мрежи като Туитър, тъмблр и пр. са с либерален уклон или такъв към бойци за социална справедливост – още една причина да не си намериш бъдещата партньорка в живота тук. Числящите се към бойци за социална справедливост са разглезени, егоцентрични и често агресивни. Те са също така удивително лесно податливи на Играта, ако знаеш правилата.

Онези от бойци за социална справедливост са с една идея по-фалшиви в сравнение с повечето жени. Те искат алфа-мъжкари, но се срамуват от това. Обичат бял рицар, но се правят, че не е така. Искат равенство, но да бъдат третирани като малки принцеси, за каквито се мислят тайно.

Чувствителност, очевиден респект към границите и престорен интерес към тяхното мнение са ключови за сваляне на бойци за социална справедливост.

– Как изобщо научи за този тип Кош? – попита Робин.

– Шестнайсетгодишно момче ми каза за него... Но чуй това...

3. Начални реплики

Изброените по-долу са гарантирани начални реплики, които използвам отново и отново, за да си подсигуря свалки. Едно от предимствата на Дигиталната игра е, че не си зависим от външност/личен чар/тон на гласа/език на тялото. Просто режеш, лепиш и чакаш.

• Ако това е истинската ти снимка, сигурно ти е дотегнало от мъже, които искат да ти пишат директно, тъй че аз се оттеглям.

• Предвид че в тази скапана платформа се включват жени, изпитвам потребност да заявя предварително, че това не е банален опит за свалка, но аргументът, който току-що изтъкна за [политика/социална справедливост/гадно поведение на мъжете], е право в целта.

• Това не е банален опит за свалка, просто исках да кажа, че [мъжът, който е изразил несъгласие с нея/тормозил я е], реагира крайно неуместно и съм го докладвал.

– Не мога да повярвам – стрелна поглед към него Робин. – Значи всички тези идиоти използват репликите на Кош?

– Има и още – каза Страйк. – Тази част е интересна.

4. Комплименти с обратен знак

Комплиментите с обратен знак работят също тъй добре онлайн, както и в реалния живот. След като веднъж грабнеш вниманието ѝ с престорения си интерес към нейните мнения/загриженост за благосъстоянието ѝ/възхищение от външността ѝ, намери повод за критика или несъгласие. Придържай се към нещо дребно и безопасно. Когато бъде дестабилизирана, тя ще се задейства, за да си върне одобрението ти.

• [относно снимката ѝ] но вероятно си използвала много филтри, нали? Всички го правят.

• Предполагам, че не си чела [вмъкни някой любимец на бойците за социална справедливост като Ноам Чомски/Та-Нехиси Коутс/Ананд Гиридхарадас и бъди готов с един цитат от автора]

• Показа се малко агресивна, но предполагам, че е разбираемо.

– Киа сподели как Аномия ѝ казал, че се е показала малко агресивна, но предполагал, че е разбираемо – каза Страйк. – Тогава си помислих, че е адски нахално тъкмо от устата на Аномия.

5. Насади страх от изоставяне

Тя те мисли за свестен и е започнала да действа, за да си върне одобрението ти: сега замълчи за някакъв период, вариращ от час до 24 часа в зависимост от мишената си. Младичките не бива да бъдат оставяни да чакат дълго, защото имат други опции. За тези между 40 и 50 пълните 24 часа са най-подходящи. На нея ѝ трябва да знае, че си имаш свой живот с други ангажименти извън онлайн общуването с непозната.

6. Алфа-мъжкар, предрешен като слабак

Не прави извинения при връщането си – все още нищо не ѝ дължиш, защото тя нищо не ти е дала. Причината за отсъствието ти те разкрива като алфа-мъжкар без нужда от уточнения: ти си физически/емоционално силен, популярен, финансово стабилен и компетентен. Представяш себе си в образа на надежден и свестен човек, без изрично да заявяваш, че си такъв.

• Един съсед имаше нужда от помощ да си вдигне хладилника, че да измъкне изпод него бебешка играчка.

• Бившият на сестра ми ѝ досажда. Обещах да пренощувам при нея.

• Трябваше да закарам един приятел да прибере кучето си от ветеринаря.

– Ето значи откъде идели всички тези болни котки и кучета – промърмори Робин.

7. Разшири обхвата на разговора

Тя е доволна, че отново е във фокуса на твоето внимание, и причината за временното ти отсъствие е вдигнала цената ти в нейните очи. Сега ѝ задавай въпроси за нея, та да скроиш по-успешно собствената си биография според нейните обстоятелства. Ако тя е самотна майка, ти си бил отгледан от самотна майка, която се е справила отлично. Ако тя се притеснява от бедност, ти си доброволец в местната кухня за бедни. Ако е загрижена за расовата несправедливост, тъкмо си обсъждал този въпрос с най-добрия си приятел, който е чернокож...

– Научих от Киа – заговори Страйк, че след като Аномия споменал котката, тя отвърнала, че не ги обича заради онова, което причиняват на птичата популация. Когато споменала, че майка ѝ развъжда папагали, веднага заявил, че и той има папагал у дома.

Робин помълча няколко секунди, после попита:

– Мислиш ли, че Киа ти е казала истината за този им диалог? Не ти го е показала, нали?

– Не – отвърна Страйк. – Каза, че блокирала Аномия, след като станал гаден, така че вече не можеше да се види. Кое те притеснява?

– Ами ясно е, че около феновете на Мастиленочерно сърце се въртят група мъже или момчета тийнейджъри в опит да си подберат жени и момичета с либерална лява настройка, при което използват репликите на Кош, нали така?

– Да, съгласен съм.

– Ами Киа няма как да не е атакувана от някого от тях. Тя е много хубава и е суперактивна в Туитър през последните две години.

– Смяташ, че си е измислила историята как Аномия я е нацелил, като е цитирала репликите на друг човек?

– Да, без да съзнава, че те са клише и биха могли да бъдат проследени до Кош. Също така не разбирам защо тя не е запазила въпросния разговор с Аномия, ако го е имало, защото той кара Аномия да изглежда малко нещо идиот, не мислиш ли? Особено онова за папагала. Отгоре на всичко поддържа твърденията ѝ, че не е Аномия. „Ето, вижте, той и върху мен упражнява тормоз.“

– Всичко това звучи логично – съгласи се Страйк. – Да разбирам ли, че клониш към теорията на Рейчъл как Аномия е жена?

Робин го обмисли за известно време. Накрая каза:

– Просто не знам. Преди разговора с Рейчъл си мислех, че най-много сме се доближили до Аномия с онези директни съобщения, които е изпратил до Джош – много арогантни, определено писани от образован човек, който не крие убедеността си, че е редно да поеме творческата роля на Еди. Само че казаното от него в разговора им от самото начало, предаден ми от Рейчъл, е много странно, нали? „С Еди сме като един и същ човек“. Рейчъл твърди, че типичният мъж или младеж не говори така и аз съм съгласна. Уверена съм, че чух от Рейчъл истината за този разговор: тя определено се измъчва от угризения, че изобщо се е присъединила към играта. Не виждам защо би лъгала. Казах ти още в началото на разследването, че усещам нещо странно у Аномия по отношение на пол и секс, в смисъл че изобщо не флиртува, не се опитва да си осигури среща, нито дори да спечели вниманието на тези момичета. Да, в играта е различен, там може да бъде груб и агресивен, но понякога и това седи някак насилено, просто така се очаква от един мъж да се държи онлайн.

– Винаги съм харесвал твоята теория, че Киа е Аномия – каза Страйк. – Но да допуснем в името на спора, че Аномия наистина е направил опит да атакува Киа, като е използвал репликите на Кош. Няма причина също Аномия да не се маскира като някой от онези Макс или Золтан, дето се мъчат да свалят момичета.

– Така е, няма – съгласи се Робин, – но защо да си прави труда чрез други акаунти да си търси момичета, когато всички фенки на Мастиленочерно сърце са запленени от Аномия?

– За да държи Аномия чист и анонимен.

– Това е възможно – изрече Робин неубедена, – но бога ми, ако Аномия ръководи играта, а също така непрестанно пуска постове в Туитър, за да улови възможно най-много момичета чрез системата на Кош, кога изобщо спи?

– Вярно, не би му останало време за много друго – прие аргумента ѝ Страйк. – И ето че сега имаме друга мистерия насреща. Как е възможно Викас Бхардваж, астрофизик в един от най-престижните университети в света, да си другарува с Аномия?

– „Тя ми е сестра“ – цитира Робин. – Знаеш ли, питах се...

Телефонът на Страйк иззвъня и мина веднага на блутут. Той отговори и от високоговорителя се разнесе гласът на Мидж.

– Страйк?

– Да, тук съм. И Робин е с мен.

– Имам новини... за Рос...

Мидж звучеше задъхана. Страйк и Робин се спогледаха.

– Всичко наред ли е? – попита Страйк.

– Да... наред е... просто трябваше да пробягам... близо километър... Още не мога да си поема дъх...

– При къщата на Рос в провинцията си, нали?

– Да... Промъкнах се незаконно в имота... Само не откачай, налагаше се... Нямаше друг начин да получа каквото ни трябва... Добре... – Мидж пое дълбоко дъх. – Та седях си аз на хълм и наблюдавах къщата и градината с бинокъл.

– И този хълм е в имота на Рос, както схващам.

– Да, но е единственото удобно място, от което да виждам добре. Бях зад дървета. И така, преди около час се появиха две от по-големите момичета и изведоха понита в... Как се казва място, където яздиш, дето не е поле?

– Учебен манеж? – даде предложение Робин.

– Ами да, щом така му викат – отвърна Мидж. – Страйк, мисля, че ще се ядосаш на някои от действията ми, но пак бих го повторила, дявол го взел.

– Стига да не си повалила децата със снайпер, не мога да си позволя да те уволня сега при този недостиг на хора – увери я Страйк. – Хайде, разправяй.

– И така, те прескачаха ниски препятствия и разни такива, а когато Рос излезе да ги гледа, започнах да снимам.

– Снимането в частна собственост е незаконно, но от мен да мине...

– По-малкото момиче се скова от това, че баща ѝ я гледа. Понито взе да ѝ се опъва. Мръсникът отиде при тях и вдигна летвата на препятствието по-високо, после ѝ нареди да опита отново. Тя препусна с понито, но то събори летвата. Той я вдигна още по-високо. Досетих се какво ще се случи – каза Мидж. – Предчувствах го. Знаех, че той ще се разбеснее. Така че слязох надолу по хълма, като продължавах да снимам.

– И той те видя? – Страйк се смръщи гневно към високоговорителя, от който звучеше гласът на Мидж.

– Тогава не – отвърна Мидж. – Скрих се зад един голям храст с цветове... как му викаха...

– Остави сега имената на храстите, какво стана?

– Тя му каза, че не може да го направи. Плачеше и цялата трепереше. Тогава най-голямото момиче викна срещу баща си да остави сестра ѝ на мира. Рос отиде при голямата, смъкна я от понито, зашлеви я през лицето и я прати в къщата. Тя се опита да остане, но той я шамароса отново и тя си тръгна. Тогава трябваше да му скоча, защото щях да предотвратя каквото се случи – каза Мидж, – но останах скрита да снимам. Той се обърна към по-малката и ѝ нареди да направи проклетия прескок, трябвало да удря понито с камшика, докато то успее. Проклетата летва бе над ръста на понито, просто абсурд някакъв. Детето беше ужасено, но Рос му крещеше, така че тя се засили за прескока, като удряше понито с камшика, както той беше изкомандвал, а понито просто се блъсна в гредите и падна. Претърколи се, а тя се разпищя. Понито не можеше да се надигне, защото си беше заклещило крака, а тя бе притисната под животното. И тогава аз изскочих на бегом иззад храста – продължи Мидж. – Обучена съм да давам първа помощ. Не можех да оставя детето така...

– Сигурен съм, че Рос е бил много доволен да я прегледаш и не е задавал въпроси защо си се крила зад шибания храст...

– А какво според теб е трябвало да направи? – разпалено възрази Робин, която беше изцяло на страната на Мидж. – Да продължи да снима, докато момичето бъде смазано до смърт?

– Прескочих оградата, когато Рос успя да помести понито от нея, но мисля, че детето имаше най-малкото счупен крак. Беше пребеляла като платно. Тогава Рос ме видя и се развика: „Коя си ти, по дяволите?“ или нещо от сорта и... тази част също няма да ти хареса, Страйк...

– Казала си му, че си заснела всичко.

– Казах му, да – потвърди Мидж. – Той се втурна към мен с камшик в ръка. Мислех си, че такова чудо го е имало само при викторианците.

– Остави дъщеря си на земята със счупен крак, за да гони теб? – изумена попита Робин.

– Ами естествено, че така е направил – изсумтя Страйк. – Нищо че кракът ѝ е счупен изцяло по негова вина, няма да вземе да се тревожи за нея, я. Мидж, предполатам, че си успяла да му избягаш, така ли е? – попита Страйк.

– Разбира се – отвърна Мидж. – Той никак не е в добра форма. Навсякъде с кола го возят този мързеливец. Та така, имам заснета цялата му жестокост към детето и към животното. Мислех си, че поне за това ще си доволен.

– Доволен съм, да – отвърна Страйк. – Дано Рос си помисли, че си някоя запалена защитничка на правата на конете. Е, не бих препоръчал подобна тактика, но резултатът е отличен. Браво на теб.

Когато разговорът с Мидж приключи, Страйк въздъхна шумно от облекчение.

– Е, това плюс сниманото от Дев и ядосаната бавачка според мен поставя Рос в напълно губеща ситуация. А сега, когато Бхардваж ни каже кой е Аномия, отмятаме наведнъж два случая и можем да се фокусираме изцяло върху Шавливи пръсти и да си приберем щедрия хонорар.

Робин не каза нищо. Страйк я погледна, не му убегна каменното ѝ изражение и веднага схвана на какво се дължи.

– Никак не ми е драго, че детето е пострадало.

– Не ми е и минало през ума – отвърна Робин.

– А защо тогава е този леден поглед на Медуза?

– Просто си мисля, че на момичетата няма да им помогне да знаят как баща им е сниман, упражнявайки жестокост към тях. И той няма да спре да го прави, просто ще е по-предпазлив да не го наблюдава някой.

Страйк извади електронната цигара от джоба си, насочи поглед към магистралата и каза:

– Не съм престанал да мисля как да им окажа помощ. Ако мога да постигна и двете цели, ще го направя.

84

Какво чак толкоз съгреших, та да заслужа това?

Кристина Росети, Зара

Беше почти седем вечерта, когато Страйк и Робин най-сетне стигнаха до покрайнините на Кеймбридж. В ясното пролетно небе вече имаше опалов блясък и Робин, макар и уморена, забеляза колко по-чести ставаха красивите класически сгради, докато наближаваха колежа на Викас Бхардваж.

– Каква ирония – обади се Страйк, който четеше уебсайта на колежа на телефона си. – „Каюс – един от онези, на които колежът очевидно е кръстен – се славел с необичайните си правила за прием, които не допускали болни, инвалиди и уелсци да учат тук...“ Е, по отношение на уелсците всички разумни хора ще се съгласят с него, но се съмнявам, че Каюс би искал да се лиши от Викас Бхардваж... Господи, Стивън Хокинг също е учил тук... четвъртият най-стар колеж... един от най богатите...

– Не се стига лесно до него, това знам аз – въздъхна Робин, която ясно виждаше колежа на сателитния навигатор, но бе насочвана по безкрайни улици, които сякаш я отдалечаваха от целта. – Склонен ли си да повървиш пеша? Надали ще успеем да паркираме в близост до колежа при всички тези ленти за автобуси и пешеходни зони.

– Да, няма проблем – отговори Страйк и прехвърли върху друг прозорец на телефона си, на който бе снимката на Викас в неговата инвалидна количка, облечен в светлозелена фланелка и джинси и заобиколен от колеги учени. Викас наистина бе много хубав, с гъста черна коса, квадратна брадичка и невероятно чаровна усмивка. Страйк го прецени като около двайсет и пет годишен. Личеше, че младият мъж има дисфункция в ръцете, които бяха сгърчени, а също и в краката, защото също като при Иниго Ъпкот имаше сериозна загуба на мускулна маса. Според надписа под снимката Викас и колегите му изучаваха неутронови звезди, тема, по която Страйк имаше нулеви познания, и позираха в Трий Корт на фона на тучна поляна и сгради от златист камък.

– Не изглежда като идеалното място за живеене, ако се движиш с инвалидна количка – коментира Страйк, като оглеждаше тесните входове зад Викас, несъмнено водещи към още по-тесни и стръмни стълбища от онези в хотел „Марин“.

Минути по-късно Робин паркира и слязоха от колата, като сега Робин се консултираше със своя телефон за посоката.

Разминаха се с много млади хора, излезли да се подишат вечерен въздух. Слънцето хвърляше златисти отблясъци по старите тухлени сгради. Робин, чийто студентски живот бе секнал рязко, си припомни онези кратки месеци на щастие и свобода, за които обикновено избягваше да мисли поради случилото се на стълбището в общежитието ѝ. През последвалите години бе стигнала до заключението, че ако онзи изнасилвач с маска на горила не беше я докопал от тъмното си скривалище, тя и Матю щяха да се разделят, преди да бяха навършили двайсет, отдалечени от различните си интереси и начин на живот. Но вместо това Робин напусна колежа, върна се у дома при родителите си в малкия град в Йоркшър, където бе отраснала, и се вкопчи в единствения мъж в света, който ѝ изглеждаше безопасен. Тъй като тези спомени си оставаха болезнени, тя решително върна вниманието си към заобикалящото я.

– Сигурно е чудесно място, където да учиш, нали? – каза тя на Страйк, докато прекосяваха по моста река Кам и гледаха надолу към водата, около която растяха върби, а двама млади студенти се возеха с лодка.

– Да, стига да обичаш статуи и наконтени богаташчета.

– Охо – усмихна му се Робин. – Не знаех, че толкова не ги понасяш. Та ти самият си възпитаник на Оксфорд, откъде тази неприязън?

– Провалил се възпитаник на Оксфорд – поправи я той, когато поеха по Гарет Хостъл Лейн, тясна уличка между стари тухлени сгради.

– Не е провал да решиш да се откажеш по своя воля – изтъкна Робин, която знаеше, че Страйк е напуснал Оксфордския университет след подозрителната смърт на майка му.

– Да, сигурен съм, че това е казвала Джоун на съседите – подхвърли Страйк, който добре помнеше горчивото разочарование на леля си, задето бе напуснал Оксфорд.

– Какво учеше? – поинтересува се Робин, която никога не го беше питала. – Класическа литература?

– Не, история.

– Сериозно ли? А аз си мислех, че след като знаеш латински...

– Не знам латински – възрази Страйк. – Не и както трябва. Просто имам добра памет и диплом за средна степен на владеене.

Завиха по Тринити Лейн.

– На едно от местата, където майка ми ни водеше да се самонастаняваме – заговори Страйк, с което учуди Робин, защото рядко отваряше дума за детството си, – имаше бивш преподавател по класически езици в едно от известните частни училища. В момента не мога да си спомня точно кое, но знам, че беше прочуто. Човекът беше алкохолик, но твърдеше, че преживял нервна криза. Е, вярно, беше доста нестабилен, та може и да му се бе случило, но също така беше истинско лайно. Аз бях някъде на тринайсет и той ми каза, че от мен нищо няма да излезе, защото освен други неща ми липсвало и основното в образованието на джентълмен.

– И какво е то?

– Познания за класиците – отвърна Страйк. – Цитира ми някаква дълга латинска фраза с подигравателна усмивка на лицето си. Не знаех какво означава, тъй че, естествено, нямаше как да му отвърна. Само че адски мразех да се отнасят пренебрежително с мен, когато бях дете.

Продължиха по Тринити Лейн помежду още древни каменни сгради.

– Така или иначе – продължи Страйк, – напуснахме онова място май само ден по-късно и аз задигнах всички книги и учебници по латински на онзи тип.

Робин прихна в смях, не беше очаквала това.

– Между тях имаше екземпляр на Катул – добави Страйк. – Чела ли си нещо от Катул?

– Не – отговори Робин.

– Пълно с мръсотии. Знаех го, защото на едната страница беше латинският текст, а на срещуположната преводът на английски. Все за секс, содомия, минети, стихотворения за хора, които Катул не е харесвал и ги нарича с мръсни епитети, за увлечението му по жена, която нарича Лесбия, защото била от остров Лесбос.

– Но вероятно не е била...

– Не, харесвала е мъже, и то много според Катул. Така де, нямах намерение някой отново да се отнася презрително с мен, като ми рецитира латински насреща подобно на онзи гадняр. Използвах книгите му, за да науча достатъчно, та две години по-късно да получа диплом за средна степен владеене на латински и запаметих куп латински цитати.

Робин се разсмя тъй неудържимо, че и Страйк също се присъедини към нея.

– Кое ти е толкова смешно?

– Научил си латински, за да се докажеш на човек, когото е нямало да срещнеш никога повече?

– Той ме гледаше отвисоко – посочи Страйк, който още се усмихваше, но не разбираше защо тя намира поведението му необичайно. – И едно ще ти кажа: нищо не може да надмине латинския, когато искаш да натриеш носа на хора, дето се мислят за по-добри от теб. Няколко пъти съм го използвал с отличен резултат.

– Тази твоя страна е напълно нова за мен – призна Робин, като с мъка овладяваше смеха си. – Аз бих могла да ти кажа, че никой джентълмен не може да ходи с високо вдигната глава, ако не е наясно с възпроизводството при овцете. Тогава сигурно щеше да хукнеш да получиш диплом и за това.

– Без да искам да засегна баща ти – подхвърли ухилен Страйк, – ако ти е нужен диплом, за да разбереш как се възпроизвеждат овцете, имаш по-големи ядове от колебания дали си джентълмен... Приложих латинския върху Шарлот при първата ни среща – добави той неочаквано и Робин спря да се смее, за да слуша. – Явно ме мислеше за някакъв дръвник, но ми обръщаше внимание, защото искаше да ядоса Рос, който беше дошъл на партито да я търси. Тогава двамата ходеха, бяха се скарали и тя се опитваше да предизвика ревност у него. Та всъщност тя учеше класическа литература – каза Страйк, когато тръгнаха по Сенат Хаус Пасидж. – Каза ми, че много обича Катул, очакваше да не съм го чувал, а аз ѝ рецитирах цялото му първо любовно стихотворение, посветено на Лесбия. Останалото е история: шестнайсет години мъки. И съвсем подобаващо, защото и Лесбия е разказала играта на Катул... Това ли е?

Пред тях се издигаше колежът Гонвил и Каюс с вход с арка и врата от черно ковано желязо, с орнаментирана бежова каменна фасада, отправящ предизвикателство към модерния свят в лицето на околните магазини. Три статуи на мъже от четиринайсети и шестнайсети век без усмивка на лицата се взираха към Страйк от нишите си. Зад портата се виждаше ширнала се яркозелена морава и други златистобежови сгради, които я заобикаляха. Онова, което приличаше на портиерска будка, беше празно. Нямаше следа от никакви хора.

– Заключено е – отбеляза Страйк, след като пробва вратата. – Повече от ясно. По дяволите.

Но тогава, още докато се взираха през пречките на портата, се появи азиатка малко над трийсетте с бели ленени панталони и тениска и чанта за лаптоп в ръка. Преди да се е изгубила от поглед, Страйк подвикна през заключената порта:

– Извинете? Ехо? Познавате Викас Бхардваж, нали?

Беше сигурен, че я имаше на снимката с Викас и неговите колеги, и наистина тя спря, като леко се намръщи.

– Да – отговори и приближи към портата.

– Ние сме негови приятели, минаваме оттук и решихме да го изненадаме – каза Страйк, – само че той не си вдига телефона. Случайно да знаете...?

Видя как погледът ѝ се премести към Робин и после отново се върна на него. Както и Страйк бе очаквал, присъствието на Робин явно я убеди, че той е безобиден.

– Били ли сте в апартамента му? – попита.

– Мислехме, че той е тук – обади се Робин.

– Не, не, той е в сградата „Стивън Хокинг“.

– О, вярно – промърмори Страйк и се престори, че е подразнен от себе си. – Той ми го беше казал. Много благодаря.

Тя им отправи кратка усмивка и отново се върна към колежа. Робин вече издирваше сградата „Стивън Хокинг“ на телефона си.

– Дотам е дълъг път. Струва си да се върнем при колата и да отидем с нея.

Това и направиха и след кратко пътуване с беемвето пристигнаха при модерна сграда във форма на буква S от бледосив камък, заобиколена от градина, в която цъфтяха големи рози сред обилна зеленина. Табелата съветваше посетителите да минат през портиерското помещение, но един дългокос мъж със сънлив поглед тъкмо бе отворил вратата на главния ход и Робин му подвикна:

– Извинете, ние сме приятели на Викас Бхардваж... Може ли да влезем с вас?

Дългокосият мълчаливо задържа вратата пред тях, после отмина и се скри от поглед.

– Не биваше да го прави – отбеляза Страйк, когато минаха покрай портрет на Стивън Хокинг. – Не се пускат хора така в сграда.

– Знам  – отвърна Робин.

След нападението срещу нея в общежитието ѝ бяха затегнали предохранителните мерки, но хората все така оставяха вратите открехнати за приятелите си.

– Добре, това вече е по-благоприятно за инвалидни колички – посочи Страйк.

Подовете бяха гладки, коридорът, по който поеха, се извиваше плавно и на интервали се появяваха бели врати.

В далечния край на коридора висок и слаб бял мъж и ниска чернокожа жена разглеждаха нещо на стена.

– Няма имена по вратите – каза Страйк. – Да питаме тях. Ако не знаят, започваме да чукаме наред.

Когато чуха стъпките на Робин и Страйк, мъжът и жената бързо се огледаха. Израженията и на двама им бяха тревожни, почти уплашени.

– Знаете ли случайно коя е стаята на Викас Бхардваж? – попита Страйк.

– Тази е – каза жената и посочи вратата, до която стоеше.

На нея с големи букви бе напечатана бележка. Робин и Страйк успяха да я прочетат бързо.

Заминавам в Бирмингам.

Ще се върна в понеделник.

– Кои сте вие?

– Аз съм частен детектив – отвърна Страйк.

Робин добре разбра защо го каза. Нещо не беше наред, усещаше го. Страхът, изписан по лицата на двамата, бележката, осведомяваща, че Викас е на място, където те знаеха, че не е, беглата неприятна миризма, витаеща във въздуха и напомняща ѝ тази в някогашната стая на Джош и Еди в Норт Гроув, където в буркан се разлагаше мъртъв плъх. Сърцето ѝ запрепуска: то знаеше онова, което умът ѝ не желаеше да приеме.

– Предполагаше се да се срещнете с него ли? – попита Страйк уплашените хора.

– Да – каза жената.

– Някой отиде ли да доведе портиера?

– Да – отговори мъжът.

Никой от двама им не показа съмнение в правото на Страйк да задава тези въпроси. Това само по себе си бе потвърждение: двамата знаеха, че нещо никак не е наред.

– Той обикновено напечатани бележки ли оставя? – попита Страйк.

– Да – каза жената. – Но това не е обичайният му шрифт. Той винаги използва Комик Санс. Като шега.

– Не си вдига телефона – съобщи мъжът.

– Цял ден не отговаря – добави жената.

Зад тях прозвучаха забързани стъпки. Четиримата се обърнаха и видяха жена, руса и с очила, да тича към тях.

– Портиерът не е там – изрече тя задъхана. – Не мога да го открия.

– В жабката на колата имам връзка шперцове – каза Страйк на Робин. – Бихте ли отишли с нея? – обърна се към русата жена. – За да може да влезе отново в сградата?

Жената изглеждаше доволна, че я насочват какво да прави. Двете с Робин забързано се отдалечиха.

– Не сте ли повикали полицията? – попита Страйк мъжа.

– Дойдохме тук само преди десет минути – отвърна той вече силно уплашен. – Мислехме, че портиерът...

– Повикайте ги сега – нареди Страйк. – Когато отворя вратата, никой да не влиза, освен ако той не е още жив.

– О, господи – изплака жената и покри устата си с длан.

Мъжът извади телефона си и набра 999.

– Полицията, моля – продума с треперещ глас.

Сега Страйк разглеждаше бележката на вратата, без да я докосва. В горния ъгъл забеляза много бледо, едва видимо петно: овал като от палец в латексова ръкавица.

Тичащи стъпки и дрънчащи ключове възвестиха връщането на Робин и блондинката.

– Загрижени сме за наш приятел инвалид – обясняваше високият слаб мъж на полицията. – Не отговаря на телефона си и не отваря вратата... Да... Сградата „Стивън Хокинг“...

Страйк взе ключовете от Робин и след като опита два-три от тях, успя да отключи. Отвори вратата.

Писъкът на чернокожата жена бе оглушителен. Викас Бхардваж седеше на инвалидната си количка с лице към вратата и с гръб към бюрото и компютъра. Бялата му риза бе пропита от засъхнала кафява кръв, очите и устата му бяха отворени, главата му бе увиснала накриво, а гърлото му бе прерязано.

Пета част

При апекса влакната внезапно се извиват навътре към интериора на вентрикула и образуват така наречения вортекс.

Хенри Грей, хирург, Анатомията на Грей

85

Мислех, че сърцето и духът ми претръпнали са

за смъртта и за убийствената мъка.

Ейми Леви, Старата къща

Докато полицейските експерти още бяха заети на местопрестъплението, а линейката чакаше да откара трупа на Викас Бхардваж, Страйк и Робин бяха отделени от приятелите на Викас от полицията и отведени в малка като кутийка стая с един висок прозорец. Изглеждаше странна кръстоска между офис и килер с рафтовете с папки покрай едната стена, два стола и кофа с моп в ъгъла. Тук дадоха показания на униформен местен полицай с яркочервена коса, който не се и опитваше да скрие изпитваното подозрение към двама им и чиито въпроси относно връзката с шперцове на Страйк бяха агресивни.

Страйк даде ясно описание на участието на Викас в онлайн играта и умишлено спомена факта, че Разполовяване се бяха инфилтрирали в нея с надеждата това да ускори пристигането на хора, компетентни да се занимаят със случая, но тези подробности явно само подразниха още повече червенокосия полицай. В стаята влезе втори полицай с мобилен телефон в ръка. Червенокосият констабъл излезе от стаята, за да проведе разговор по него, а след десет минути се върна, за да каже на Страйк и Робин да останат по местата си.

Те седяха в стаичката още близо час, необезпокоени от никого освен от съкрушения портиер, който им донесе хладко кафе в пластмасови чаши.

– Доктор Бхардваж беше прекрасен човек – каза портиерът. – От най-добрите, които...

Гласът му пресекна. След като остави кафето на масата, си тръгна с ръка, притисната към очите.

– Горкият – тихо каза Страйк, когато вратата се затвори. – Той няма вина.

Робин, която си мислеше как никога няма да забрави образа на Викас Бхардваж със зейналата на шията му рана и видимите прерязани сухожилия и артерии, попита:

– Според теб за какво ни държат още тук?

– За да изчакаме пристигането на висшестоящите – отговори Страйк. – Надявам се да видим познати лица. Тъкмо затова споменах Разполовяване на тоя рижав фукльо.

През високия прозорец се виждаше късче черно небе, осеяно със звезди, преди вратата отново да се отвори и Страйк да зърне с облекчение дребната и гъвкава фигура на Анджела Даруиш.

– Отново се срещаме – отбеляза тя. Страйк понечи да стане, за да предложи на Даруиш един от общо двата стола, но тя поклати глава.

– Не, благодаря. Току-що прочетох показанията ви. И така, Бхардваж е участвал във вашата онлайн игра? Онази, инфилтрирана от Разполовяване?

– Не просто е участвал, бил е един от създателите ѝ – уведоми я Страйк.

– Знаят ли откога е мъртъв? – обърна се Робин към Даруиш.

– Приблизително от двайсет и четири часа – отговори Даруиш.

Робин си помисли, че тогава бездруго би било твърде късно, когато тя и Страйк бяха спрели за кафе на бензиностанцията край Кеймбридж.

– Тук има много охранителни камери – посочи Страйк, който ги бе забелязал на влизане. – Бих казал, че мястото е извънредно сигурно, само че идиотът, който ни пусна, очевидно има навика да отваря на непознати.

– Идиотът, който ви е пуснал, е доктор по теоретична физика – информира го Анджела Даруиш. – В момента го разпитват. Там е проблемът с комуналните сгради. Надеждни са само колкото най-малко съвестния по отношение на сигурността обитател. При все това не мисля, че ще се затрудним много с идентифицирането на убиеца. Както отбелязахте, навсякъде има камери. Някой трябва да е бил много отчаян да се отърве от горкия човек, та да рискува лицето му да се заснеме толкова много пъти.

– Имам чувството, че на камерата ще видите само маска от латекс – каза ѝ Страйк.

Липсата на реакция на Даруиш при тази му реплика го заинтригува.

– Ще се опитаме имената ви да не се появяват в медиите – каза тя. – Не ви трябва повече излагане на показ след онази бомба.

– Ще сме ви благодарни – отговори Страйк.

– Къде ще отседнете?

– Нямаме представа – каза Страйк.

– Когато имате, уведомете ни – поръча Анджела Даруиш. – Сигурно пак ще имаме нужда да поговорим с вас. Ще ви изпратя – добави тя. – Не се тревожете, гарантирах за вас пред полицията.

– Благодаря. – Страйк се изправи. Дясното му коляно отново пулсираше. – Рижавият господин май не ни хареса много.

– Шперцовете имат такъв ефект върху някои хора – отбеляза Даруиш с лека усмивка.

Когато се отправиха към улицата през тъмната градина, Робин видя паркирани полицейски коли. Групички студенти се бяха скупчили пред сградата, без съмнение ужасени от случилото се с човек от техните среди.

– Е, лек път и ни уведомете къде можем да ви открием – каза Даруиш, когато стигнаха до беемвето. Вдигна ръка за довиждане и после се отдалечи.

– Добре ли си? – попита Страйк, когато с Робин седнаха в колата.

– Нищо ми няма – отвърна тя, което не беше съвсем вярно. – А сега какво?

– Можем да отседнем у Ник и Илза – предложи Страйк не много убеден.

– Не можем. Тя е бременна. Не им трябват гости, дето да им докарат Разполовяване след себе си.

– Ако ти се шофира до Лондон, може да намерим хотел в близост до офиса, така че да имаме достъп до нещата ни, щом ни позволят да влезем. Но ако предпочиташ да нощуваме тук...

– Не – отсече Робин. Беше се наситила на Кеймбридж за дълго време напред. – Предпочитам да се приберем.

86

О, туй тревожно и изтощително търпение,

от жребия ми отредено...

Така при мен е. А вие как се справяте, приятели?

Кристина Росети, Втората половина на живота: Двоен сонет

Бруталното убийство на Викас Бхардваж, постъпил в Университета на Кеймбридж на шестнайсетгодишна възраст, чийто гений го бе направил доктор по астрофизика едва на двайсет и три и вече му бе спечелил международна награда за проучванията, вдигна оправдан шум в медиите. Робин изчете всички новинарски репортажи и се усещаше изпълнена с необяснима скръб за младия човек, когото изобщо не бе познавала. Нима бе нередно, питаше се, да намира убийството му особено ужасяващо, защото бе толкова умен и успял в своята област?

– Не – отсече Страйк на този ѝ въпрос по време на обяд два дни по-късно в кафето на хотел на Поланд Стрийт, където сега двамата бяха отседнали. Очакваха останалите от екипа да пристигнат за отдавна отлаганата работна среща лице в лице. Страйк реши, че си струва да се пожертват няколко часа наблюдение, за да се повдигне духът на хората.

– На драго сърце бих оставил Оливър Пек да го прегази влакът, ако това можеше да върне Бхардваж. Каква полза от Пек за когото и да било?

– Не мислиш ли, че това малко бие на евгеника? – подхвърли Робин.

– Само ако аз лично бутам простаци под влака – увери я Страйк.  – Но тъй като не обикалям наоколо да убивам хора, които не харесвам, не мисля, че е грешно да призная как някои допринасят далеч повече от други за благото на света.

– Значи не си привърженик на принципа „смъртта на всеки човек ми отнема по нещо“? – попита го Робин.

– Нищичко не биха ми отнели кончините на някои мръсници, които съм срещал – отвърна Страйк. – Видя ли тази сутрин какво са казали близките на Бхардваж пред „Таймс“?

– Да – кимна Робин, без да споменава, че прочетеното я бе разплакало.

Освен че молеше за помощ при разкриване на убиеца му, семейството на Викас бе изразило огромната си и трайна гордост от гения, който не бе допуснал инвалидността да го спре по пътя му и за когото астрофизиката бе била целият му живот.

– Това ми попълни много празнини – каза Страйк.

– В какъв смисъл?

– За доктор по астрофизика е много необичайно да прекарва толкова време в онлайн игра. Но пък после научаваме, че е попаднал в Кеймбридж едва шестнайсетгодишен при все тежкия му недъг. Обзалагам се, че е бил адски самотен. Тази игра е била неговият социален живот. Вътре в играта не е било нужно да се изправя пред речевите и двигателните си проблеми. Вероятно е било облекчение за него да престане да бъде вундеркинд, а да е просто поредният фен, срещащ се с други фенове.

– И да е пръв приятел на Аномия.

– Да – кимна Страйк. – Това е интересен пункт, нали? С кого от останалите ни заподозрени би могъл най-вероятно да се сдружи Викас Бхардваж?

– И аз самата се питах това – каза Робин.

– Киа е хубава – посочи Страйк. – Мога да си представя как самотен младеж би искал да ѝ бъде най-добър приятел.

– Вярно – съгласи се Робин. – Но пък и Тим Ашкрофт би могъл да бъде приет за приятен млад мъж, ако човек не подозира за педофилските му наклонности.

– А от твоя запис установих, че Пиърс може да бъде много очарователен, когато поиска. Плюс, че той е познавал Ледуел и Блей. Живеел е с тях. Това би било примамливо за един фен.

Седяха мълчаливо известно време, после Страйк подхвърли:

– Слава богу поне, че на медиите още не им е просветнало за нашето присъствие там. Всичко добре ли мина в апартамента ти вчера?

– Да, нямаше проблем – отговори Робин.

След като бе се посъветвала с полицията дали е безопасно, тя се бе върнала за кратко у дома си да си вземе сак с чисти дрехи за хотела. През часа, прекаран в апартамента, поля леко клюмналия филодендрон и за един ирационален миг обмисляше да го вземе със себе си в хотела.

Робин подозираше, че състоянието ѝ при първото влизане в хотела – уморена след стотиците километри шофиране и съвсем неотдавна зърнала трупа на Викас Бхардваж, – може да ѝ бе създало предубеждение към него, но възприемаше стаята си със сив интериор като тясна, неуютна и бездушна. За разлика от Страйк, прекарваше почти цялото си време вътре, тъй като трябваше да учи за теста, на който Аномия щеше да я подложи след по-малко от седмица.

Съдружникът ѝ, от друга страна, посрещаше ситуацията абсолютно невъзмутимо. Покрай годините в армията бе привикнал често да сменя мястото на обитаване; предпочиташе пространство, което е чисто, свободно от много вещи и практично организирано. Да е тясно понякога му идваше добре, когато не носеше протезата си. Също така хотелът бе идеално разположен по отношение на това, че Страйк можеше да наблюдава ремонтните работи в офиса, а и защото знаеше отлично кое къде е в района.

Мидж и Баркли бяха първите сътрудници, които пристигнаха за срещата на екипа. Мидж беше с джинси и блуза без ръкави, която накара Робин остро да осъзнае доколко лишени от тен бяха собствените ѝ ръце.

– Тази сутрин всичко мина по план – бяха първите думи на Мидж към Страйк.

– Какво се е случило тази сутрин? – попита Робин, която още от седем часа бе гледала епизоди на Мастиленочерно сърце и се бе опитвала да запомни сюжетни линии и важни реплики.

– Посетих първата съпруга на Джаго Рос – осведоми я Мидж. – Показах ѝ заснетия материал, на който пердаши децата и заставя малкото момиче да прескача препятствието с понито си.

– И? – погледна я въпросително Страйк.

– Ще подаде молба в съда да бъде определена за единствен попечител – отвърна Мидж. – Но обеща да не се обажда на Рос и на адвоката си преди довечера.

– Това е добре – кимна Страйк.

– Нима ще... – подхвана Робин, но в същия момент заговори Баркли.

– Намери ли заместник на мухльото Нътли?

– Работя по въпроса – отговори му Страйк, макар в действителност да не бе имал време да се занимае с попълване на екипа, откакто се беше върнал от Кеймбридж. Повечето от днешната сутрин бе посветил на среща с хазаина на офиса, който изпитваше разбираема нервност във връзка с подновяване на срока на договора след избухналата бомба, и се бе наложило дълго да го увещава.

– С Мидж имаме новини за Шавливи пръсти – обяви Баркли.

– Отлично – зарадва се Страйк. – Ще ни ги кажете, като дойдат Дев и Пат, само на минута разстояние оттук са.

Робин бе доволна да види, че Пат изглеждаше съвсем както обичайно, когато пристигна с Дев. Енергичната ѝ походка подсказваше, че експлозията на бомбата, запратила вратата към нея, не бе причинила трайно увреждане. Маниерът ѝ на поведение също не бе променен. Когато погледна неодобрително триъгълната табуретка, на която трябваше да седне, Страйк веднага се изправи да ѝ предложи място на канапето, но тя му се тросна:

– Не ми пречи да седна на табуретка, не съм грохнала от старост още – и яростно засмука електронната си цигара.

След като поръчаха ядене и напитки за всички, Страйк каза:

– Реших, че ни е нужна среща лице в лице. Знам, че отсъствието ни с Робин за няколко дни затрудни всички ви. Просто исках да знаете колко високо оценяваме свършената от вас работа, докато ни нямаше, и това, че останахте верни на агенцията след случилото се.

– Има ли изгледи полицията да залови скоро изпращача на бомбата? – попита Дев.

– Все още нямаме сведения от тях, но надали ще отнеме дълго, при положение че със случая са се ангажирали и MI5 – отвърна Страйк с надеждата да не звучи като прекален оптимист. – Е, какви са последните новини за Шавливи пръсти?

– Икономката напусна – съобщи Баркли.

– Интересно – отбеляза Страйк.

– Да. Снощи стоях до нея на автобусна спирка, докато тя казваше на Шавливи пръсти, че твърдо не желае повече да се връща на работа, защото е уплашена.

– Уплашена ли? Уплашена от какво? – попита Страйк.

– От КГБ – отвърна Баркли.

– Вече няма КГБ – уточни Робин. – А и откъде накъде?

– От това, което успях да дочуя – каза Баркли, – Шавливи пръсти ѝ е разправял как пастрокът му е наблюдаван от руското правителство и така я е убедил да измъква всичките скрити камери и да му ги предава. Майка му не бивало да бъде тревожена, защото е болна. Но Мидж знае повече по въпроса.

– Да бе, болна друг път – подхвърли Мидж. – Майката пристигна в Лондон преди два дни. Вчера проследих нея и Шавливи пръсти и по луд късмет успях да седна до тях в бара за шампанско и хайвер в „Хародс“.

– Ще го имам предвид, когато отчитам месечните ти разходи – увери я Страйк.

– Ако е утеха за теб, беше ужасно. Не бях вкусвала черен хайвер преди.

– Нямаше ли по-евтин вариант?

– Не се занасяй, Страйк. Та аз седях в бар за хайвер. Трябваше да ги накарам да ми донесат свинско шкембе ли?

Робин се разсмя.

– И така – продължи Мидж, – успях да чуя целия им разговор. Тя обмисля развод. Ако питате мен, Шавливи пръсти се опитва да отмъкне колкото може от онази къща, преди да бъдат сменени ключалките.

– Или – вметна Страйк – тя го кара да задига вещи, които иска да запази за себе си, та да не ѝ се налага да се бори за тях в съда, вероятно с презумпцията, че ще бъде обвинена икономката.

– Не бих се изненадала – кимна Мидж. – Шавливи пръсти и майка му са си много близки, както изглежда.

– Ами добре, отлична работа и от двама ви. Оставаме с Шавливи пръсти и майка му, докато тя е тук. На каква възраст е?

– Знам ли...на някъде между четиресет и пет и петдесет – отвърна Мидж. – На тъмно би могла и по-млада да изглежда. Лицето ѝ е пълно с ботокс. На ярка светлина има вид, сякаш е получила анафилактичен шок.

– Просто се чудя дали, след като има на ума си развод... Активен ли е социалният ѝ живот, откакто е в Лондон?

– Храни се навън – отговори Мидж. – По-миналата вечер отиде на бар в Найтсбридж с две жени, които досущ приличаха на нея.

Страйк замислено погледна Дев.

– Какво? – попита сътрудникът.

– Полезно би било някой добре изглеждащ търговец на произведения на изкуството да я разприказва. Току-виж го помолила да оцени или препродаде откраднатото от Шавливи пръсти.

– Нищичко не знам за изкуство – възрази Дев.

– Ще специализираш само в предмети, за които ни е известно, че са изчезнали от къщата – успокои го Страйк.

– А защо аз не бях избран за тази задача? – с абсолютно безизразно лице запита Баркли.

– Да не би да знаеш много за изкуство? – обърна се към него Страйк.

– В техникума освен заварки учихме и за Фаберже.

Дори Пат се засмя.

Сандвичите им пристигнаха и Страйк заговори:

– И така: Аномия.

По изопнатите лица на сътрудниците личеше, че новата тема не ги въодушевява особено.

– Останаха ни трима силни кандидати – продължи Страйк. – Доста обикаляне предстои, преди да изключим още някого.

– При тази скорост може да отнеме години – коментира Мидж.

– Робин е близо да попадне в модераторския канал на играта – съобщи Страйк. – Мисля, че това ще е ключов пробив за разрешаването на случая.

Страйк не можеше да вини сътрудниците си, че изглеждаха скептични. Агенцията имаше петима разследващи и в момента едната не можеше да поема задачи, защото се опитваше да премине теста на Аномия, а от тях се очакваше да следят шестима души.

– Вижте, знам, че сме претоварени, но довечера Рос би трябвало да отпадне от графика ни.

– Ще се видиш с него ли? – попита Робин.

– Да – отговори Страйк, без да дава пояснения. И тъй като не желаеше обсъждане пред целия екип за Рос, дългите му и заплетени отношения с Шарлот и чувството му за вина, че поначало е обременил агенцията с това допълнително натоварване, той върна разговора обратно към Аномия и разпредели на всеки подизпълнител заподозрян, чието наблюдение да възобновят този следобед.

87

Голямата любов е до последно с пулс нажежен.

Ала умре ли, тя го прави внезапно и отведнъж.

Хелън Хънт Джаксън, Внезапна смърт

В осем и половина вечерта, по което време Джаго Рос обикновено се връщаше от работа, Страйк пристигна в Кенсингтън и се отправи към огромната и солидна сграда от червени тухли с фасада от бял камък, където Джаго притежаваше апартамент. И разбира се, прозорците му на втория етаж светеха, тъй че Страйк натисна звънеца до външната врата, която отчасти бе стъклена и се виждаше луксозното фоайе зад нея. Появи се портиер в черна ливрея, но не пусна Страйк вътре.

– Идвам при Джаго Рос – съобщи Страйк. – Името ми е Корморан Страйк.

– Ще позвъня горе, господине – отговори портиерът с приглушен като на погребален агент глас и учтиво затвори вратата пред лицето на Страйк. Детективът бе убеден, че Рос ще го приеме, та макар и само за да има шанс да го обижда и заплашва лице в лице, тъй че зачака без излишно притеснение и то се знае, портиерът се върна след две минути, отвори вратата и го пусна да влезе.

– Втория етаж, апартамент 2В – упъти го с все същия приглушен и почтителен тон на някой, изказващ съболезнования на важна личност. – Асансьорът е право насреща.

Тъй като Страйк сам го виждаше пред очите си, не сметна, че тази информация заслужава бакшиш, и директно се отправи напред през фоайето, застлано с тъмносин килим, натисна месинговия бутон до вратите на асансьора и те се отвориха към махагонов интериор с кристално огледало в позлатена рамка. При повторното отваряне на вратите Страйк се озова на площадката на втория етаж, също застлана с тъмносин килим, със свежи лилиуми във ваза върху масичка и три махагонови врати, разделящи апартаментите. Името „Рос“ бе гравирано на малка метална табелка върху средната врата. Страйк натисна поредния месингов звънец и зачака.

На Рос му отне близо цяла минута да отвори. Беше висок колкото Страйк, но много по-слаб и изглеждаше, както бе изглеждал винаги – като полярна лисица с бялата му коса, тясно лице и яркосини очи. Още беше с деловия си костюм, само бе поразхлабил вратовръзката си и държеше кристална чаша май с уиски в нея. Отмести се с безизразно лице, за да пропусне Страйк в коридора, после затвори входната врата и мина покрай госта си към помещение, което приличаше на салон за гости. Страйк го последва.

Детективът бе наясно, че апартаментът е собственост на родителите на Рос и обзавеждането бе почти пародийна версия на „стари пари“ от леко избелелите, но скъпи брокатени завеси до античния полилей и ръчнотъкания килим от Обюсон. Тъмни маслени картини с кучета, коне и вероятно предци висяха по стените. В сребърна рамка на масичка зад канапето се набиваше на очи снимка на Рос на млади години, на която той носеше черен фрак и бяла вратовръзка – официалната униформа на Итън.

Рос изглеждаше решен да принуди Страйк да заговори пръв, към което последният нямаше възражения – всъщност нямаше търпение да приключи с това възможно най-бързо, – но преди да е отворил уста, чу стъпки.

От съседна стая се появи Шарлот с високи черни обувки и прилепнала черна рокля. Имаше вид, сякаш бе плакала, но изражението ѝ при вида на Страйк бе искрено смаяно.

– Корм – промълви тя. – Какво...?

– „Оскар“ за най-добра женска роля се присъжда на... – изрецитира Джаго от едно от канапетата, върху чиято облегалка бе протегнал ръка, за да демонстрира лежерност.

– Изобщо не знаех, че ще идва! – троснато заяви Шарлот на съпруга си.

– Естествено, че не си знаела – провлечено подхвърли Джаго.

Но Шарлот гледаше Страйк, който с дълбоки опасения установи, че тя е поруменяла от удоволствие и надежда.

– Да не би да се натъквам на семейно помирение? – попита той с двойната цел да попари очакванията на Шарлот и да ги настрои на темата възможно най-бързо.

– Не – отвърна Шарлот и се засмя въпреки зачервените си очи. – Джаго ме повика тук с намерение да купи децата ми от мен. Ако съм искала да избегна обрисуването ми в съда като развратна психопатка, можело да си тръгна оттук със сто и петдесет хиляди, освободени от данъци. Предполагам, мисли, че това ще му излезе по-евтино, отколкото да подхваща съдебно дело. Сто четиресет и пет хиляди за Джеймс и пет за Мери, както допускам. Или тя и толкова не струва? – отправи рязка реплика към Рос.

– Не и ако се е метнала на майка си – заяви Джаго, вперил поглед в нея.

– Виждаш ли как се отнася с мен? – обърна се Шарлот към Страйк и потърси по лицето му следа от съчувствие.

– Това е финалната ми оферта – каза Джаго на жена си – и го правя само за да не се налага на децата ми да научат истината за майка си, когато пораснат достатъчно, че да четат вестници. Иначе на драго сърце бих отишъл на дело в съда. „Децата бяха присъдени на баща им, защото майка им бе една истинска Шарлот Рос“ – добави Джаго и лениво се извърна към Страйк. – Знам колко те боли да чуеш това.

– Изобщо не ме е грижа кой от вас ще получи опеката – заяви Страйк. – Тук съм да се уверя, че аз и агенцията ми няма да бъдем замесени в калните ви скандали.

– Уви, това няма да е възможно, колкото и тъжно да е – съобщи Джаго, макар да не изглеждаше ни най-малко натъжен. – Голи снимки. „Винаги ще те обичам, Корм“. Спасил си ѝ живота, когато би ми спестило много време, неприятности и пари, ако тя бе умряла в онази лудница...

Шарлот грабна полирана малахитова сфера с големината на грейпфрут от най-близката маса и я запрати, като се целеше към огледалото на камината. Както Страйк би могъл да предскаже, тя не го улучи и падна с глухо тупване върху купчина книги на близка масичка, а после кротко се изтъркаля на килима. Джаго се изсмя. Както Страйк също би могъл да предскаже, тогава Шарлот докопа следващия най-близък предмет, инкрустирана кутия от костенуркова черупка, и я запокити към Джаго, но той я отклони с едно движение на ръката и тя се разби в решетката на камината.

– Това беше антика от осемнайсети век – процеди той вече без усмивка – и ще платиш за нея, дяволите да те вземат.

– О, аз ли? Аз? – кресна Шарлот.

– Да, ти, побъркана кучко – заяви Джаго. – От офертата ми вече отпаднаха десет бона. Сто и четиресет хиляди и ще можеш да виждаш близнаците под надзор шест пъти в годината.

Той отново се обърна към Страйк.

– Все пак се надявам да не си въобразяваш, че си единственият, с когото е кръшкала, защото...

– Проклет лъжлив мръсник! – писна Шарлот. – Нищо не съм имала с Ландън и ти го знаеш, само се опитваш да всяваш раздор между мен и Корм!

– Няма такова нещо като „мен и Корм“, Шарлот – намеси се Страйк. – И не е имало от пет години насам. Ако вие двамата успеете да се контролирате за няколко минути, мисля, че е от ваш интерес да чуете какво имам да кажа, тъй като е с пряко отношение към този разговор.

И двамата изглеждаха малко изненадани от думите му и преди някой да е успял да го прекъсне, Страйк заговори на Джаго:

– Една от сътрудничките ми е посетила днес бившата ти съпруга. Показала ѝ е заснети доказателства как риташ и шамаросваш дъщерите си пред къщата ти в Кент. Бившата ти съпруга също така е видяла как принуждаваш една от тях да прескача препятствие с понито си, при което сериозно е пострадала. Сътрудничката ми каза, че бившата ти жена сега възнамерява да подаде молба да стане единствен попечител въз основа на събраните от агенцията ми доказателства.

Невъзможно бе да се разбере дали Рос пребледня, защото той винаги изглеждаше, сякаш във вените му тече антифриз, а не кръв, но със сигурност застина в неестествена неподвижност.

– Днес следобед пратих копия от въпросния филм и до твоята къща – уведоми Шарлот, която за разлика от Рос бе порозовяла повече отвсякога и изглеждаше възторжена. – Излишно е да споменавам, че запазих копия и за себе си. Ако името ми бъде споменато в съда по време на бракоразводното ви дело – продължи Страйк, като гледаше Рос право в очите, – ще изпратя материала в таблоидите, пък да видим от чия история ще се заинтересуват повече: от безпочвено обвинение, че съм имал авантюра с омъжена жена, или от аристократ милионер с връзка с кралското семейство, който рита жестоко малки момичета и причинява злополуки, при които те си чупят краката, защото се смята за недосегаем.

Страйк се отправи към вратата, но спря за кратко.

– О, и между другото, една от многото ви бавачки е напът да напусне. Естествено, агенцията ми не би записала тайно личен разговор, но един от детективите ми е изготвил подробни бележки какво е бъбрила в пъба. По нейно мнение и двамата сте негодни да бъдете в близост до деца. Без съмнение сте подписали с нея договор с клауза за конфиденциалност, но съм уверен, че вестниците ще покрият правните ѝ разноски в замяна на всички потресаващи подробности. И така, не забравяйте: разполагам с името и адреса на бавачката, както и с бележки за разговора. Разполагам още и с видеозаписа. Едно обаждане до коя да е медия и ще видим чие име ще бъде влачено в калта. Така че и двамата си помислете дълго и усилено дали отново някога да ме замесвате в гадните си бъркотии.

Докато прекосяваше коридора, не го последва никакъв звук. Семейство Рос май бяха онемели от шока. Той хлопна силно вратата на апартамента зад себе си.

Портиерът във фоайето се изненада да види отново Страйк толкова скоро и стана да му отвори вратата. Тъй като Страйк спокойно би могъл и сам да си я отвори, не смяташе, че и това заслужава бакшиш, така че си тръгна само с едно „приятна вечер“ и се отправи в мрака към Кенсингтън Хай Стрийт, където се надяваше да хване такси.

Но когато след минути приближи улицата, чу зад себе си чаткане на високи токове по каменната настилка и отлично знаеше чий глас ще чуе.

– Корм... Корм!

Обърна се. Шарлот извървя последните няколко крачки на високите си обувки задъхана, красива и поруменяла.

– Благодаря ти – каза тя и посегна да докосне рамото му.

– Не го направих заради теб – заяви Страйк.

– Не продавай на краставичар краставици, Блуи.

Вече не се усмихваше, а оглеждаше лицето му за потвърждение.

– Това е истината. Направих го за себе си и за по-големите деца.

Отново се обърна, извади цигарите си в движение, но тя го догони и го сграбчи за ръката.

– Корм...

– Не – отсече той и освободи ръката си. – Това няма нищо общо с нас.

– Проклет лъжец – възкликна тя със смях.

– Аз не лъжа – излъга той.

– Корм, върви по-бавно, с високи токове съм.

– Шарлот – заговори той, като се обърна с лице към нея, – набий си го в главата. Агенцията ми бе застрашена. Всичко, за което съм работил през последните пет години, щеше да иде по дяволите, ако бях намесен в бракоразводното ви дело. Не искам да попадам в клюкарските рубрики.

– Да, чух, че сте се разделили с Мадлин – каза тя с лека усмивка и на него му стана ясно, че нищо, което бе казал, не бе оставило отпечатък у нея. – Корм, да идем на питие да го отпразнуваме. Агенцията ти е в безопасност, а аз съм свободна от Джаго...

– Не – повтори Страйк и се обърна отново да продължи по пътя си, но този път тя го сграбчи с такава сила, че да я отблъсне, би означавало да я повали на паважа, както бе така нестабилна на нейните токове.

– Моля те – промълви тя и той я виждаше как още вярва в някогашната си власт над него, упражнявана тъй дълго време, как бе убедена, че зад гнева и раздразнението му има любов, издържала на толкова много грозни сцени. – Моля те. Едно питие. Корм, казах ти го, когато умирах, в предсмъртните си мигове, и това можеше да са последните ми думи. Обичам те!

При това търпението му напълно се изчерпа. Откопча пръстите ѝ от ръката си и каза:

– За теб любовта е един дълъг химически експеримент. Участваш в него заради опасността и взривовете, а дори и да не бях приключил вече с теб – добави брутално, – нищо на света не би ме накарало да искам да отглеждам децата на Джаго Рос.

– Ами... очаквам да ни присъдят съвместно попечителство. Те няма да бъдат с мен през цялото време.

При тези думи оживената нощ сякаш забави ход около Корморан Страйк и непрестанното ръмжене на трафика внезапно заглъхна. Този път не се взираше надолу към лицето на Робин, замаяно от алкола и от желание: у него се бе случила сеизмична промяна, защото той усети нещо да се счупва и знаеше, че няма начин да бъде отново залепено.

Не че прозря истината за Шарлот в този конкретен миг, защото бе се научил да вярва, че няма единствена и статична истина за което и да било човешко същество, но разбра веднъж завинаги, че нещо, което бе приемал за истинско, не беше.

Винаги бе вярвал – принуден бе да вярва, защото, ако не го вярваше, какво иначе правеше, като отново и отново се връщаше към връзката?, – че колкото повредена и деструктивна да беше тя, колкото и склонна да създава безредици и да причинява болка, двамата споделяха една и съща съкровена същност, където живееха непоклатими принципи. Въпреки всички свидетелства за противното – нейната злоба и стремеж да руши, копнежът ѝ за хаос и конфликт – той романтично се бе вкопчвал в идеята, че също толкова увреденото ѝ, хаотично и на моменти плашещо детство, колкото неговото собствено, я е оставило с желанието да префасонира своето кътче в света в по-здравословно, безопасно и добро място.

А сега виждаше, че изцяло е грешил. Представял си бе, че уязвимостта ѝ означава инстинктивна връзка с други уязвими хора. Дори ако човек не искаше деца, както той не искаше, защото не бе готов да направи нужните жертви, необходими, за да ги отгледа, със сигурност би сторил всичко по силите си, та да не са длъжни да прекарват половината от времето си с Джаго Рос, нали така? Може всичко да си бе мислил за Шарлот, но никога не се бе съмнявал, че в този момент ще вземе същото решение като бившата съпруга на Джаго Рос: да се бори, за да опази децата си от баща им.

– Защо ме гледаш така? – попита Шарлот, обзета от нетърпение.

Всъщност Страйк едва сега регистрира факта, докато оглеждаше впитата черна рокля, която бе му била последна грижа в апартамента на Джаго Рос, че Шарлот е отишла при съпруга си, с когото бяха разделени, облечена да прелъстява. Вероятно планът бе отново да омагьоса Рос, макар че може би непознатият Ландън чакаше с надежда в някой бар в Мейфеър, докато Шарлот се опитваше да запали наново пламъка на връзката с мъжа, от когото никога не се бе отказала напълно.

– Лека вечер, Шарлот – каза Страйк, като се извърна и отдалечи, но тя пак изтича след него и хвана ръката му.

– Не можеш да си тръгнеш така. Стига де, Корм – отново се засмя тя, – едно питие!

Но към тях приближаваше свободно такси. Страйк вдигна ръка, таксито намали скорост и минута по-късно се отдели с него от тротоара, а той остави една от най-красивите жени в Лондон да се взира безизразно след него.

88

Виж колко бързо пред очите ти изтлея блясъкът

на тъй желаните от теб сияйни обещания...

Мери Тай, Сонет

Колкото и да не бе желал да сподели питие с Шарлот, сега Страйк копнееше да пийне, тъй че спря в магазинче на път за хотел „Зет“, реши да забрави за диетата си и купи уиски и бира.

Пластмасовият плик потракваше в протезата му, докато минаваше по хотелския коридор покрай стаята на Робин през пет врати от неговата. Тъкмо бе извадил картата си, за да отключи, когато чу зад гърба му да се отваря врата, обърна се и видя главата на Робин да се подава от стаята ѝ.

– Защо не отговаряш на съобщенията си? – попита го тя.

От изражението ѝ Страйк веднага разбра, че нещо не е наред.

– Прощавай, не съм чул сигнала... Какво има? – попита той и се върна към нея.

– Би ли влязъл вътре?

Едва когато я приближи, той видя, че е по пижама, състояща се от сиви шорти и тениска. Вероятно в същия момент самата Робин осъзна, че е без сутиен, защото когато той стигна до вратата, тя се втурна вътре, грабна халат за баня от леглото си и го наметна. В топлата стая миришеше на шампоан и личеше, че Робин е използвала сешоар.

– Имам добри новини – каза тя, като се обърна към него, а той затвори вратата. – И лоши.

– Първо лошите – подкани Страйк.

– Провалих се – каза тя, като взе айпада си и му го подаде. – Последната снимка едва успях да я щракна. Страйк, много, много съжалявам.

Страйк остави на земята плика с алкохол, седна на леглото, тъй като нямаше стол, и разгледа снимките на случилото се в играта през последния час.

<Отворен е нов частен канал>

<9 юни 2015 г. 21: 45 ч.>

<Аномия кани Бъфилапи>

>

Аномия: Какво правиш тук? Трябва да преговаряш за теста си за модератори.

>

>

>Бъфилапи: Преговарях цели часове.

>

>

Бъфилапи: Нужно ми беше да поразпусна малко!

Аномия: Да си виждала Духче1?

Бъфилапи: Не, съжалявам.

>

>

Аномия: Е, ако ще ставаш модератор, редно е да знаеш, че ще има някои промени.

Аномия: Морхаус напусна.

Бъфилапи: О, боже, наистина ли?

Аномия: Не е голяма загуба.

>

<Отворен е нов частен канал>

<9 юни 2015 г. 21: 47 ч.>

<Хартела кани Бъфилапи и Духче28>

Хартела: Здрасти.

<Червей28 се присъединява към канала>

<Бъфилапи се присъединява към канала>

>

>

Бъфилапи: Здрасти, какво ново?

>

>

>

Червей28: Хартела, Морхаус наистина ли е напуснал????

Бъфилапи: Какво? Морхаус е напуснал?!

Хартела: Аномия казва, че не си изпълнявал задълженията.

Червей28: Не мога да повярвам.

Червей28: Мислех ги за първи приятели.

Аномия: ПотрошенДрек ще ми помага, ако играта има нужда от ъпдейт.

Аномия: Продължаваме напред без частни канали. Затварям ги.

Аномия: Модераторският канал и основната игра, това ще е.

Аномия: Край на приказките зад гърба ми.

>

>

>

Аномия: Да не говориш по друг частен канал в момента?

>

>

>

Бъфилапи: Да.

Бъфилапи: Говоря с Хартела и Червей28.

Аномия: Добре, поне не излъга.

Аномия: Това е похвално.

Аномия: Трябва да знам, че мога да се доверявам на модераторите си.

Аномия: Питат те дали знаеш къде изчезна Духче1 ли?

Бъфилапи: Да.

Бъфилапи: Само че аз не знам.

>

>

>

Червей28: Не може ли да вземем повече модератори, та Морхаус да върши по-малко работа?

Хартела: Аномия е по-доволен без него.

Хартела: Да сте виждали Духче1?

Бъфилапи: Не.

Червей28: Не. Защо?

Хартела: Изчезнал е.

Хартела: Вече пропусна две модераторски сесии.

Хартела: Аномия е бесен.

Хартела: Пращал му е имейли и какво ли не.

Бъфилапи: Леле, колко странно.

Червей28: Може да е болен.

Хартела: Няма как да е болен, всички сме длъжни да предупреждаваме Аномия, ако не можем да се включим като модератори.

Червей28: Ами ако е претърпял катастрофа или нещо такова?

Хартела: Невъзможно.

Хартела: Мисля, че Аномия би знаел. Почти сигурна съм, че той знае кои са всички модератори в реалния живот.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Червей28: Но Духче1 не би напуснал играта.

Червей28: Щеше да ми каже.

Червей28: Няма начин да си тръгне просто така.

Хартела: Имаш ли данните му за контакт?

Червей28: Не, разбира се. Правило 14.

Червей28: Чули ли сте дали от полицията вече са повдигнали обвинение на Ф****О*****?

Аномия: Говориш ли в момента с някого друг по частен канал?

>

>

>

>

Бъфилапи: Прощавай, трябваше да ида до тоалетната.

Аномия: Отговори на въпроса.

>

>

Бъфилапи: Не.

Бъфилапи: Говоря само с Червей28 и с Хартела.

Аномия: Сигурна ли си?

Аномия: Краткото ти отскачане до банята съвпадна с влизането на Хартиенобяла.

Хартела: Не са и няма да го направят.

Хартела: Не е бил той.

Хартела: Хората трябва да спрат да тръбят за неща, които не знаят.

Червей28: Аз кога съм тръбила?

Хартела: Не говоря за теб, а за разните фенове на „Мастиленочерно сърце“ в Туитър, дето настояват, че той го е направил.

>

Хартела: Твърдо не е той.

Червей28: Откъде знаеш?

Хартела: Просто знам.

Хартела: Пфу, вижте. Хартиенобяла е тук.

<Отворен е нов частен канал>

<9 юни 2015 г. 21: 56 ч.>

<Хартиенобяла кани Бъфилапи>

>

Хартиенобяла: Аномия говори ли с теб?

>

>

>

<Бъфилапи се присъединява към канала>

Бъфилапи: Здравей.

Хартиенобяла: Само ми кажи дали Аномия говори с теб.

>

Бъфилапи: В момента не, но имаме отворен частен канал.

Хартиенобяла: Какво казва?

Бъфилапи: Почти не познавам Хартиенобяла.

>

>

>

>

>

Аномия: И не говориш с нея в момента?

Бъфилапи: Нали ти казах, не.

>

>

>

>

>

Аномия: Хубавото при ПотрошенДрек е, че е достатъчно умен да не се прави на прекалено умен.

Бъфилапи: Не разбирам за какво говориш.

Бъфилапи: Не се правя на умна.

>

>

>

>

Аномия: Ти си просто дружелюбна, а?

Бъфилапи: Говорила съм с нея, но не тази вечер.

Бъфилапи: Тъкмо затова обичам играта, защото си приказвам с други фенове.

Хартела: Мислех си, че ще напусне, след като Морхаус го направи.

Хартела: Истинска коварна кучка е.

Червей28: Защо да е такава?

Хартела: Праща голи снимки на всички мъже.

Хартела: Очаквай и на теб да ти прати, Бъфи.

Хартела: Държи да поддържа висок броя на феновете си.

Хартела: Духче1 беше прав за нея.

>

>

>

>

Бъфилапи: Наистина ли праща голи снимки?

Хартела: Да, на всички мъже.

Червей28: Не може да го знаеш.

Хартела: Знам със сигурност, че е пратила на Аномия и на Морхаус.

Хартела: Видях една. Вайл ми я показа.

Червей28: Сериозно ли?

Хартела: Да, веднъж помолих Вайл да си разменим модераторските смени.

>

>

Бъфилапи: Пита ме дали знам къде е Духче1.

Бъфилапи: Каза също, че Морхаус е напуснал.

>

>

>

Хартиенобяла: Не казвай на Аномия, че говоря с теб.

Хартиенобяла: Умолявам те.

Хартиенобяла: Моля те, недей.

Бъфилапи: Добре, няма.

Хартиенобяла: Благодаря хх

>

>

>

>

>

Бъфилапи: Не мога да повярвам, че Морхаус е напуснал играта.

Хартиенобяла: Нямаше избор.

Хартиенобяла: Аз също напускам.

>

>

>

>

>

>

>

>

>

>

Аномия: Hinc cum hostibus clandestina colloquia nasci.

Бъфилапи: Какво означава?

>

>

Аномия: Ето това.

>

>

>

>

>

<Бъфилапи е с отнет достъп>

Хартела: Отговори ми: „Навит съм, ако ми докажеш, че гола си по-хубава от тази“.

Хартела: Попитах го: „Кое е това момиче?“

Хартела: И той каза, че е Хартиенобяла.

Хартела: Пратила я на Аномия „по погрешка“, тогава Аномия я показал на Вайл, а той май я е пуснал на всички мъже, така че

>

<Бъфилапи е с отнет достъп>

Бъфилапи: Защо???

Хартиенобяла:

Защото Морхаус беше единствената причина да съм тук.

>

>

>

>

Хартиенобяла: Ти си добра, тъй че приеми това сериозно.

Бъфилапи: Кое да приема сериозно?

>

>

Хартиенобяла: Внимавай никога да не ядосаш Аномия.

>

Бъфилапи: Това звучи много злокобно.

Хартиенобяла: НИКОГА

>

>

Бъфилапи: Хартиенобяла?

>

<Хартиенобяла напуска канала>

>

>

<Бъфилапи е с отнет достъп>

– Аномия е знаел – каза Робин, когато Страйк свърши да чете и вдигна поглед. Сега тя седеше до него на леглото. – Знаел е, че говоря с Хартиенобяла. Не биваше да го лъжа, но се тревожех за нея и...

– Може да не го е знаел със сигурност – предположи Страйк, – но нищо чудно да е открил начин да наблюдава частните канали.

– По дяволите! – Робин скри ръце в дланите си. – Толкова работа отиде на вятъра.

– Не е така – продума Страйк замислено, защото тя изглеждаше съкрушена. Извади бутилката уиски от плика и се мъчеше да измисли да каже нещо различно от „но само това ни липсваше сега“.

– Хартиенобяла е онази, която е имала връзка с Морхаус, нали? – попита той и се огледа за чаша, та макар и такава за кафе или чай.

– Да, твърдеше, че знае истинската му самоличност.

– Значи е наясно, че е убит. Нищо чудно, че се маха оттам – коментира Страйк. – Въпросът е дали напускането на играта няма да я постави в още по-голяма опасност, защото, ако Морхаус ѝ е казал кой е Аномия, а Аномия знае коя е тя, защото най-малкото е виждал снимката ѝ, късмет ще има, ако не свърши с нож в гърба.

– И какво да правим?

– Утре ще кажа на Мърфи какво се е случило – каза Страйк, – макар той и Даруиш да изглеждат убедени, че зад всичко стои Разполовяване, та не съм сигурен доколко ще се заинтересува. Поне имам претекст да го попитам какво са научили от охранителните камери в Кеймбридж.

– Какво означаваше онзи латински цитат? – попита Робин. – Фразата, която Аномия написа, преди да ми забрани достъп.

Страйк погледна към айпада.

– Ти му казваш „Обичам играта и да разговарям с други фенове“, а отговорът в свободен превод гласи „от което се раждат тайни срещи с врагове“. Така че да, сега той смята Хартиенобяла за враг... Жалко, че Вайлпекора не е показал на теб онази снимка на Хартиенобяла.

– Ясмин я е видяла. Тя не харесва Хартиенобяла. Може да е запазила снимката като доказателство за нарушаване на правило 14.

– Това е идея – отвърна Страйк, извади бележника и писалката от джоба си и си записа подсещане. – Може да посетя Ясмин. Както се казва, отчаяните времена изискват отчаяни мерки. Искаш ли малко уиски, докато ми разправяш добрата новина?

– О... – Робин почти беше забравила, че има добра новина. – Киа Нивън със сигурност не е Аномия.

– Какво? – стъписа се Страйк. Напоследък Киа се беше придвижила до върха на списъка с личните му заподозрени.

– Мидж се обади преди около половин час. Сара Нивън има рожден ден и с Киа и приятели излезли на вечеря в миден бар. Киа въобще не е писала на телефона си, а, както видя, Аномия беше много активен на частните канали тази вечер.

– По дяволите – изруга Страйк, докато вадеше тапата на уискито. – Не, нямах предвид това... Хубаво е, че тя отпада, но това ни оставя само с...

– Тим Ашкрофт и Пез Пиърс – довърши Робин. – Знам. Цял следобед отбивам обаждания от Пез. Иска среща. Може би трябва да приема.

Страйк само изсумтя в отговор на това.

– Имаш ли чаша?

– Само една. В банята е, четката ми за зъби е в нея.

– Добре, ще взема моята и се връщам.

Едва когато Страйк излезе от стаята, Робин си спомни, че той се връщаше от срещата, на която се очакваше да се конфронтира с Джаго Рос. Отчаянието, че е изхвърлена от играта, бе прогонило всичко друго от ума ѝ. Тя отиде да вземе чашата си от банята и когато Страйк се появи със своята чаша за четката за зъби в ръка, понечи да попита:

– Как мина...?

Само че Страйк заговори и я прекъсна.

– Отново се случи, по дяволите Точно когато си вземах чашата. Едно от онези обаждания с променен глас като на Дарт Вейдър.

– Шегуваш се! – ахна Робин.

– „Ако изровите Еди, ще разберете кой е Аномия. Всичко е в писмото.“ Попитах го: „Кой си ти?“. Чу се някакво странно ръмжене и разговорът прекъсна.

Вгледаха се един в друг.

– Това, че споменава Аномия, е нещо ново, нали? – каза Робин.

– Така е, да – потвърди Страйк. – Преди беше само „ако искате да знаете истината“ и „ако искате да знаете кой я уби“.

Той взе бутилката и наля двойна доза в чашата на Робин, която тя държеше в ръка. Тя седна на леглото, придърпа халата около себе си и каза:

– Нали ти споменах, че Брам има такова устройство за променяне на гласа? Приложи ми го в Норт Гроув.

– С него звучеше ли като Дарт Вейдър?

– Малко, да.

Страйк, който и на себе си бе налял щедро количество, отпи голяма глътка, седна до Робин на леглото, извади електронната си цигара и попита:

– Мислиш ли, че обажданията идват от Брам?

– Опитът за ексхумиране на Еди ми звучи много в стил на Брам.

– Той би ли знаел, че в ковчега е имало писма?

– Вероятно – отвърна Робин след леко колебание. – И Мариам, и Пез са били в контакт с Джош, нали така?

– Брам би ли се заинтересувал от писмата?

– Не знам... Той е много странно хлапе. Много по-умен, отколкото човек би го помислил, като го слуша да крещи ключови фрази на Дрек. Чу какво каза Пез: има коефициент на интелигентност на гений.

Страйк всмукна дълбоко от електронната си цигара, после каза:

– Според Грант Ледуел онзи, който прави тези обаждания, се опитва да хвърли подозрение върху Ормънд и е трудно да се спори с логиката му. Никой, който е наред с главата, няма да си помисли, че Джош е убил Еди и едва не е отрязал собствената си глава, а после е продиктувал признание на Катя, за да го сложи в ковчега. Но Ормънд е арестуван, защо продължава този натиск за писмата?

– Брам може да не е обмислил нещата толкова напред. Както каза Джош, вероятно се опитва да разбере какво ще се случи в следващия момент.

– Човек би си казал, че дете с такъв висок коефициент на интелигентност би било наясно как нищо няма да се случи. Не се пристъпва към ексхумация на базата на анонимни обаждания от някой, звучащ като Дарт Вейдър. Бих предположил по-скоро, че самият Брам ще проникне в гробището през нощта и сам ще се опита да я изрови.

– Не говори така – каза Робин и неволно потръпна.

– Налице е и друг факт: никой в Норт Гроув не би трябвало да знае, че ние разследваме Аномия. А този, който ми се обажда, очевидно го знае и това го прави един от много малка група хора... Ако допуснем, естествено, че не сме разкрити. Снимките ни често се появяват по вестниците напоследък, а Тим Ашкрофт, Пез Пиърс и Ясмин Уедърхед биха могли да са те свързали с Джесика Робинс или Вениша Хол.

– Но анонимните обаждания започнаха преди това – припомни Робин.

– Вярно – съгласи се Страйк.

И двамата отпиха от уискито, после се втренчиха безмълвно в празното пространство, разсъждавайки над този нов проблем, докато пàрата от електронната цигара на Страйк се носеше помежду им.

– Ако обаждащият се наистина иска ексхумирането на Еди – проговори накрая Робин, – защо не каже директно каквото знае или мисли, че знае по повод писмата?

– Очевидният отговор ще е защото се бои да не бъде идентифициран – отвърна Страйк. – Мога да попитам Мърфи дали в полицията не са имали подобни обаждания. – Страйк взе писалката и си записа ново подсещане в бележника.

– Трябва да има нещо, което не виждаме – все още взряна напред продума Робин. – Или някого, когото не виждаме... Имаше ли някакъв успех с приятели на Гюс Ъпкот?

– Не открих никаква следа от него онлайн освен стар клип в Ютюб, на който свири на чело. Може да възстановим наблюдението над него, за да видим с кого се среща – каза Страйк, но не звучеше особено ентусиазиран. – Ти сама го каза още в началото: Аномия няма как да е приятел на приятел на приятел на Джош или Еди. Скоростта на оповестяване на вътрешна информация не предполага дълга верига на комуникация.

– Дали ще има полза да издирим бившата любовница на Иниго Ъпкот?

– Можем да се пробваме, но не виждам някоя жена на средна възраст като Аномия.

Ами тогава се връщаме обратно към Пез и Ашкрофт, нали? – каза Робин. – Само тях двамата не сме изключили. Обзалагам се, че Ашкрофт знае латински. Имал е този тип обучение.

– Вярно, но какво повече би получил от играта, което да не може да получи в ролята си на Перо на правдата? Играта не е удобен начин да придърпваш малки момичета заради правило 14. Ако не можеш да съобщаваш лични данни, как ще установи той дали са от подходящата възрастова група?

– Това правило е толкова странно... Какво са искали да постигнат с него Аномия и Морхаус?

– Един господ знае, но забелязах, че според Хартела на Аномия му е известна идентичността на всички модератори. Правилото е едно за Аномия и друго за всички останали. Аномия държи цялата власт.

Отново настана мълчание, през което Страйк, вече изпил уискито си, си наля ново.

– Мислите ми все ме връщат към Норт Гроув – обади се Робин. – Все си мисля, че в Норт Гроув е коренът на всичко или поне там е бил. Цитатът на прозореца. Откраднатата картина на Джош...

– Всеки може да я е задигнал.

– Но вампирът е в играта – обърна се Робин към Страйк. – Не е в анимацията, а в играта. Аномия и Морхаус са смятали, че печелят преднина пред Джош и Еди, като са вкарали вампира, но той така и не е сложил край на анимацията.

На Страйк това не му бе хрумвало и той промълви:

– Отлично логическо разсъждение. И ни води право към Пез Пиърс, нали?

– Теоретично той изглежда съвсем подходящ, разбирам го – каза Робин. – Определено има нужните умения, таи неприязън към Еди... само че Аномия изобщо не звучи като него. Латинският, тази обсебеност... всичката му отрова... Не твърдя, че Пез не е имал сложни чувства към Еди, определено ги е имал, но... Облякъл се е в жълто на погребението ѝ, защото това е бил любимият ѝ цвят... Ако играе, то по-добра актьорска игра не съм виждала... Ще възразиш ли? – погледна тя към уискито.

– Сипи си колкото желаеш – подаде ѝ бутилката Страйк.

Мирисът на шампоана ѝ отново го облъхна, когато косата ѝ се разлюля и като се опитваше да държи очи далеч от лицето ѝ, те попаднаха върху гърдите ѝ, движещи се пред него под тънката материя на пижамата.

Настана нова пауза, през която Робин щедро си наля уиски, остави бутилката на пода, а после продума:

– Евола... Аз съм Евола... Не мислиш ли, че и това е едно странно съвпадение?

– Какво? – попита Страйк, зает с усилието да не мисли за гърдите на Робин.

– Има трол, който се навърта около феновете на Мастиленочерно сърце, а в същото време е един от любимите на Нилс...

Робин внезапно ахна.

– Той е в банята в Норт Гроув?

– Кой? – попита объркан Страйк.

– Евола! Сигурна съм, че видях една от книгите му на етажерката! Нилс ми каза, че това е като библиотека, от която всеки може да си взема каквото пожелае... Беше с жълта корица... почакай...

Тя отново грабна айпада си и в продължение на минута остана мълчалива. После каза:

– Яхни тигъра от Юлиус Евола. Това беше книгата в банята на Норт Гроув.

– Нима допускаш, че Аз съм Евола и Аномия са един и същ човек?

– Аз... не... – колебливо продума Робин. – Просто е странно...

– Защото аз наистина смятам, че точно това може и да е съвпадение. Знаем, че Мастиленочерно сърце привлича много неонацисти и крайнодесни. Евола е техен тип писател.

– Вярно е – въздъхна Робин. – Господи, така ми се ще всички тези женомразци и фашисти да се разчистят от пътя.

– И на мен, но не го виждам да се случи в близко време. Твърде много се забавляват.

– Е, какво стана при Джаго Рос?

– О... – Страйк беше забравил, че още не ѝ е разказал. – Ами беше кратка и мила среща...

Той разказа историята за случилото се в Кенсингтън, докато пийваше от третото си голямо уиски.

– ...И така, първата му съпруга ще подаде молба в съда за пълно попечителство.

– Радвам се – изрече разпалено Робин. – О, много се радвам. Мислех, че ще запазиш заснетото, за да го държиш като заплаха срещу него... Тези нещастни деца... Но майка им няма как да не е знаела. Момичетата непременно са ѝ казвали какво се случва.

– Сигурно си харесва издръжката – цинично подхвърли Страйк. – По-лесно е да не се разклаща лодката, нали? Може да е убедила себе си, че момичетата преувеличават. Но пък детето ѝ да се върне у дома със счупен крак трябва да е било шок, а после да види заснето с камера как се е случило... В обобщение си представям, че ще се стигне до кротко и тихо споразумение, тъй като Рос няма да иска видеоматериалът да бъде показан в съда. Не че изобщо го е грижа за дъщерите му. Изглежда фиксиран единствено върху своя син и наследник.

– Но ти си изпратил материала и на Шарлот...

Страйк пресуши третата си чаша уиски.

– Тя май не желае да е единствен попечител. Ще ѝ пречи на социалния живот.

Робин никога преди не го беше чувала да говори с този тон за Шарлот.

– Най-добре да те оставя да си лягаш – неочаквано каза Страйк. Изправи се и взе уискито и плика с бира. – Лека нощ.

Робин остана втренчена във вратата да се чуди на това внезапно тръгване на Страйк. Нима спомените му за Шарлот го бяха развълнували? Шестнайсет години мъки, така беше казал в Кеймбридж, но трябва да бе имало и удоволствия, че да се връща отново и отново при нея.

Е, това е проблем на Мадлин, не твой, каза си Робин. Допи уискито си и влезе в банята да си измие зъбите.

А причината Страйк да си тръгне така рязко всъщност бе, че след като изпи почти половин бутилка „Макалън“ на празен стомах, реши как е най-добре да не е в близост до Робин. С измито от грим лице, ухаеща приятно и толкова чиста в пижамата си и халата отгоре, говореше тъй интелигентно за случая, изразяваше съчувствие към деца, които въобще не познаваше – по-пълна противоположност на Шарлот не би могла да съществува. Страйк се уплаши да не изгуби контрол – не че щеше да устрои някаква непохватна физическа авантюра, макар че след още малко „Макалън“ и това си беше риск, но можеше да се поддаде на изкушението да заговори твърде интимно, да каже прекалено много, при положение че двамата седяха на едно легло в приканващо анонимна хотелска стая.

Стигаше му, че офисът им е в развалини, а случаят с Аномия бе практически непробиваем. Не му трябваше и да съсипе единствената връзка, която в момента крепеше здравия му разум.

89

Могъщите събаряни са от какви ли не неща,

твърде нищожни, та да се изреждат...

Хелън Мърфи Хънт, Опасност

Страйк пое ангажимента да се обади на всички сътрудници на следващата сутрин и да им съобщи, че агенцията е изгубила достъп до Играта на Дрек. Както и бе очаквал, всеки от тях отговори с еднословно възклицание и той бе доволен, че Робин не ги бе чула. След това Страйк възложи на Баркли и Дев да наблюдават съответно Пиърс и Ашкрофт.

– И какъв е смисълът, мамка му? – поинтересува се Баркли.

– Аномия може да се включи в Туитър – припомни му Страйк. – Само с това разполагаме сега.

После детективът позвъни на Райън Мърфи, но научи, че той е в среща, тъй че трябва да бъде потърсен по-късно. И така, Страйк отиде пеша до Денмарк Стрийт за пръв път след избухването на бомбата, за да провери как напредват строителните работи и да види какво може да бъде спасено от разрухата.

Робин отново беше на Слоун Скуеър и наблюдаваше прозорците на Шавливи пръсти, когато Страйк ѝ се обади час по-късно. Съгласил се бе тя отново да започне дневното следене в светлината на сегашния им недостиг от хора, но никак не беше доволен.

– Как изглежда офисът? – попита тя.

– По-добре, отколкото очаквах. Стените и таванът са измазани наново, поставили са нова врата на вътрешния офис. Ще ни трябват нови мебели, компютър и бюро за Пат. На външната врата още няма стъкла, закована е с шперплат. Апартаментът ми сега е добре, след като са оправили тавана на офиса. Само че аз не ти се обаждам за това. Току-що говорих с Мърфи. Освобождават Ормънд без обвинение.

– Добре – отвърна Робин. – Ти каза ли му за Хартиенобяла?

– Да. Не че се развълнува прекалено, но все пак иска да види двама ни в Скотланд Ярд възможно най-скоро.

– Какво? – изненада се Робин. – Защо?

– Беше твърде загадъчен. Каза, че можело ние да им помогнем за нещо и те на нас за друго. Обадих се на Мидж, тя ще те смени.

– Страйк, тя от седмици не е имала почивен ден.

– Обещах ѝ дълъг уикенд. Да се срещнем пред сградата – отсече Страйк и затвори.

И така, след като отстъпи наблюдението на Мидж, Робин взе такси до Ню Скотланд Ярд, огромна бледосива сграда, обърната към Темза. Намери Страйк да пуши недалеч от главния вход.

– Всичко това е малко странно, не мислиш ли? – попита го, щом се доближи до него.

– Така е – съгласи се Страйк и стъпка угарката с фалшивото си ходило. – Мърфи никак не звучеше като човек, изгубил главния си заподозрян. По-скоро звучеше като много доволен от нещо. Казах, че ще му се обадя, щом пристигнем.

Мърфи дойде да ги посрещне лично и след кратко возене в асансьор се озоваха в малка стая с кръгла маса и няколко стола с метални крака. Там вече беше Анджела Даруиш, която се ръкува със Страйк и Робин при влизането им. На масата имаше гладка черна кутия, която Страйк разпозна като записващо подслушвателно устройство.

Единственият прозорец в стаята гледаше към реката, която днес бе ослепителна маса от бели искри, и пропускаше толкова силна нефилтрирана слънчева светлина, че пластмасовите седалки на столовете около масата бяха почти неприятно горещи. След като затвори вратата и се присъедини към тях до масата, Мърфи седна усмихнат.

– Тук сте заради котка.

– Котка? – повтори Робин.

– Да. Ще ви пусна нещо, което записахме преди седмица благодарение на подслушвателни устройства в дома на възрастна дама.

– Да не сте поели функциите на общината за борба с вредители? – обърна се Страйк към Анджела Даруиш.

Анджела се усмихна, но не отговори. Мърфи натисна бутон върху черната кутия.

Чуха меко трополене, което прозвуча на Страйк като стъпки върху килим, сякаш някой крачеше. После прозвуча глас и след няколко думи Страйк го разпозна като този на Уоли Кардю.

– Уруз?

Кратка пауза, после:

– Да, влязох, но не се получи... Отне ми пет опита да си спомня паролата си... Да... Но всичко е променено, не видях никого от хората, с които си приказвах някога... Е, аз не бях там толкова дълго, защото влязох чак след като бях уволнен, та да се опитам да си спечеля някаква подкрепа... Ха-ха, да... Не, бездруго нищо не струва... да, имат нов модератор, така че му зададох няколко въпроса, но нищо. После взе, че се появи Аномия и ме попита какво търся пак там. Доста подозрително беше настроен, започна да ми задава куп въпроси, а аз не можех да си спомня какво съм му казвал за себе си тогава, защото, естествено се преструвах на случаен помияр, не исках някой да знае, че съм в играта и се опитвам да набера сила... Ха-ха, да, точно така... Само че в един от отговорите сбърках и гадняря ми забрани достъп... Да... Не, човече, знам това... Искам да помогна, ще направя всичко... Да, добре... Кажи му, че все пак искам да помогна... Предай му, че по всяко време съм готов на среща с неговия старец... Да, знам... Непременно... Добре, до скоро.

Мърфи натисна на пауза.

– Кардю се е опитвал да узнае кой е Аномия вътре в Играта на Дрек – каза Страйк.

– Улучи съвсем точно – отвърна Мърфи. – Ще забележиш, че използват кодови имена един към друг в телефонните разговори, но преди време идентифицирахме Уруз. Беше в къщата на Турисаз, когато го арестувахме.

– Турисаз е Джейми Кетъл – поясни Даруиш на Страйк, – човекът, когото...

– Фраснах – довърши Страйк. – Да, спомням си. Не го правя често, та ги помня кои бяха.

Даруиш изненадващо се разсмя.

– По това време нямахме нищо срещу Уруз – продължи Мърфи, – но татуировките ясно показваха каква е политиката му.

– Човек би помислил, че онези, които се опитват да действат в сянка, биха се въздържали целите да се татуират със свастики – коментира Страйк.

– Според нас Уруз и Турисаз са подбрани по телосложение, не според мозъка им – вметна Даруиш.

– Така или иначе, бързо идентифицирахме Уруз – продължи Мърфи. – Той е човекът, следил жилището ти – съобщи на Робин. – И става небрежен, след като е обърнал една халба... или седем. Наш цивилен агент го следеше, докато съобщавал на приятелите си, че скоро предстои да стартира крайнодесен уебканал. Малкият Уруз бил много горд, че разполага с тази вътрешна информация. Казал, че зад проекта стои мултимилионер и ще участва знаменитост, която не може да говори свободно в Ютюб...

– Мултимилионерът да не е случайно Иън Пек?

– Не бих могъл да коментирам – отвърна Мърфи с едва доловимо намигване. – И така, ето втори запис, с който се сдобихме вчера следобед.

Той отново натисна бутона. Този път възбуденият глас на Уоли леко отекваше, сякаш се бе затворил в баня.

– Уруз? Имам голяма новина... Да. Открих кой е Аномия... Да! Мислех си да ида при Хеймдал да му го съобщя лично... О, ясно... Не, разбирам... По дяволите, наистина ли?

Мърфи натисна на пауза.

– Хеймдал, който е мозъкът на операцията, е достатъчно умен да знае, че има хора, които следят него и баща му – каза Мърфи. – Очевидно по тази причина използва дребни риби да търчат по поръчки.

Отново пусна записа и Уоли каза:

– Ами моето жилище е безопасно...

Мърфи прихна, за кратко развеселен.

– Да, определено... Не, по което и да е време довечера...

На фона на записа прозвуча неразбираем въпрос, изречен от възрастна жена.

– Един момент, бабо – подвикна Уоли и после заговори с по-тих глас:  – Не, тя ще излезе по-късно... Да, добре... Да... Е, до скоро.

Страйк предположи, че Уоли е затворил, преди да запее тихичко:

Има път, водещ към Валхала,

на който само избраници са допускани...

Мърфи отново натисна на пауза.

– Музика и текст Отвертката – каза полицаят. – Чувам, че била много популярна на излетите в духа на Один... И така, следващият запис е направен снощи. Следете за котката.

Мърфи за трети път натисна бутона за прослушване.

Очевидно нито едно от подслушвателните устройства не бе инсталирано в коридора на госпожа Кардю, тъй като шумът от отварянето на вратата прозвуча много отдалеч, както и първите разменени реплики между двамата мъже.

– Дагаз, мой човек.

– Нима Уоли вече има име на руна? – промълви тихо Робин, а Мърфи кимна.

Шумът от смях бе последван от затворила се врата. Още приглушени стъпки, сякаш по килим, последвани от ясния и силен глас на възрастна жена.

– Някой да желае чаша чай?

– Не, благодаря.

– Не, благодаря, бабо. Имам си бира. Остави ни насаме за половин час, става ли?...Не, той е тук, не го мисли... Просто си гледа през прозореца...

– Сигурно котаракът гледа през прозореца? – предположи Страйк.

– Именно.

Затвори се друга врата.

– Мислех, че тя ще излиза – извинително пробъбри Уоли. – Радвам се да те видя, братко. Как е Алгиз?

– Още не е добре, горкият. Има спазми. Тежки главоболия...

Слабо проскърцване, шумолене като при сядане върху тапицерия.

– Може и завинаги да остане с увреден мозък, та ако знаеш кой е мръсникът...

– Виж сега, имам около деветдесет процента сигурност. Заповядай.

Последва непогрешимият звук от отваряне на кенчета с бира.

– И така – заговори Уоли, – има един в Туитър, наричащ се Лепинс Дисайпъл...

Робин стрелна Страйк с поглед.

– Винаги харесва публикациите ми и понякога пуска... пускаше де, коментари за шоуто ни с Ем Джей. Снощи ме тагна в спор, който водеше с някакъв тъпанар, наричащ се Перо на правдата, и той каза, че познава Аномия.

– Кой го познава, Перото ли?

– Не, Лепинс Дисайпъл. Така че го проследих обратно и му пратих директно съобщение. Попитах го: „Познаваш Аномия ли?“. А той отвърна: „Да, приятел ми е“. Взе да дрънка куп глупости как Аномия бил гений. Попитах го: „Какво е имал против Ледуел?“, а той ми каза как тя много сериозно го прецакала, прозвуча ми като да са спяли заедно, а после уличницата избягала с всички пари да скочи в кревата на Джош Блей.

– Той даде ли ти име?

– Не беше нужно. Знам го точно кой е. Човек на име Пе...

Чу се шумно изтракване и гласовете внезапно станаха отдалечени.

– ...ърс... проклет котарак... и живее в ...ипи...

Още едно изтракване.

– ...да записва. Както казах деветдесет и девет про...

Още изтраквания. Робин си представи как Уоли вдига предмета, в който е скрито записващото устройство и който е съборен от котката. Гласовете отново станаха ясни.

– ...падаше си по нея, защото си спомням как казах на Джош: „Тоя гадняр не те харесва, пази си гърба. Прицелил се е в твоята кучка“. Мислеше се за по-добър художник от Джош и се занимава с анимация. Деветдесет и девет процента съм сигурен, че е той. Един от прякорите му в комуната беше Коня, защото е адски надарен.

Уруз се разсмя. Мърфи спря записа.

– Надяваме се – каза той, – че ще сте в състояние да ни кажете...

– Пез Пиърс – съобщи Робин. – Цялото му име е Престън Пиърс. От Ливърпул е и живее в арткомуната Норт Гроув в Хайгейт.

– Отлично – енергично изрече Даруиш и двамата с Мърфи мигом се изправиха. Последният се обърна към Страйк и Робин.

– Бихте ли ме изчакали тук?

– Няма проблем – отговори Страйк.

– Беше ми приятно – каза Даруиш и поред протегна хладната си ръка на Страйк и Робин. – Надявам се офисът ви да не е пострадал прекалено много.

– Можеше да е далеч по-зле – отвърна Страйк.

Даруиш излезе. Страйк и Робин се спогледаха.

– Лепинс Дисайпъл е приятел на Аномия в реалния живот?

– Не бих се обзаложил, че е вярно.

– Той постоянно поддържа Аномия.

– Същото правят цял куп крайнодесни тролове.

– Но тази история приляга на Пез все пак.

– Да... предполагам – промърмори Страйк, но не изглеждаше убеден.

– Ти си този, който винаги е смятал, че Пиърс е водещ кандидат за Аномия.

– Не мислиш ли, че това как Ледуел била уличница, която изневерила на Аномия, е точно онзи тип история, с която би излязъл мразещ жените девственик?

– Предполагам, че да – отвърна Робин, – но...

Мърфи се върна с плътен плик, който постави на масата без коментар.

– Предвид че в офиса ви избухна бомба и че ни дадохте значима информация по този случай, мисля, че заслужавате да чуете как точно се препънаха. Това е от по-късен момент на записа, който чухте току-що.

Той превъртя с бърз ход напред, после натисна за прослушване.

– ...само ще те одраска...

Пак превъртя напред.

– ...посмях се на Киа Нивън в Инстаграм...

– Това продължава известно време – поясни Мърфи, като прекъсна смеха на Уруз и отново превъртя напред. – За някаква бивша приятелка с ляв уклон, която Кардю не успял да върне обратно в леглото си.

Отново натисна бутона за прослушване.

Сега гласът на Уруз звучеше отдалечен, като че двамата мъже пак разговаряха в коридора.

– Ето сега – каза Мърфи и засили звука и се чу гласът на Уруз.

– Не, Ейхуаз... нова ключалка... шибани ченгета... не, не Бен...

Последва още неразбираем разговор, смях и след това Уруз каза:

– ...става все по-добър в... ха-ха... не му го казвай... Е, Чарли много ще се зарадва.

– Радвам се да помогна. Поздрави от мен Оли.

– Непременно.

– Бинго – каза Мърфи и натисна Стоп. – Истински имена. Тъпаците са изпили доста бира. Хеймдал, шеф на цялата група: Чарли Пек. Разследвахме го преди два-три месеца, но излезе чист. Много умен и светнат, никога не прави грешки.

– Жалко, че за брат му не може да се каже същото – подхвърли Страйк.

– Да, нагъл глупчо е... или беше. Това с мозъчното увреждане няма да се оправи скоро. А третият, когото споменават, Бен – вече знаехме, че Ейхуаз е направил бомбата и това, че го наричат „Бен“, е потвърждение, че тъкмо главният ни заподозрян е човекът. Има диплом по инженерство, благонадежден на вид, с прилична служба. При първа среща човек никога не би го взел за неофашист.

– Университетското образование дава това предимство – отбеляза Страйк. – Учи те да си татуираш нацистката руна на задника, а не на челото.

Мърфи се засмя.

– Умен е, но и той не е безгрешен. Има предупреждение, задето е преследвал бивша приятелка и условна присъда като тийнейджър заради опит за тежка телесна повреда. Колкото по-дълго говори човек с него, все по-сбъркан изглежда. И така, в шест часа тази сутрин осъществихме серия едновременни арести. Вярваме, че сме изловили цялата върхушка на Разполовяване...

– Поздравления – изрекоха едновременно Страйк и Робин.

– ...така че за вас двамата е безопасно да се приберете у дома си.

– Фантастично – продума Робин с облекчение, но Страйк попита:

– Ами Аномия?

– Ами както чухте – заговори Мърфи, – Чарли е убеден, че Аномия се е опитал да бутне брат му под влака. Току-що изпратих двама души до онази къща Норт Гроув да предупредят Пиърс, че може да е мишена за атентат. Възможно е Чарли Пек да е дал заповед той да бъде премахнат, а не можем да гарантираме, че сме прибрали всички дребни риби. Настоятелно ви съветвам да не припарвате до Пиърс, докато не чуете от нас, че е безопасно. Не ви трябва отново да излизате на пътя на Разполовяване, не и докато не сме сигурни, че сме докопали всичките. Но дори да пропуснем двама-трима, уверен съм, че ще нажълтят гащите от страх, като видят новините.

– Вие не вярвате, че Аномия е бутнал Оливър Пек под влака, нали? – попита Страйк, като внимателно наблюдаваше Мърфи.

– Не, не вярваме – отговори Мърфи.

– Кой го е направил тогава?

Мърфи се облегна на стола си.

– Бен, онзи, който е направил бомбата, е получил условната си присъда за това, че е бутнал дете пред кола. Детето е оцеляло, но на косъм. Преди три месеца Бен и Оливър Пек имаха тежък скандал, последван с разрив онлайн, преди да осъзнаят, че ги наблюдаваме. По онова време имахме само подозрения за тяхната самоличност. Чарли по-скоро би повярвал, че вашият Аномия е бутнал брат му от перона, отколкото, че го е сторил човек, привлечен от него в Разполовяване. Такава е човешката природа, нали? Но според мен ще се окаже бомбаджията Бен.

– Използването на латексови маски типично ли е за Разполовяване?

Мърфи взе плика и отвърна:

– След като го споменаваш, да, така е.

– Наистина ли? – учуди се Робин, която не бе очаквала такъв отговор.

Мърфи извади серия снимки от плика и плъзна две от тях по масата. И двете бяха направени на улицата в нощен час и показваха мъжка фигура в суитшърт с качулка с отпуснато и безизразно лице. Изучаваше пощенската кутия на малък офис, гледащ към улицата.

– Правени са преди година и половина. Човекът носи латексова маска, която покрива цялата му глава и шията. Има един много съмнителен тип в Германия, който ги изработва по най-различни спесификации и от Разполовяване са купили няколко бройки. Тези маски взеха да стават твърде реалистични, за наше голямо неудоволствие. Неотдавна имаше голям банков обир в Мюнхен, при който цялата банда била с такива.

Мърфи посочи към снимките, които Страйк и Робин разглеждаха.

– Това е офисът на депутата Ейми Уитсток. Два дни след като Маската е дошъл да души през нощта и да оглежда пощенската кутия, със сутрешната поща е пристигнала тръбна бомба. А тези – той бутна още две снимки по масата – са правени във вечерта, когато Виках Бхардваж беше убит в Кеймбридж.

На снимката се виждаше тъмнокож мъж в инвалидна количка, движещ се към входа на сградата „Стивън Хокинг“.

– Това Викас ли е? – попита Робин.

– Погледни отново – подкани я Мърфи. – Тази количка не е моторизирана. Тя е от по-леките, които са сгъваеми.

– Я почакай... – промълви Робин. – Това е...

– Убиецът – кимна Мърфи. – Носел е латексова маска с кафява кожа, било е вечер и същият идиот, който е пуснал вас, е пуснал и този, като го е помислил за Викас.

И то се знае, на втората снимка бе познатият им дългокос мъж, услужливо задържащ вратата пред човека в инвалидната количка и в същото време разсеяно гледащ към телефона си. На третата снимка тъмнокожият мъж в инвалидната количка напускаше сградата със сведена под качулката глава. Страйк върна снимките на Мърфи.

– Какво е станало, след като убиецът е напуснал мястото?

– Инвалидната количка бе открита сгъната в храстите край една алея... но не и харддрайвът.

– Какъв харддрайв?

– О... не ви казах. Харддрайвът на компютърът на Бхардваж липсваше, което можеше да се очаква. Ако е разговарял с някого онлайн за подозренията си, убиецът не би искал да го остави. Явно е хванал напряко през градините, защото не е заснет от никоя камера повече. Скоро ще успеем да го идентифицираме, но вече съм деветдесет процента сигурен, че той е сред арестуваните от нас. Според нас Викас е имал подозрения и се е разровил да види кои са братята Пек, така че се е наложило да бъде отстранен.

– Много подобен похват на нападенията в гробището Хайгейт – посочи Страйк. – Убива, шмугва се в храсти или в парк все още с маскировката.

– Да. Извършителят на тези атаки явно е със здрави нерви и внимателно е планирал всичко. Чарли Пек добре е обучил хората си, та макар един от тях да е кривнал от пътя и да се е опитал да убие брат му.

– Значи Ормънд се откачи от въдицата – подхвърли Страйк.

– Да – кимна Мърфи. – Никак не улесни нещата за себе си, тъй като не ни призна истината веднага, но накрая му я измъкнахме... Поверително казано, той призна, че е поставил проследяващо устройство на телефона на Еди, за да следи движенията ѝ. Докато пазел наказана ученичка, видял телефонът да се придвижва към гробището Хайгейт, когато тя трябвало да си бъде у дома в апартамента във Финчли. Ведната се досетил, че отива да се срещне с Блей, така че освободил наказаната и хукнал разгневен след Еди.

– Значи тя не му е казала, че ще се среща с Джош? – пожела да уточни Робин.

– Не – отговори Мърфи. – Неговата версия е, че когато се качил в колата си, телефонът вече напускал гробището Хайгейт и се движел към Хампстед Хийт. Подкарал натам, като следвал сигнала и открил телефона да лежи в тревата. Взел го и твърди, че докато стоял там, „странна фигура“ излязла измежду дърветата и се затичала към него.

– Странна в какъв смисъл? – попита Страйк.

– Каза, че приличал на трол. Тумбесто тяло, грозна плешива глава с големи уши. Латексова маска очевидно – заключи Мърфи. – Човекът хвърлил един поглед на Ормънд, както стоял там с телефона, а той е с жълт калъф, така че е лесно забележим, после побегнал между дърветата и изчезнал.

– И така, според Ормънд маскираният е изпуснал телефона, осъзнал, че вече не е у него, и се е върнал да го вземе, така ли? – попита Робин.

– Да – отговори Мърфи. – А щом чул, че тя е убита, Ормънд изпаднал в паника, защото осъзнал, че е бил на минута разстояние. „Знаех как ще си помислите, че аз съм го извършил, всички се втренчват в партньора, тъй че се уплаших. А аз не бих допуснал и косъм от главата ѝ да падне...“

– Косъм може би не, но това на шията е друг въпрос – промърмори Робин.

– Според мен няма съмнение, че е бил агресивен, но буквално разпердушинихме апартамента му. Нямаше и следа от телефона на Блей или от оръдието на убийството, нито от досието, което убиецът е взел. Нямахме основания да го задържаме повече, но лично аз съм убеден, че не е извършил убийството.

– И смяташ, че маскираният е бил от Разполовяване – каза Страйк.

– Да – отвърна Мърфи, като направи жест към снимките на маскирани индивиди. – Така смятам. Сега, като са в ареста, можем да претърсим свърталищата им и вярвам, че има голям шанс да открием телефона на Блей и оръдието на убийството.

– Може ли да задам още един въпрос?

– Питай. Не обещавам, че ще отговоря.

– В управлението получавали ли са анонимни телефонни обаждания с призив да бъде ексхумирано тялото на Еди Ледуел?

Мърфи изглеждаше смаян.

– Не. Защо... вие получавали ли сте?

– Да – потвърди Страйк.

– Тролове – подхвърли Мърфи.

– Може би – отвърна Страйк.

Мърфи ги придружи додолу.

– Доста зает съм с този случай, откакто се върнах от Испания – каза Мърфи на Робин с понижен глас, докато Страйк в неведение вървеше пред тях и проверяваше Туитър на телефона си. – Но сега нещата се поуспокоиха...

– Чудесно – притеснено изрече Робин.

– Ще ти се обадя – обеща Мърфи.

Когато се сбогуваше с тях, той повтори:

– Стойте далеч от Пез Пиърс. Както казах, не съм сигурен, че сме ги прибрали всичките.

90

Липса усещаме, ала не знаем как да я запълним:

това не, нито онова, но нещо все пак трябва.

Съзираме наоколо картина нелицеприятна.

Ала не е било и миналото радост всеобхватна.

Кристина Росети, Втората половина на живота: Двоен сонет

– Хайде да пийнем и да хапнем нещо – предложи Страйк, – само че далеч от тук. Не искам някой заблуден полицай да чуе каквото имам да кажа.

Отдалечиха се от Темза към вътрешността на Уестминстър и накрая влязоха в „Таверна Сейнт Стивънс“, малък и тъмен викториански пъб директно срещу Биг Бен и парламента. Робин откри ъглова маса в дъното на пъба и пет минути по-късно Страйк донесе халба „Баджър“ и чаша вино, промъкна се с мъка край малката маса с железни крака и седна на зелена кожена пейка под огледални панели.

– Кракът ти добре ли е? – попита го Робин, защото Страйк отново направи гримаса.

– И по-добре е бил – призна той. След като отпи така желана глътка бира, заговори:  – И така, според Лепинс Дисайпъл Еди евентуално е спяла с Аномия, а после го е прецакала.

– Но ти си скептичен.

– Вярвам, че Лепинс Дисайпъл тъкмо това е казал на Уоли – каза Страйк и отвори менюто. Напразно подири нещо, което би искал да яде, без да саботира отслабването си. – Просто не съм сигурен, че вярвам на Лепинс Дисайпъл. Говори на човек, изявил се в Ютюб, на когото очевидно се възхищава. Няма да е първият простак в интернет, дето си измисля история, за да си вдигне акциите. Да твърди, че е приятел на Аномия и е наясно за всичките му тайни няма да му струва нищо... Колко калории има според теб в чийзбургер с картофки?

– Много – отвърна Робин и също се зае да преглежда менюто. – Но имат вегетариански бургер. Може да си вземеш него без картофите.

– Добре – съгласи се мрачно Страйк.

– Аз ще поръчам – каза Робин и стана, за да спести още ходене на Страйк.

Когато се върна, попита:

– Какво беше това, дето не искаш някой полицай да го чуе?

– Ами виж... – Страйк понижи глас, защото на съседната маса се настани четиричленно семейство. – Разбирам защо в управлението смятат, че всички атаки са дело на Разполовяване. Всеки път са носени характерни за тях маски, Еди е в списъка им „Директно действие“, Викас може да е открил нещо за братята Пек в играта и да се е превърнал в опасност за тях. Ако единственото бяха убийствата на Еди и Викас, щях да съм склонен да се съглася с Мърфи, че вероятните извършители са от Разполовяване, но все така не мога да повярвам, че Джош е бил нападнат от терорист и намирам за неприемливо бомбаджията Бен да е избрал тъй рискован метод на толкова оживено място. За мен атаката е много по-обяснима, ако Аномия е нападателят. Това беше отчаян ход, когато извършителят знае, че има само един шанс и не може да си позволи да го изпусне. Поел е огромен риск и колкото и сбъркан да е Бен бомбаджията, щом е достатъчно умен да прави бомби, ще се сети, че е обречен, ако Чарли реши, че той се е опитал да убие Оливър. От всичко, което знаем за него, Чарли е умен. Веднъж вече се е измъквал от лапите на полицията. Не е човек, който ще си прави неоснователни изводи. Защо тогава е толкова сигурен, че Аномия е нападнал брат му? Знаел е, че Аномия си е уредил среща с Оливър на Комик Кон ли? Или е подозирал, че Аномия го е примамил там?

– Възможно е – каза Робин.

– Сигурен съм, че Оливър е отишъл на Комик Кон, за да се опита да идентифицира Аномия. Приближаваше се до всеки с маска на Дрек и го заговаряше. Наясно съм, че това не е доказателство – добави, когато Робин отвори уста да каже нещо, – но наблюдавах този тип цял час. Определено се опитваше да открие някого. И така, или е намерил Аномия, който вече е знаел точно кого да нападне, или Аномия вече е знаел как изглежда Оливър, защото е направил, каквото направих и аз, тоест издирил е идиота в Гугъл. И така, докато Оливър се е опитвал да открие Аномия, Аномия го е наблюдавал и е изчаквал за своята възможност.

– Но защо въобще да напада Оливър?

Страйк пийна още бира, после каза:

– Изхождам от предпоставката, че за разлика от брат си Оливър е проклет идиот. Анаграмата на истинското му име в играта, прозвището-руна на акаунта му в Туитър, придружено от идентифициращи го снимки, после се издокарва с най-хубавите си дизайнерски дрешки да посети Комик Кон, където се е предполагало да е дискретен, поне така допускам. Би ли се съгласила, че това е човек с голяма уста, голямо его и опасно чувство за недосегаемост?

– Бих, да – отвърна Робин.

– Добре тогава. Мисля, че има силен шанс Оливър да е издал в частен канал знанието си за Биткойн, черната мрежа, криминално свързана с изработващите маски, за да впечатли Аномия. Братята Пек трябва доста да са се подмазвали на Аномия, за да ги направи модератори.

– Какво... Ти мислиш, че Аномия е научил за някои от триковете на Разполовяване директно от Оливър?

– Да, така мисля... и ако се е случило това, той вече е бил опасен за Аномия. Оливър би могъл да свидетелства, че Аномия е разполагал с тази информация, защото именно той му я е снесъл.

Робин отново отвори уста да каже нещо и Страйк за пореден път отгатна мислите ѝ.

– Слушай, знам, че това е гадаене, но едно нещо знаем със сигурност: веднъж щом Аномия и членовете на Разполовяване са влезли в директен контакт, възниква внезапна промяна в начина, по който хората са атакувани. Маниерът на Разполовяване е бил вече установен, преди те да проникнат в играта: маски при наблюдение, бомби за лицата от списъка за Директно действие и онлайн тормоз за индиректния списък – така се е предполагало да умре Еди. Трябвало е да бъде изтормозена до състояние, при което сама да отнеме живота си. Разполовяване не са организация, която използва личен контакт. Всичките им убийства са дистанционни: пращане на бомби по пощата, настървяване на тълпи онлайн. И тогава като гръм от ясно небе идват две убийства и два опита за убийство: три намушквания с нож, блъсване от гаров перон, все извършени от някого с маска, явно изработена от съмнителен тип в Германия, свързан с Разполовяване, ако съдя по убедеността на полицейското управление, че всички те са плод на тероризъм. И ето че ЛордДрек е със забранен достъп веднага след като Оливър е блъснат на релсите. Защо се е случило тъй бързо след опита за убийство? Според мен, за да не си отвори Чарли устата в Играта на Дрек относно опита за убийство от страна на Аномия.

– Вписва се в картината – изрече предпазливо Робин, – но...

– Все се връщам на въпроса защо от Разполовяване биха нападнали Блей – каза Страйк. – Блей не е бил в нито един от списъците им, а знаем, че не е бил просто съпътстваща жертва: не е убит, защото е защитавал Еди от нападателя, той е закъснял и така и не е стигнал до нея. Какво биха означавали думите на убиеца „Оттук нататък поемам аз“, ако не са свързани с анимацията?

– Не знам – призна Робин.

– Защо от Разполовяване биха взели телефоните на Джош и Еди? За тях по-добре би било да ги оставят където са си. По този начин нищо не би ги инкриминирало. А като ги вземат, само биха се обременили с предмети, които да ги свържат с местопрестъплението. Да вземат досието би имало смисъл, защото то лесно се гори, но телефоните защо?

– Не знам – каза отново Робин. – Ала вземането на досието със сигурност е по-логично, ако са били нападнати от Разполовяване.

– Не непременно – възрази Страйк. – Аномия може да не е знаел какво съдържа то и да е мислел, че задига папка със снимки или нови сюжетни линии. Или пък Аномия някак е научил за съдържанието и не е искал никой да знае, че в играта са се инфилтрирали терористи. А и защо от Разполовяване биха искали харддрайва от компютъра на Бхардваж? Отново само биха се обременили с инкриминираща улика. Би било твърде късно да се поправи щетата, ако са мислели, че той разпраща имейли, в които ги идентифицира като терористи. Но ако убиецът е бил Аномия, изчезването на харддрайва е обяснимо. Опитвал се е да гарантира, че никой няма да свърже Морхаус с Бхардваж. Най-малкото, този харддрайв би доказал, че Бхардваж е програмистът на играта. Да не забравяме, полицията няма нито трошичка доказателство, че Викас е установил истинските самоличности на братята Пек, докато ние сме наясно, че е знаел кой е Аномия.

– Но...

– Да кажем в името на спора, че Викас се е убедил как Аномия стои зад нападенията над Еди, Джош и Оливър Пек. Ами ако Аномия е подозирал, че Викас се кани да уведоми властите?

– Но ние също нямаме доказателство, че се е случило това.

– Можеш ли да обясниш студенината, с която Аномия ти съобщи снощи, че Морхаус е напуснал? Аномия знае, че Викас е убит, съобщиха го по новините на всички канали. Къде са шокът и скръбта? Предполага се, че са били приятели. Мислиш ли, че начинът, по който говореше за Морхаус, е естествен, ако няма нищо общо с убийството му?

– Не – поклати глава Робин. – Не мисля така.

И двамата пиха замислени. До тях двамата тийнейджъри в семейството пишеха на телефоните си и напълно игнорираха родителите си. Накрая Робин попита:

– Според теб струва ли си да бъде проучен Лепинс Дисайпъл?

– Преди известно време разгледах акаунта му. Съмнявам се, че ще ни даде много. Той е просто анонимен малък гадняр, който не харесва жените.

– Но добре е да бъдем щателни...

– Да – изрече с въздишка Страйк. – Ако искаш да погледнеш, давай. Лично аз смятам, че е по-вероятно да узнаем каквото ни е нужно от Хартиенобяла, отколкото от Лепинс Дисайпъл. Има шанс Морхаус да ѝ е казал кой е Аномия. Довечера ще се занимая с Ясмин. Ще я посетя изненадващо у дома ѝ. Ако още пази снимката на Хартиенобяла, това ще ни даде отправна точка за издирването ѝ.

Барман им донесе два вегетариански бургера.

– Ти защо не си взе картофки? – попита Страйк, като погледна чинията на Робин.

– От солидарност – усмихна се тя.

– Но аз можех да си открадна от твоите – изпъшка Страйк и хвана ножа и вилицата си.

91

Назад от челото ѝ прибрана бе косата строго.

Не бе лице, което на някого да се понрави много.

Не чувствах капка завист, че да я прикривам,

аз, дето от амбиция понякога ми иде да убивам.

Оформяше отблъскващ трънен ореол

около изражение, пропито с витриол.

Мери Елизабет Колридж, Обратната страна на огледалото

Кракът на Страйк му създаваше много повече ядове, отколкото той искаше да признае пред Робин. Тази сутрин го бе разбудила нова серия от спазми и при всяко стъпване на протезата го пронизваше остра болка в бедрото, което му припомняше, че би искало да носи по-малко тегло, а в идеалния случай – никакво.

Ако имаше избор, би останал в хотела за още една нощувка, та да си почине, но Мърфи бе съобщил, че е безопасно да се приберат по домовете си и предвид киселото отношение на счетоводителя към бизнес разходите Страйк се върна с Робин до хотел „Зет“ само за да си събере багажа и да го отнесе обратно в мансардния си апартамент на Денмарк Стрийт.

Изкачването на трите стълбищни рамена добави значително към болките в крака му. Нямаше как да се отпусне в следобедна дрямка, преди да посети Ясмин Уедърхед в Кройдън, тъй като от строителните работи долу се разнасяха силни шумове. Така че Страйк седна край малката кухненска маса с крак, повдигнат върху втори стол, и поръча онлайн ново бюро, кантонерка за папките, компютър, работен стол и канапе, които щяха да бъдат доставени до няколко дни.

Арестите в Разполовяване стигнаха до новините около два часа след прибирането му у дома. Страйк прекара остатъка от следобеда с кафе и електронна цигара в уста да преглежда различните новинарски сайтове. Никак не бе изненадващо, че повечето репортажи започваха с известието как двамата синове на Иън Пек, мултимилионера в сферата на технологиите, са изведени с белезници от къщата му на Бишъпс Авеню с гръцките ѝ колони и паркираното на алеята чисто ново мазерати. Снимки на Уруз с татуировката му 88 и пригладена руса коса; на Турисаз с бръснатата му глава и биеща на очи руна върху адамовата ябълка; на бомбаджията Бен с налудничаво втренчените му очи; на Уоли Кардю, описан под снимката си като „известен в Ютюб“, оставаха на заден план в репортажите. Бяха арестувани деветнайсет млади мъже, повечето от Лондон, макар да бяха направени арести още в Манчестър, Нюкасъл и Дънди. Страйк напълно разбираше задоволството, изпитвано със сигурност от Райън Мърфи и Анджела Даруиш; той самият го бе преживявал при приключване на случаи и им завиждаше за чувството, че са довели задачата си до успешен край.

В пет часа пое към Кройдън и след малко повече от час вече куцукаше по Лоуър Адиском Роуд, сънливо притихналата улица в жилищен квартал, където Робин бе седяла в „Сосна наденичка“ да наблюдава къщата на семейство Уедърхед.

Страйк реши да огледа дома за известно време, преди да почука на вратата. И макар на болния крак никак да не му стана драго от обикалянето покрай редицата затворени магазини насреща в продължение на четиресет минути, решението му да го стори се отплати, когато русата Ясмин най-сетне се зададе по улицата, пишейки нещо на телефона си. През рамото ѝ бе преметната голяма чанта на дълга каишка, облечена бе със същата дълга черна жилетка като на снимките, пратени му от Робин преди седмици. Почти без да отмества поглед от телефона си, тя автоматично свърна към входната врата на семейната къща и изчезна вътре.

Страйк изчака пет минути, после прекоси улицата и натисна звънеца. След кратко чакане вратата се отвори и на прага застана Ясмин още с телефона в ръце и леко изненадана да види насреща си непознат.

– Добър вечер – поздрави Страйк. – Ясмин Уедърхед?

– Да – отвърна озадачена тя.

– Казвам се Корморан Страйк. Частен детектив съм. Надявах се да ви задам няколко въпроса.

Объркването по кръглото плоско лице на Ясмин бързо бе заменено със страх.

– Няма да отнеме дълго – обеща Страйк. – Само няколко въпроса. Филип Ормънд ме познава и може да гарантира, че съм този, за когото се представям.

В коридора зад Ясмин се показа по-възрастна жена. Имаше гъста и тъмна прошарена коса и същото плоско лице като на дъщеря си.

– Кой е този човек?

– Той просто... иска да ме пита нещо – отговори Ясмин.

– За какво? – поинтересува се госпожа Уедърхед и примигна към Страйк с овчи очи.

– За книгата ми – излъга Ясмин. – Аз... Ами добре, влезте – добави към Страйк. – Няма да отнеме дълго – увери майка си.

Страйк подозираше, че като при Иниго Ъпкот и при Ясмин нуждата да узнае за какво иска той да говори с нея надделява над очевидния страх. Поведе го в стая, гледаща към улицата, и решително затвори вратата пред майка си.

Помещението имаше вид на неотдавна преобзаведено: от безукорно чистия бледосин килим лъхаше мирис на ново, а кремавите кожени кресла и канапе имаха вид, сякаш никога не е сядано на тях. Стаята се изпълваше от голям телевизор с плосък екран. На малка масичка бяха подредени снимки главно на две тъмнокоси момиченца. Предвид липсата на всякаква прилика с Ясмин Страйк предположи, че са племенничките ѝ.

– Моля, седнете – каза Ясмин и Страйк се отпусна на канапето, а тя се настани на кресло и остави телефона си на подръчника му. – Кога говорихте с Филип? – поинтересува се тя.

– Преди няколко седмици – отвърна Страйк. – Агенцията ми е наета да открие кой е Аномия. Мислех, че той го е споделил с вас.

Ясмин примигна бързо няколко пъти, после каза:

– Съдружничката ви беше тази, която дойде да говори с мен на Комик Кон, нали?

– Да.

– Е, аз казах на полицията всичко, което знам, а то си е нищо – добави тя и Страйк забеляза типичната ѝ възходяща интонация, за която Робин му бе споменала.

– На съдружничката ми сте казали друго. Че сте съчетали разни знаци, за да откриете самоличността на Аномия.

Дясната ръка на Ясмин опипваше идеалния маникюр на ноктите на лявата. След като се бе прибрала вкъщи, бе сменила обувките си с високи меки пантофи, които оставяха големи плоски следи върху новия килим.

– Вие, разбира се, сте Хартела в Играта на Дрек.

Сега цветът се отцеди от устните на Ясмин. Ако ѝ бе хрумнало да отговори учудено с „Какво съм била?“, очевидно изглеждаше неспособна да изрече думите убедително, така че само безмълвно се взираше в него.

– Не знам дали сте гледали следобедните новини – подхвана Страйк. – Деветнайсет членове на крайнодясна терористична групировка...

Ясмин избухна в плач. Тежката ѝ тъмноруса коса скри лицето, докато тя ридаеше в шепи, а плътните ѝ крака, обути в чудатите пантофи, затрепериха. Инстинктите на Страйк му подсказаха, че ще научи повече от Ясмин, ако приложи делови маниер, отколкото чрез съчувствие, и той мълчаливо я зачака да се овладее.

След близо цяла минута Ясмин отново вдигна глава. Лицето и шията ѝ бяха на петна и тя избърса спиралата си за мигли, която остави бледосиви следи под подутите ѝ очи.

– Не знам нищо – изрече с умолителен глас. – Наистина не знам!

Тъй като нямаше салфетка у себе си, Ясмин изтри очите и носа си с ръкава на черната си жилетка.

– И двамата знаем, че това не е истина – без усмивка заяви Страйк. – Откъде взехте досието с предполагаемите доказателства, че Еди Ледуел е Аномия?

– Сама го създадох – отвърна тя почти шепнешком.

– Не сте – спокойно възрази Страйк. – Някой друг е сглобил това досие и ви го е предал чрез Играта на Дрек.

Като виждаше подпухналите очи на Ясмин, той предположи, че тя не за пръв път плаче този ден. Може би, след като бе видяла новините за арестите в Разполовяване в службата си, бе хукнала към банята, където бе плакала от ужас какво предстои, а после отново бе положила внимателно грима си.

– Знаем, че двама членове на Разполовяване са се инфилтрирали в модераторския канал – каза той. – От полицията скоро ще открият устройствата, използвани от ЛордДрек и Вайлпекора...

Тя ахна при тези имена, сякаш я бе залял с ледена вода.

– ...за да участват в Играта на Дрек. MI5 също работят по случая. Не след дълго ще стигнат до вас и...

Ясмин отново се разплака, затули устата си с длан и се залюля назад-напред на креслото си.

– ...ще питат защо не сте ги уведомили...

– Не знаех! – продума тя през пръстите си. – Не знаех! Не знаех!

– ...откъде е дошло досието.

На вратата на дневната леко се почука и тя бе открехната.

– Желаете ли чаша... – подхвана госпожа Уедърхед.

– Не! – отвърна Ясмин със задавен глас.

Госпожа Уедърхед се провря по-напред през вратата явно разтревожена. И тя като дъщеря си носеше пантофи във формата на ботушки.

– Какво става...?

– Ще ти кажа после, мамо – прошепна тя. – Просто излез сега!

Майката на Ясмин се оттегли силно притеснена. След като вратата се затвори, Ясмин отново скри лице в шепи и захлипа. От нея се откъсваха приглушени неразчленими думи, докато Страйк не различи „толкова...унизително“.

– Кое е унизително?

Ясмин вдигна глава с мокри очи и нос.

– Мислех... мислех ЛордДрек за... един актьор. Той го потвърди, беше много убедителен... Отидох на представлението му и казах на сценичната работничка зад кулисите, че Хартела е тук, че ми е обещал автограф... в гримьорната си. Тя ме гледаше с празен поглед, докато я убеждавах „Това съм аз! Аз съм!“.

Последваха бурни ридания.

– Ако продължавате да се преструвате, че те никога не са били в играта, ще изглеждате като една от тях – заяви Страйк без капка съчувствие. – Хората ще сметнат, че съзнателно сте им помагали.

– Невъзможно! – Ясмин вдигна глава и заговори с отчаяна дързост:  – Всички, които ме познават, са наясно че съм със суперлеви убеждения. Профилите ми в социалните медии го доказват.

– Хората постоянно лъжат за себе си в социалните медии. Прокурорът би изтъкнал, че сте се престрували на лява, за да прикривате истинските си убеждения.

Тя се взира в него в продължение на секунда или две с плувнали в сълзи очи, а после не изненада особено детектива, като мина в атака.

– Мислех, че задачата ви е да откриете кой е Аномия. Работа на полицията е да разследва Разполовяване, не ваша! Или просто се опитвате да се направите по-прочут?

– Ако предпочитате да говорим за Аномия, да го направим – отвърна Страйк. – Някога питали ли сте се дали той е убил Ледуел?

– Не, разбира се! – отсече Ясмин, но гласът ѝ потреперваше.

– Макар той да се е перчил лично в играта, че я е убил?

– Но това беше... той просто се шегуваше – пробва се да звучи учудено Ясмин.

– И никога не ви е хрумвало, че не е шега? Че Аномия действително го е извършил?

– Не, разбира се! – повтори тя.

– Как върви книгата ви? Аномия все така ли ще получи част от постъпленията?

– Не е... спрях я за момента. Защото...

– Защото един от съавторите ви беше арестуван за убийство, а другият може би е действителният извършител?

– Защото... чувствам, че сега не е подходящият момент – промълви тя, останала без дъх.

– Нали си давате сметка, че цялата подробна информация, която Ормънд ви е дал за новите герои на Еди и за сюжета на филма, е дошла от телефона ѝ, който той е прибрал и укрил след убийството ѝ?

Страйк знаеше че в главата на Ясмин зад ужасения ѝ поглед и подути очи мечтите ѝ за медийни интервюта и ласкателно обработени снимки, за пораснал престиж сред базата фенове и статут като публикуван автор се разбиваха на пух и прах.

– Ако се окаже, че Аномия е убил Еди Ледуел и е причинил парализирането на Джош Блей...

– Джош не е парализиран – изрече Ясмин с отчаяна увереност. – Знам, че хората говорят така, но не е. Чух, че вече е много по-добре?

– Откъде го чухте? От някого в Туитър, който има познат, чиято сестра работи в болницата? Джош е с напълно парализирана една страна на тялото си, а в другата е изгубил усещания и знам това, защото разговарях с него в болницата.

Ясмин пребледня още повече, треперещите ѝ пръсти заопипваха маншета ѝ.

– Ако Аномия е бил нападателят... – продължи настоятелно Страйк.

– Ако Аномия е който аз мисля, че е, няма как да го е направил – прошепна Ясмин. – Физически не е способен да го стори.

– А кого мислите вие за Аномия? – попита Страйк.

Ясмин се поколеба, после каза:

– Иниго Ъпкот.

Страйк не беше очаквал това.

– И защо според вас е Ъпкот?

– Просто защото... Аномия звучи като него. Аномия знае латински, а Иниго често използва латински фрази. Също и от казаното от Аномия: твърди, че има труден живот, а Иниго очевидно е в инвалидна количка. Освен това Аномия страшно се ядоса, когато Еди се отказа от Катя като агент, и знам, че Иниго много се нервираше, задето Катя никога не е получавала заплащане за всичката работа, която вършеше за Джош и Еди, защото го чух да недоволства от това на няколко пъти, като бях у дома им. А веднъж, като се бях отбила, видях Иниго да участва в играта.

– Наистина ли? – попита Страйк.

Ясмин кимна и попи върха на капещия си нос с ръкава на жилетката.

– Имаше някаква засечка в компютъра. Отидох да му помогна и видях какво е правил, когато е замръзнал. Беше в играта. Тогава помислих, че просто е искал да я погледне от любопитство. Защото Джош и Еди ходеха у Катя, говореха за играта и за Аномия. Но после, по-късно, просто събрах две и две...

И получи двайсет и две.

– ...и логиката беше налице, защото той е прикован у дома си, вечно е пред компютъра. Освен това е художник и през цялото време ни чуваше да приказваме за Мастиленочерно сърце. Вероятно е създал играта за развлечение, като проект...

– Според вас Аномия говори ли като шейсет и няколко годишен човек?

– Ами... да. – Предизвикателният тон на Ясмин се беше върнал. – Иниго е... той е избухлив. Много ругае и не харесва Джош. Еди май я харесваше в началото, така че, като се изказа негативно за играта, вероятно го е ядосала силно. След всичките усилия и време, които е вложил в нея.

– Харесвахте ли Иниго?

– Аз... да. Мъчно ми беше за него, че е толкова болен. При първото ми посещение там беше приятен, но той... има склонност да напада и тормози, а и... Аномия също я има, така мисля. Но – побърза да добави тя – това е само теория, нищо повече...

Страйк се почуди дали Ясмин не бе живяла прекалено дълго във виртуален свят, населен с анонимни хора, и това да бе прогонило представата за вероятно и възможно от мисловните ѝ процеси. Всяка теория би я устроила, стига да удовлетворяваше потребността ѝ да е вътрешен човек за играта. Тези ѝ особености я бяха направили много ценна за Разполовяване, но далеч не тъй полезна като свидетел.

– Една година и вие, и Иниго сте присъствали на новогодишно парти в Норт Гроув, нали?

– Да – отвърна Ясмин, като явно не разбираше какво общо с всичко има този въпрос.

– Той ми каза, че ви е видял там в прегръдка с Нилс де Джонг.

Ясмин изглеждаше шокирана, но на Страйк му се стори, че зърна леко самодоволство.

– Той... помоли ме за традиционната целувка под имела, това е всичко.

– Ще се учудите ли от твърдението на Иниго, че ви е чул как признавате на Нилс, че вие сте Аномия?

Тя ахна стъписано.

– Това е абсолютна лъжа! Направо е нелепо!

– Спомняте ли си за какво говорехте с Нилс, преди той да ви целуне?

– Аз... бяхме пили твърде много. Той ми каза, че съм изглеждала нещастна и искал да ме ободри. Направо ме завлече под клончетата имел.

Страйк силно подозираше, че никой мъж преди това не е правил подобно нещо с Ясмин.

– Нилс случайно да е говорил за аномията в абстрактен смисъл?

– Какво имате предвид?

– Значението на аномия като състояние на аморалност.

И така като Ясмин изглежда недоумяваше, Страйк попита:

– Никога ли не сте забелязвали, че думата „аномия“ я има в надпис на кухненския прозорец в Норт Гроув?

– Така ли? – с искрена изненада изрече тя.

– Някога говорили ли сте с Аномия, имам предвид с човека, по телефона?

– Не. Само чрез имейли.

– Какъв е имейл адресът му? – попита Страйк и извади бележника от джоба си.

– Няма да ви го дам. – Зачервените ѝ очи отново се напълниха със сълзи, беше уплашена. – Аномия ще ме убие.

– Може и да не сте съвсем на грешен път – кимна Страйк. – Давате ли си сметка, че Морхаус е бил убит?

– Какво? Не, той... Какво?!

Страйк видя как мудните ѝ мисловни процеси се мъчеха да схванат и обработят чутото.

– Не ви вярвам – прошепна тя най-накрая.

– Ами проверете – предложи Страйк. – Викас Бхардваж. От Университета на Кеймбридж. Гърлото му е било прерязано.

Ясмин сега изглеждаше, сякаш бе напът да повърне.

– Откъде знаете, че той е Морхаус? – попита немощно.

– Ако проверите репортажите – игнорира въпроса ѝ Страйк, – ще установите, че убийството е станало във вечерта, когато Морхаус изчезва от играта.

– Не ви вярвам – отново каза тя, но трепереше. – Само се опитвате да ме сплашите.

През дантелените завеси на прозореца Страйк видя едър мъж с прошарена коса и куфарче в ръка да се приближава по предната пътека. Малко след това пред дневната се чу приглушен разговор и той предположи как разтревожената майка на Ясмин съобщава на баща ѝ, че някакъв непознат притеснява дъщеря им.

Вратата се отвори и влезе бащата на Ясмин още с куфарчето в ръка.

– Какво става? Кой е този човек, Ясмин?

– Нищо не е... Ще ви кажа после...

– Кой е той? – Бащата изглеждаше обяснимо тревожен при вида на мокрите и подути очи на дъщеря си.

– Корморан Страйк – представи се детективът и се изправи с мъка на крака, тъй като мускулите на бедрото му крещяха за милост. Протегна ръка. – Частен детектив съм и дъщеря ви ми помага по един случай.

– Частен... Какво е това? – развика се господин Уедърхед, като пренебрегна протегнатата ръка, а през това време майката на Ясмин се промуши странично в стаята. – Пак ли за проклетата анимация?

– Татко, недей, моля те – прошепна Ясмин. – Моля те. Скоро ще дойда и ще... ще ви обясня.

– Аз...

– Моля те, татко, нека си довърша разговора с него! – малко истерично настоя Ясмин.

Родителите ѝ неохотно се оттеглиха. Вратата отново се затвори. Страйк си седна на мястото.

– Разбирате ли, че когато всичко излезе наяве – заговори Страйк, преди Ясмин да е успяла да каже нещо, – а това ще стане, защото, както казах, централното управление на полицията и тайните служби в този момент конфискуват компютрите и телефоните на членовете на Разполовяване, обществеността, медиите и съдебните заседатели ще чуят, че вие по свое желание сте взели досие с изфабрикувани улики срещу Еди Ледуел, подготвено от терористична организация, която е искала смъртта ѝ, и сте го отнесли на Джош Блей, за да го настроите срещу нея? Как мислите, че ще изглеждате, Ясмин, когато светът научи, че сте продължавали весело да си играете играта, след като сте знаели, че е инфилтрирана от терористи, нещо повече, продължили сте да бъдете модератор и сте планирали книга въз основа на информация, открадната от мъртва жена? Предупреждавам ви сега: шефът на Разполовяване ще твърди, че Аномия е нападнал с нож Ледуел и Блей, че Аномия се е опитал да убие един от членовете им, като го е бутнал пред влак. Но независимо дали са го извършили Разполовяване, или Аномия, вие сте затънали в калта до гуша.

Ясмин се приведе с лице в дланите си и отново се разплака.

– Единствената ви надежда – повиши глас Страйк, за да е сигурен, че тя го чува през хлипането си, – е да направите каквото е редно сега и доброволно. Напуснете играта, кажете на полицията всичко, което знаете, и ми помогнете да открия Аномия.

– Не съм в състояние да ви помогна, как бих могла? Ако не е Иниго...

– Първо, може да ми дадете имейл адреса на Аномия – заяви Страйк. – Второ, можете да ми помогнете да намеря модератор, който се нарича Хартиенобяла.

– Тя пък защо ви трябва?

– Защото подозирам, че е в опасност.

– Каква?

– Морхаус може да ѝ е казал кой е Аномия.

– О...

Ясмин изтри лице с ръкава си, като още повече размаза грима си и каза:

– Не знам нищо за нея.

– Били сте заедно в Играта на Дрек месеци наред, все нещо трябва да знаете. Наясно сме, че Вайлпекора ви е показал снимката ѝ.

– Но как разбрахте?

– Няма значение как съм разбрал. Запазихте ли снимката?

– Не... тя беше...

– Гола?

– Не... не съвсем.

– Опишете я.

– Тя е... хубава. Слаба. Червенокоса.

– На каква възраст?

– Не знам. Малко над двайсет. Може би и по-млада.

– Някога намеквала ли е къде живее?

– Тя... веднъж каза, че била на километри далеч от Лондон, когато...

– Когато...? – подсказа Страйк.

Ясмин задърпа нервно мокрия ръкав на жилетката си, после каза:

– Когато споделих с другите модератори, че Джош и Еди ще се срещнат... за да обсъдят досието.

– Казахте ли им къде ще е срещата? – попита остро Страйк?

– Не. Хартиенобяла ме попита, но отговорих, че няма да ѝ кажа, защото Джош би ме убил, ако се появи някой ловец на автографи. Тя се нервира и заяви, че и да би искала, нямало как да се появи там, защото била на километри далеч от Лондон. После добави как било съвсем ясно къде ще се срещнат, изфуча и напусна канала.

– Според вас дали повечето фенове на Мастиленочерно сърце биха отгатнали, че срещата на Джош и Еди ще е в гробището?

– Може би – отвърна Ясмин. – Все пак това си беше тяхното място, нали така? Именно там... всичко се случи.

– Сещате ли се за нещо друго, което Хартиенобяла да е казала за себе си или за местоживеенето си?

– Не. Знам само, че всички мъже си падаха по нея. Но тя харесва... харесваше най-много Морхаус.

– Колко души според вас са виждали тази снимка, на която е частично гола?

– Сигурно всички мъже. Вайлпекора ми каза, че тя искала да я прати на Морхаус, но по погрешка я пратила на Аномия. Вайлпекора най-вероятно я е показал на всички други мъже.

– Добре – каза Страйк и записа бележка. – А сега ми дайте имейл адреса на Аномия.

След миг колебание тя взе телефона, който бе оставила на подръчника на креслото, отвори указателя си за имейли и започна да диктува:

– Адресът е cagedheart14@aol.com. Все с малки букви, числото е изписано с цифри.

– Благодаря – отвърна Страйк. – Четиринайсет... като правило 14?

Ясмин, която беше заета да бърше лицето си с ръкав, само кимна.

– Питам просто от интерес, какви са останалите тринайсет правила?

– Няма такива – със задавен глас отвърна Ясмин. – Съществува само това правило.

– А защо е четиринайсет?

– Любимото число на Аномия е.

– Защо?

Тя вдигна рамене.

– Добре. – Страйк затвори бележника и извади портфейла си. – Много ми помогнахте, Ясмин. Ако послушате съвета ми, ще се свържете с този човек – той отвори портфейла си, извади от него визитката на Райън Мърфи и ѝ я подаде. – Разкажете му всичко, което казахте на мен. Всичко. А после ви препоръчвам да напуснете играта. Завинаги.

– Не мога – избъбри Ясмин с пребелели устни.

– Защо?

– Защото Аномия каза... че ако го направя...

Тя внезапно издаде невесел, леко истеричен смях.

– ...заплаши ме, че ще съобщи на полицията как съм помагала на терористи. Но предполагам... ако сама го кажа на полицията... поне няма да има нужда да продължавам...

Тя млъкна.

– Какво няма да има нужда да продължавате?

Ясмин отново изтри очи и продума умолително.

– Аномия... един вид ме изнудва.

– За да вършите какво?

– Кара ме да съм той в играта.

– Как така? – попита Страйк, смразен от ужасно подозрение.

– Кара ме да се преструвам на него. В някои моменти в играта. Даде ми данните си за влизане и ми нареждаше кога да го правя, иначе заплашваше да каже на полицията за досието.

– Откога вършите това? – попита Страйк и умът му запрепуска към заподозрените, които бяха елиминирали въз основа на това, че не бяха ангажирани с електронни устройства, докато Аномия присъстваше в играта.

– Не знам – пак изхлипа Ясмин. – Откакто... Беше, след като казах на Аномия, че съм се срещнала със съдружничката ви. На Комик Кон.

– Боже милостиви – процеди Страйк. Като се мъчеше да не издава обзелата го сега ярост, попита:  – Това не ви ли се стори странно искане?

– Да, донякъде... Попитах го защо му е нужно, а той просто ми отвърна, че трябва да го правя.

– Може ли да си спомните кога точно „сте били“ Аномия? Водехте ли бележки?

– Не – с нещастен вид отговори Ясмин. – Много пъти се е случвало, не мога да си ги припомня всичките. Защо?

– Защото – заговори Страйк, вече лишен от скрупули, че може да уплаши тази така опасно заинатена жена – вие сте помагали на Аномия да си създава алибита. На ваше място много щях да се напъна да си спомня дали сте замествали Аномия вечерта, когато е било прерязано гърлото на Викас Бхардваж. Според мен полицията силно ще се заинтересува от тази информация.

Той стана от мястото си толкова ядосан, че си тръгна, без да каже нито дума повече.

В мига, щом Страйк отвори външната врата, родителите на Ясмин се втурнаха към дневната и преди да я затръшне зад себе си, той ги чу как засипаха дъщеря си с тревожни въпроси, а също и отчаяното виене на Ясмин.

92

И тази нощ отново луната е разстлала

килима си прозрачнобял сред стаята заспала.

Отвън по коридора някой ходи

и знам пазачката ни зла, че броди.

Крои си как да ме накаже, негодницата, и будува,

задето пусната бях снощи в града да пренощувам.

Шарлот Мю, Празникът

Отначало Робин се зарадва, че си е у дома на Блакхорс Роуд. Беше ѝ малко странно внезапно да е сама – нямаше го Страйк, с когото да обсъждат работата си или да си мълчат дружелюбно в колата, – но можеше да пренебрегне лекото чувство на дезориентация, докато се зае със задачи да зареди пералнята с мръсни дрехи, да постави тоалетните си принадлежности по местата им, да полее филодендрона, да отскочи до супермаркета, та да зареди хладилника си.

Ала когато денят започна да преваля, стана ѝ все по-трудно да се преструва, че нервите ѝ не са опънати и че се чувства в пълна сигурност. Беше преследвана от образи, които не можеше да забрави – прерязаното гърло на Викас Бхардваж, гротексните латексови маски, използвани от бомбаджията, младия мъж с татуировка 88, снимащ апартамента ѝ, – и те я накараха рано да дръпне завесите и два пъти да провери дали е включила алармата срещу крадци.

Тъкмо бе седнала да хапне бъркани яйца върху препечена филийка, когато непознатият рингтон на временния телефон в чантата ѝ я накара да подскочи. Когато го извади, видя съобщение от Пез Пиърс.

Няма да повярваш какъв ден имах.

Робин обмисли отговора си за няколко секунди, преди да го напише.

Защо, какво се случи?

Отговорът от Пез дойде почти веднага.

Посетиха ме гадни полицаи. Някакъв тъпак им казал, че аз съм бил този, дето тормозел Еди онлайн. Сега пък ме съветват да се скрия някъде. Въпросният трол бил преследван от крайнодесни откачалки. Същите онези, дето ги дават по всички новини.

Божичко – написа Робин, – ти сериозно ли?

Имаше силното подозрение, че ще бъде помолена да приюти Пез на дивана си и то се знае, следващото му съобщение гласеше:

Дали не може да дойда да преспя у вас?

Страшно съжалявам, имам двама души на гости – отговори му Робин.

Да бе, много мои приятели имат хора на гости сега,

като са ме погнали терористи.

Съжалявам, истина е  – написа Робин. – Извести ме къде си отседнал. Мога да дойда да те ободря.

Нямаше ни най-малко намерение да отива да се вижда с Пез, но не виждаше друг начин да го убеди да сподели местонахождението си, та да могат да го следят. Ала вероятно подразнен, задето тя не му беше предложила убежище, той не отговори. В едно отношение Робин бе облекчена: не беше сигурна, че нервите ѝ биха издържали вечер на флиртуване чрез съобщения с Пез Пиърс, който все още би могъл да се окаже човекът, прерязал гърлото на младия гений в Кеймбридж и оставил го да се задуши от собствената си кръв.

Съседът ѝ отгоре отново беше пуснал високо музика и за пръв път бумтящите баси подразниха Робин – тя искаше да е в състояние да чува необичайни шумове. След като приключи с вечерята си и изми съдовете, опита се да прегледа акаунта на Лепинс Дисайпъл в Туитър, но ѝ беше трудно да се концентрира. При позвъняването на Страйк сграбчи телефона с облекчение.

– Здравей – каза тя. – Как мина с...?

– Направо няма да повярваш – прекъсна я Страйк.

– Какво се случи?

– Още от Комик Кон насам Ясмин се е представяла като Аномия за часове наред, но не си е водила бележки кога точно го е правила. Сетила се е, че жената, която я е интервюирала, си ти, след като видяла снимката ти във вестника, казала на Аномия, че я е разпитвала жена частен детектив, и Аномия я изнудил да влиза от негово име в играта.

– Какво?!

– Така че всички заподозрени, които сме елиминирали след Комик Кон, се връщат обратно.

– Но това са...

– Почти всички, които набелязахме поначало с изключение на Себ Монтгомъри. Ще трябва да седна и да го обмисля, но господи, само това ни липсваше. Мислех, че сме ги свели до двама души. А що се отнася до Хартиенобяла...

– Е, и това е нещо – каза Робин с желание за оптимистична нотка, след като Страйк ѝ разказа наученото от Ясмин за Хартиенобяла. – Червенокоса, хубава, млада, живее на километри далеч от Лондон...

– Да, стеснява се кръгът само до няколкостотин хиляди жени. Ако ти дойде идея как да познаем коя от тях е Хартиенобяла, звънни ми – каза Страйк.

Казаха си довиждане и Робин седя неподвижно известно време шокирана и разстроена от това ново развитие, докато трясък във външния коридор не я стресна. Тя се обърна на креслото си и се втренчи към площадката. Външната ѝ врата беше надеждна, алармата беше включена, така че беше абсурдно – нали така? – да се тревожи, че някой се опитва да влезе. След няколко минути, през които почувства сърцето ѝ да бие далеч по-бързо от нормалното при здрава жена в покой, тя бавно се изправи на крака, отиде до вратата и притисна ухо към нея, като си пожела да имаше шпионка. Нищо не чуваше. Без съмнение някой, качващ се нагоре, беше изпуснал нещо, и все пак образът на Викас Бхардваж, убит в инвалидната му количка, със зейнало гърло и угаснали очи нахлу в съзнанието ѝ.

За пръв път след откриване на трупа на Викас мислите на Робин се отправиха към Рейчъл Ледуел. Момичето вече трябва да бе научило за смъртта му.

Внезапно я порази мисъл, която я прониза като удар от електрически ток. Забързано отиде до лаптопа си, излезе от акаунта на Лепинс Дисайпъл, включи на директни съобщения, отвори на последния си разговор с Рейчъл и започна да пише.

Рейчъл, аз съм, Робин. Предполагам, че си видяла ужасната новина за Викас. Безкрайно много съжалявам.

Сега се опитвам да се уверя, че никой друг няма да пострада. Ако можеш, моля те, прати ми съобщение. Има нещо, за което си в състояние да ми помогнеш.

Спри Аномия

Робин чудесно знаеше, че момичето може да не е в Туитър в момента, че напълно разбираемо може да е получила отвращение от онлайн света, че можеха да минат часове или дори дни, преди да види съобщението ѝ. И все пак се взираше в екрана, сякаш бе в състояние да призове Рейчъл със силата на мисълта си, и тогава видя трите точки да се появяват под собственото ѝ съобщение. Рейчъл ѝ пишеше.

Викас беше ли вече мъртъв, като стигнахте там?

Пени Пийкок

Да. Ужасно беше. Много съжалявам, Рейчъл. Представям си какво ти е.

Спри Аномия

Знаеш ли кой го е извършил?

Полицията знае ли?

Пени Пийкок

Още не.

Спри Аномия

Последва пауза в продължение на минута. Робин се канеше да пише отново, когато видя трите точки и след още минута се появи много по-дълго съобщение от Рейчъл.

Много съм уплашена. Не спирам да плача. Мама мисли, че съм депресирана, иска да ме заведе на лекар, но не мога да ѝ кажа какво се случва в действителност. Мислиш ли, че е бил някой от Разполовяване? Викас искаше да изрита ЛордДрек и Вайлпекора от играта, защото беше убеден, че са от Разполовяване. Може те да са го убили за отмъщение. Може да е открил кои са в действителност, той би успял да го постигне, беше толкова умен, и да се е обадил на полицията. Днес видях в новините арестите, които са извършили на хора от Разполовяване, четох новинарските сайтове и мненията на хората в Туитър. Очаквах от полицията да съобщят, че Разполовяване са убили Викас, но не го направиха.

Пени Пийкок

В момента и аз не знам повече от теб, но искам да предотвратя някой друг да пострада.

Спри Аномия

Но все пак всички от Разполовяване са арестувани.

Пени Пийкок

Робин започна да пише, но в същия момент се появиха трите точки, тъй че тя спря да изчака новото съобщение на Рейчъл.

Ти мислиш, че Аномия го е направил.

Пени Пийкок

Робин се поколеба как бе най-добре да действа.

Не непременно, макар че последния път, като беше в играта, Аномия се държеше твърде странно за човек, чийто приятел е бил убит.

Спри Аномия

В какъв смисъл странно?

Пени Пийкок

Много хладно и небрежно.

Не ми изглеждаше естествено.

Спри Аномия

Последва най-дългата до момента пауза, но ето че трите точки отново се появиха и малко след това дойде друго дълго съобщение от Рейчъл.

Това е същински кошмар. Все си припомням нещо много чудато, което Вайлпекора каза преди цяла вечност. Беше, когато Морхаус влезе в модераторския канал да каже на Вайл и ЛордДрек да напуснат играта. Те отрекоха да са от Разполовяване и тогава Вайл каза на шега, че Аномия е убил Еди и е използвал Биткойн, за да си купи оръжие и електрошокова палка. Вайл твърдеше, че Аномия бил наясно за този много съмнителен уебсайт. Никога не съм виждала Аномия да приказва за криптовалута, но сега, като се замисля, може би с Вайлпекора са го обсъждали в частен канал. Много се ядосах, задето обсъждат убийството на леля ми като нещо забавно, и напуснах канала. Ала откакто видях какво се случи с Викас, все ми се върти в главата как Аномия се шегуваше, че тя е намушкала с нож Джош и Еди. Напълно възможно е да бъде извършено от момиче, защото Джош и Еди първо са били обездвижени от електрошокова палка, за да не могат да се съпротивляват, а Викас не би могъл да се отбранява от неговата инвалидна количка, нали?

Пени Пийкок

– Бинго – прошепна на себе си Робин. Написа в отговор:

Напълно разбирам защо е толкова разстройващо за теб, Рейчъл.

Спри Аномия

Не разбираш. Няма как.

Пени Пийкок

Достатъчно зле ми беше да си мисля, че Еди и Викас са убити от Разполовяване, но ако е бил Аномия, значи съм имала за приятел убиец. Помагала съм за модераторство в игра на убиец.

Пени Пийкок

Дори Аномия да е виновен, няма как да си знаела, че е способен на убийство. Ако всеки, който се шегува, че иска да убие някого, действително го прави, никой от нас няма да е в безопасност на улицата.

Моят пръв приоритет в момента е да се опитам да се свържа с Хартиенобяла. Има вероятност тя да знае кой е Аномия. Също така може да хвърли светлина върху въпроса дали Викас е възнамерявал да сподели с полицията си своите подозрения за Аномия или Разполовяване.

Спри Аномия

Не знам коя е Хартиенобяла,

никога не съм знаела.

Пени Пийкок

Знаем, че из модераторския канал циркулира нейна снимка.

Аномия я е споделил с Вайлпекора, а той я е показал на Хартела, та се чудех дали някой някога не я е показвал и на теб.

Знам, че всички те мислеха за мъж.

Спри Аномия

Последва пауза. Сърцето на Робин биеше също тъй бързо, както когато според нея бе изтракала пощенската кутия.

Вайлпекора ми я показа.

Пени Пийкок

Той и ЛордДрек ме мислеха за гей мъж.

Пени Пийкок

Каза: „Ако не получиш ерекция от това, ще знаем със сигурност, че си педал“.

Пени Пийкок

Робин знаеше, че трябва много внимателно да подбере думите за следващото си съобщение, защото не бе забравила как тормозилите Рейчъл я бяха наричали лесбийка.

Рейчъл, би ли проверила дали си я изтрила? Защото, ако си забравила да го направиш, тази снимка може да ни помогне да я открием.

Спри Аномия

Робин зачака със затаен дъх. Паузата се точеше ли, точеше и това ѝ даваше надежда, защото ако Рейчъл беше изтрила снимката, би ѝ го съобщила веднага. После трите точки се появиха и Рейчъл отговори:

Ще проверя. Не възнамерявах да я запазя, но ще проверя дали съм го направила.

Пени Пийкок

Има я, помисли си Робин. Не знаеше, нито я бе грижа дали Рейчъл е запазила снимката от злоба, или за да се опита да открие самоличността на момичето, откраднало най-добрия ѝ приятел онлайн. Важно беше единствено, че я има.

Изминаха три минути, които на Робин ѝ се сториха като трийсет. И после Рейчъл написа.

Имам я.

Пени Пийкок

Прати ми я сега.

Спри Аномия

Снимката се появи, преди Робин да е имала време да напише благодарностите си. Момичето на нея не беше просто хубаво, беше красавица. Беше най-много двайсетгодишна, слаба, с дълга червена коса, сметановобяла кожа, напръскана с лунички, високи скули и големи лешниковокафяви очи. Носеше само разкопчана светлорозова риза и позираше, притиснала гърдите си една към друга с горната част на ръцете си, а ризата едва прикриваше зърната. На снимката се виждаше част от плоския ѝ корем и бе отрязана точно под пъпа ѝ.

Рейчъл, МНОГО ти благодаря.

Ще е от огромна помощ за нас.

Спри Аномия

Моля те, ще ме известиш ли какво става? Не мога да търпя да съм в неизвестност.

Всичко ще е по-добре от това.

Пени Пийкок

Разбира се. Ще поддържам контакт. И моля те да не се упрекваш, пощади се. Ти ни помогна много и нищо от случилото се не е по твоя вина. Нищо х

Спри Аномия

Х

Пени Пийкок

Робин запази снимката на Хартиенобяла на лаптопа си, отвори Гугъл, за да осъществи издирване по образ, и лепна снимката.

Откритите „подобни образи“, както би предположила, бяха от вулгарно естество или меко порно. Пред нея се появиха множество жени, разголили гърди с разкопчани ризи, но нито една не приличаше на Хартиенобяла. Това обаче ѝ подсказа нещо полезно, а именно, че Хартиенобяла никога не бе публикувала снимката онлайн, а това предполагаше, че наистина е предназначена за гадже или някого, когото е смятала за гадже.

Робин разгледа внимателно фона на снимката. Беше слабоосветена спалня, вероятно студентска стая, тъй като в дъното се виждаше бюро. Когато увеличи картината, видя на бюрото плитка кутия с надпис „Меки пастели Фабер-Кастел“.

На Робин ѝ беше ясно, че това са художнически пособия, а не бонбони.

Тя оряза снимката така, че да се вижда само лицето на момичето и лепна нея в приложението.

Появи се галерия от много по-обещаващи образи. Робин бавно и внимателно огледа всичките и някъде на шестнайсетата спря.

Беше точно това момиче: същите очи, същите скули, същата дълга и пищна червена коса. Без прекалени очаквания тя кликна на снимката. Беше от Инстаграм. Робин отиде на страницата и гръмко възкликна „Да!“.

Името на момичето беше Никол Кристъл. Робин установи, че е студентка в Школата по живопис в Глазгоу. На страницата имаше много примери от работата ѝ, които дори за неопитното око на Робин издаваха голям талант. Тук-там имаше селфита и едно от тях накара Робин да застине леко обезпокоена. Хубав рус млад мъж с отрязана черна тениска прегръщаше Никол, застанал зад нея, и устните му бяха допрени до бузата ѝ. Докато Робин се придвижваше надолу, видя още няколко снимки на същия младеж, една от които имаше сърце, нарисувано около нея.

Знаеше ли този човек, че приятелката му прекарва часове в играта да си говори с Викас Бхардваж? Че му праща провокативни снимки?

Робин щракна върху последователите на Никол, огледа ги за името на Викас, но не го откри.

После отвори Туитър и потърси Никол Кристъл. Появиха се няколко акаунта, но тя нацели точния без затруднение. Никол беше използвала собствената си снимка и пълното си име, като локация бе вписала Глазгоу, но явно използваше Туитър далеч по-рядко от Инстаграм. Последният ѝ пост бе препубликуване от акаунт, наречен Жени художници, и беше отпреди десет дни, преди да бъде открито тялото на Викас.

И тук Робин щракна върху последователите и след няколко минути откри каквото търсеше. Викас Бхардваж имаше акаунт със собственото си име и бе последовател на Никол.

Робин бе толкова погълната от откритията си, че звъненето на телефона ѝ я накара да подскочи. Беше пренасочено обаждане от номера в офиса, който се отклоняваше към телефоните на Страйк или Робин, ако не бъдеше отговорено. Като предположи, че Страйк е стигнал до Денмарк Стрийт доста по-бързо от очакваното, тя веднага отговори.

В ухото ѝ прозвуча шепот, като всяка дума бе грижливо разчленена.

– Аз... ще... те... убия.

Линията прекъсна.

93

С подгизнали дрехи и стиснати зъби

извървях пътя дълъг и труден...

О, пренеси ме ти през прага вътре!

Мери Елизабет Колридж, Магьосницата

Страйк вече толкова силно го болеше кракът, че спря да почива за цели петдесет минути на пейка на гара Виктория. Като си каза, че вече е много по-добре и че реденето на опашка за такси няма да е по-малко мъчително, отколкото да продължи с метрото, слезе в метростанцията, но там му се наложи да пропусне два влака, за да отмори отново крака си, преди да иска от него да понесе теглото му. Когато тръгна да излиза от станция Тотнъм Корт Роуд, вече се спускаше нощта и той едва се въздържа от груба ругатня при поредните стълби. Сега имаше чувството, че стъкла се забиват в отрязаната част на крака му и не можеше да различи дали са мускулни крампи или измъчена става. Съжаляваше горчиво, че се бе отказал да вземе бастуна, тътреше се напред облян в пот и стигна дотам, че започна да предлага сделки на Бог, в когото не бе сигурен, че вярва. Ще сваля килограми. И цигарите ще откажа. Само ме отведи до дома. Кълна се, че ще се грижа по-добре за себе си. Само не ме оставяй да рухна на улицата, мамка му.

Боеше се, че кракът му отново ще поддаде под него и ще изживее унижението да се срине на земята пред хора. Веднъж вече се бе случило и той отлично знаеше какво следва, защото не беше някоя крехка бабичка, на която непознати инстинктивно предлагаха помощ: едри и яки четиресетгодишни мъже с близо два метра ръст не извикваха автоматично доверие у околните, за тях се приемаше, че са пияни или опасни, и дори таксиметровите шофьори се правеха на слепи за здравеняци, махащи отчаяно от канавката.

За свое облекчение успя да излезе изправен от метростанция Тотнъм Корт Роуд. Облегна се на стена и вдиша дълбоко нощния въздух, като отпусна цялата си тежест на здравия ляв крак, докато сърдечният му ритъм се нормализира, през което време гадните щастливци с по два здрави крака го отминаваха с енергична походка. Изкушен бе да се добере с подскачане до пъб „Тотнъм“, но там щеше да получи само временно облекчение. Нужно му бе да стигне до Денмарк Стрийт и ако успееше да се справи с трите рамена стълби, в хладилника го очакваха пликчета с лед, а в шкафа – обезболяващи, щеше да може да свали протезата си, да заеме удобна поза и да ругае на воля с пълно гърло.

Воден от желанието да оправдае още малко оставането си на място и решен да не пуши, той извади от джоба си телефона, погледна го и леко се изненада, като видя съобщение от Робин.

Имам добри новини. Обади се, когато можеш.

Не би могъл да обясни защо, но имаше чувството, че ходенето му ще е по-леко, ако в същото време говореше с Робин, тъй че натисна върху номера ѝ, отдели се от гостоприемната стена и закуцука по Чаринг Крос Роуд с притиснат към ухото телефон.

– Здравей – чу гласа ѝ след второто позвъняване.

– Каква е добрата новина? – попита той, като се мъчеше да не скърца със зъби.

– Идентифицирах Хартиенобяла.

– Какво?! – ахна Страйк и в продължение на няколко крачки болката в крака му май наистина поотслабна. – Как?

Робин заразказва, а Страйк се застави да се съсредоточи и когато тя свърши да говори, той изрече с колкото ентусиазъм успя да събере при измъчващите го крампи:

– Направо си гениална, Елакот.

– Благодаря – отвърна тя и той не забеляза колко глух бе гласът ѝ, защото бе фокусиран върху задачата да не диша твърде тежко в телефона.

– Може да пратим Баркли да говори с нея, Глазгоу е негова територия – посочи Страйк.

– Да, и аз си го помислих – отвърна Робин, която също като съдружника си с мъка се опитваше да звучи естествено. – Ъъ... случи се и нещо друго.

– Моля, какво? – попита Страйк, защото в момента двуетажен автобус преминаваше с грохот покрай него.

– Току-що се случи и нещо друго – повтори по-силно Робин. – Получих обаждане, пренасочено от офиса. От човек, който каза, че ще ме убие.

– Какво?!

Страйк с мъка се добра до вътрешната страна на тротоара, далеч от трафика и минувачите и застана неподвижно вслушан, запушил с пръст другото си ухо.

– Шепнеше. Мисля, че беше мъж, но не мога да съм сто процента сигурна. Каза „Ще те убия“ и затвори.

– Ясно – изрече Страйк с тон, който колегите му в армията разпознаваха като нетърпящ възражения. – Стягай си багажа веднага. Трябва да се върнеш в хотел „Зет“.

– Не – отвърна Робин, която сега крачеше из малката си дневна, за да изразходва адреналина. – Тук съм по-добре. Алармата е включена, вратата е двойна...

– От Разполовяване знаят къде живееш, по дяволите! – гневно възкликна Страйк. Ама защо тя просто не изпълняваше каквото ѝ се казва?

– И ако сега са отвън – каза Робин, едва устояваща на желанието да надникне през завесите, – най-глупавото ще е да изляза сама.

– Не и ако долу те чака такси – възрази Страйк. – Кажи им, че искаш шофьор мъж. Помоли го да се качи горе да ти помогне с багажа, обещай му бакшиш за това усилие и вземи портативната си аларма, в случай е някой ти налети.

– Който и да беше, просто се опитва да ме сплаши...

– Това са шибани терористи, всичко, което вършат, е с цел да уплашат хората до смърт.

– Знаеш ли какво? – викна му Робин. – Никак не ми трябва точно сега да ми крещиш, ясно?

Той вече успяваше да чуе паниката ѝ и с усилие като онова, което го бе придвижило нагоре по последния повреден ескалатор, потисна дълбоко вкоренения инстинкт да крещи команди пред лицето на опасността.

– Прощавай. Ами добре. Щом ти не искаш да дойдеш в центъра, аз идвам при теб.

Да изкачи стълбите до мансардата си, за да приготви пътна чанта, после да се смъкне додолу и да пътува до Уолтъмстоу бе на последно място сред желанията му, но звукът от експлозията във външния офис още бе свеж в паметта му.

– Искаш да ми вмениш чувство на вина...

– Нищо не искам да ти вменявам – остро отвърна Страйк и отново закрачи, като куцаше по-силно отвсякога. – Приемам сериозно възможността някой от тези мръсници да е на свобода и да иска да очисти още една самонадеяна жена, преди цялата им организация да изчезне с гръм и трясък.

– Страйк...

– Не ми излизай... Мамка му! – изпъшка той, защото треперещият му крак поддаде. Олюля се, успя да се задържи прав и продължи да куцука.

– Какво стана?

– Нищо.

– Кракът ти – заключи Робин, тъй като чуваше накъсаното му дишане.

– Добре е – измърмори Страйк с лице и тяло, облени от студена пот. Мъчеше се да пребори вълните на гадене, които започнаха да го нападат.

– Страйк...

– Ще се видим след около...

– Никакви такива – изрече тя с тон на поражение. – Добре, ще се върна в хотела. Сега ще позвъня за такси.

– Ще го направиш ли?

Прозвуча по-агресивно, отколкото бе възнамерявал, но кракът му вече се тресеше силно всеки път, когато го натовареше, и той знаеше, че ще е късметлия, ако стигне изправен до вратата на офиса.

– Да, ще се обадя за такси, ще поискам помощ за багажа... всичко.

– Добре тогава – отговори Страйк и зави по Денмарк Стрийт, която бе пуста с изключение на женски силует в далечния ѝ край. – Щом си в таксито, обади ми се.

– Непременно. Скоро ще се чуем.

Тя затвори. Страйк се поддаде на импулса си да ругае полугласно при всяко стъпване с десния си крак и продължи с неугледна походка към вратата на сградата си.

Едва когато вече бе на десет метра от жената, разпозна Мадлин.

94

И ето че тогава повалих те,

два пъти те пронизах с нож и после още два.

Защото осмели се да свалиш короната си,

един от простосмъртните да бъдеш.

Мери Елизабет Колридж, Смъртоносна битка

– Пиян ли си? – подвикна тя, когато той се подпря на най-близката стена за равновесие.

– Не – отвърна ѝ.

Тя го приближи с несигурна стъпка и той видя, че за нея не можеше да се каже същото. Изглеждаше отслабнала след последното им виждане. Високите ѝ сребристи токове и къса рокля от метални халки подсказваха, че идва направо от парти или от празненство по повод издаване на книга, на музикален албум, пускане в продажба на козметичен продукт или изобщо от място, където хората отиваха, за да бъдат видени, снимани и убеждавани, че са значими.

– Искам да говоря с теб – изрече тя със завален глас. – Просто да говоря с теб, по дяволите.

Страйк изпитваше силна болка, душата му бе стегната от непоносима тревога и гняв след разговора с Робин и единственото му желание бе тази сцена да приключи възможно най-бързо.

– Слушам те – изпъшка.

– Ти, проклет негоднико!

Тя леко се олюля. Малката чанта, висяща от рамото ѝ на верижка, зееше отворена.

– Хубаво – отвърна Страйк. – Това ли беше?

– Мамка ти! Дяволите да те вземат! Исках да ти напиша писмо, но после си казах: не, ще го чуе лице в лице. Дир... директно! Ти, проклет, мръсен лъжец!

Въпреки всичките си тържествени решения по време на придвижването си Страйк извади цигарите от джоба си. След като Бог му погаждаше такъв гаден номер, всички сделки отпадаха.

– Доброто момче, а? – процеди подигравателно тя. – Големият герой.

Той запали, всмукна дълбоко от цигарата и издиша дима.

– Не помня да съм претендирал, че съм което и да било от двете.

– Ама го направи! Да, направи го, мамка му! Използваше ме през сичкото... през всичкото време. Получи каквото искаше, нали! – кресна тя и акцентът ѝ от Ист Енд бе силно изявен.

– Искам единствено – заговори Страйк, докато пушеше и гледаше надолу към нея – да си легна в леглото и да бъда оставен на...

– Проклет негодник!

Тя го удари с всичка сила в гърдите. Той отстъпи назад. Тя почти изгуби равновесие, олюляна на високите си токове. От чантата ѝ падна червило и се изтъркаля нанякъде.

Страйк направи опит да я заобиколи, но тя го сграбчи с две ръце за ръкава и избъбри:

– Използваше ме и знам точно защо...

С чувство за дежавю Страйк се опита да изтръгне ръката си от хватката ѝ и запалената му цигара падна на земята.

– Гаден използвач, проклет паразит...

– Защо не идеш да поизтрезнееш? – продължи той да се мъчи да се освободи, без да ѝ счупи пръстите. – Вземи по-добре ми изпрати онова писмо.

Лявата ѝ ръка още стискаше ръкава му, а с дясната тя го заудря по гърба. Той се извърна и улови и нея.

Отново видя на лицето ѝ озъбената усмивка като във вечерта на рекламното ѝ събитие на Бонд Стрийт.

– „Не говори за баща ми!“... Ама си същият като него, само дето не си толкова успял... Уж не искаш публика... публичност... ама чукаш само прочути... и си мислиш, че вече си я спечелил, нали?

– Престани да се излагаш – каза Страйк, като все още се опитваше да се освободи, без да я нарани.

– Аз ли се излагам? Всички знаят как тя се влачи с Ландън Дормър! А ти тичаш да я спасяваш! Да не мислиш, че иска теб?

– Иска ме, да – отсече Страйк, на когото се бе притекъл на помощ инстинктът за жестокост, събуждащ се у всеки разгневен любовник. – Точи лиги по мен! Но аз не искам нито едната от двете ви, така че защо не се помъчиш да откриеш капка достойнство и не...

– Мръсник! Проклет мръсник! Влизаш в живота ми... в живота на Хенри...

– На Хенри изобщо не му пука за мен, нито пък на мен за него...

– Всичко е било заради нея, нали? Да я накараш да ревнува...

– Добре, вярвай на Шарлот... пий още едно питие...

– Имам интервю с „Мейл“ следващата седмица... Ще им кажа...

– О, това е висока класа, да ме заплашваш с проклети...

Тя се извъртя в ръцете му и го ритна с всичка сила. Страйк усети как токът ѝ се заби в бедрото му, отстъпи назад, а здравият му крак се подхлъзна на изтъркалялата се гилза с червило и с болезнен вик той се стовари по гръб, тазът му се удари в бетона, а след него и тилът му дрънна в него.

За няколко секунди му се струваше, че ще повърне. Претърколи се и се опря на колене и длани в опит да се надигне, без да го е грижа дали тя ще продължи да го рита. Бе повлечен във водовъртеж от болка, отрязаният му крак подскачаше в спазми, ставата му крещеше за милост.

Някъде над него тя редеше умолителни думи. Той не ги различаваше, искаше тя да изчезне, да се махне завинаги. С крайчеца на окото си я видя да коленичи до него, вече разплакана.

– Корм...

– Изчезвай – изграчи дрезгаво той, а протезата му, прикрепена към подскачащия на тласъци крак, стържеше по земята. – Махай се. Да те няма.

– Аз не исках...

– Върви си.

Тя с мъка се надигна.

– Корм, моля те... нека ти...

– Махай се!!!

Тя все така плачеше, но след малко – с еднаква сила можеше да са изтекли секунди или минути – чу несигурните ѝ стъпки да се отдалечават към Чаринг Крос Роуд. Когато съвсем заглъхнаха, той се опита да се изправи, но десният крак категорично отказваше да поеме тежестта.

Докато пълзеше към вратата на сградата, попадна на още горящата цигара, взе я и я пъхна в устата си. Като влачеше зад себе си крака с протеза, стигна до прага, успя да се докара до седнала позиция върху него, дръпна от цигарата и се облегна на черната врата.

Усещаше нощния въздух студен върху мокрото си лице, звездите над Лондон бяха замъглени както винаги над големия град и той изживя един от онези моменти на съчетана обърканост и прозрение, които сполитат пияните и отчаяните. Плоското лице на Ясмин Уедърхед се преля с изкривената усмивка на Мадлин и той си помисли за досието с убедителни лъжи, довело до убийство и парализа, за ненаписаното писмо с обвинения, което можеше да изгори, без да е прочел.

И тогава, на стъпалото пред офиса си, докато се питаше дали нямаше да му се наложи да спи тук, където седеше, нещо изплува от подсъзнанието му и премина в активната му мисъл. Всяка жена, която се бе надявала да си създаде съвместен живот с него, се бе оплаквала все от същото: че нещо твърдо и непроницаемо в мозъка му оставаше навеки в царството на решаване на загадки без значение какво се случваше наоколо му. В действителност една-единствена жена не бе мрънкала срещу това...

Телефонът зазвъня в джоба му и той го извади.

– В таксито съм – съобщи Робин.

– Чудесно – отговори Страйк, като още пушеше.

– Май нямаше никой отвън. Явно ме гони параноя.

– Пратиха ни бомба. Не те гони параноя.

– Как е кракът ти, Корморан?

– Прецакан – отвърна Страйк. Нямаше смисъл да лъже повече. Съмняваше се, че скоро ще е в състояние да ходи нормално. – Но пък има и нещо добро, току-що ми хрумна, че май имаме следа.

95

Ала тъй мрачно е това тук място

и прекалено тихо. Без образ и без звук един –

поражда ужас, събужда страх непоносим.

Ударите на сърцето само за кратко траят.

Сякаш настъпил е на битието краят.

Шарлот Мю, Магдалена в църквата

Чат в играта между създател и модератор

на Играта на Дрек

<Модераторски канал>

<11 юни 2015 г. 00: 15 ч.>

<Присъства: Червей28>

>

<Аномия се присъединява към канала>

>

Червей28: О, боже мой, най-после!

Червей28: Чудех се къде са всички.

Червей28: Тази вечер Хартела трябваше да е модератор заедно с мен.

Аномия: Тя напусна. Няма да се върне.

Аномия: Току-що ме уведоми.

Червей28: Какво?!

Червей28: Защо би напуснала???

Аномия: Защото е шибана предателка.

Аномия: Ще ти пратя две снимки и искам да ги разгледаш внимателно.

>

<Аномия иска да ти изпрати файл>

<Натисни alt+y, за да приемеш файла>

>

>

>

Червей28: Кои са тези хора?

Аномия: По дяволите, чак толкова ли си глупава? Прочети надписите.

Аномия: Срещала ли си някого от тях?

>

>

Червей28: Не.

Аномия: Сигурна ли си?

Червей28: Да.

Аномия: Може да са били под прикритие. Да са носили перуки или нещо друго?

Червей28: Не, никога не съм ги срещала.

Аномия: Лъжеш ли ме?

Червей28: Не.

Червей28: Защо питаш дали съм ги срещала?

Аномия: Наети са да открият кой съм.

Аномия: Защото „Мавърик“ искат да закрият играта.

>

Аномия: Защо не казваш нищо?

Червей28: Просто съм шокирана.

Аномия: Криеш ли нещо?

Червей28: Не, разбира се.

Аномия: Дано е така.

Аномия: На хората, които крият от мен, им се случват лоши неща.

Червей28: Знам, че се шегуваш, но не говори така.

Аномия: Да не би да ме учиш какво да правя?

Червей28: Просто не харесвам такъв тип шеги.

Аномия: Ще разбереш, че не се шегувам, като видиш какво ще се случи с тези двама детективи.

Аномия: Вече предупредих кучката какво я чака.

Аномия: Кажи ми истината. Духче1 видя ли се с тях? Затова ли тя напусна?

Червей28: Как така тя?

Аномия: Духче1 беше момиче, тъпачке.

Аномия: Тези детективи някак са разбрали кои са някои от модераторите.

Аномия: Тази вечер мъжът е бил в дома на родителите на Хартела.

Аномия: Така че, кажи ми, Духче1 виждала ли се е с тях?

Червей28: Не.

Червей28: Исках да кажа, не знам.

Червей28: Духче1 просто изчезна.

Червей28: Така и не ми каза защо.

Червей28: Всички изчезват.

Червей28: Останаха ни четирима модератори.

Аномия: Трима. Не можеш ли да броиш?

Червей28: Ти, аз, ПотрошенДрек, Хартиенобяла.

Аномия: Хартиенобяла скоро ще изчезне, но чак когато бъде удобно.

>

Червей28: Плашиш ме.

Аномия: Хубаво.

Аномия: Ако тези детективи те доближат, веднага да ми съобщиш.

Червей28: Добре.

Аномия: Но може да им приложа повторение на Ледуел и Блей, преди да стигнат до теб.

Червей28: Аномия, недей.

Червей28: Не си прави такива шеги, мразя това.

Аномия: Мислиш, че няма да го направя ли?

Аномия: Мечтай си, ако така си въобразяваш.

Аномия: За теб няма страшно, обаче.

Аномия: Стига да останеш лоялна.

>

<Аномия напуска канала>

>

>

<Червей28 напуска канала>

<Модераторският канал е затворен>

96

Работи, човеко, работи, жено, додето има работа за вършене в тази обречена земя да храни сърцето и ума...

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

Ако всяка добра идея можеше да бъде реализирана чисто и без отлагане, детективската работа нямаше да бъде тъй продължителна и мъчна, каквато я познаваше Корморан Страйк. Ето защо успя да постигне стоицизъм, когато на следващата сутрин в девет набра номера на Грант Ледуел и чу в отговор международен рингтон, след което обаждането му бе прехвърлено на гласова поща. Остави съобщение, че ще е признателен, ако Грант му се обади, след което позвъни на Райън Мърфи.

Полицейският детектив прие с всичката сериозност, каквато Страйк би могъл да пожелае, новината, че Робин е получила смъртна заплаха по телефона предишната вечер, и одобри решението на Робин да се премести, вместо да остане в апартамента си. Каза, че е поставил човек на Блакхорс Роуд да наблюдава жилището ѝ, и обеща да съобщи, ако има още арести в средите на Разполовяване.

– Всъщност каня се да разпитам един от вашите геймъри. Твърди, че има информация за нас.

– Значи ви се е обадила все пак? – каза Страйк. – Това е добре.

– Откъде знаеш, че е жена?

– Разговарях с нея снощи и я посъветвах да ви каже всичко.

– Започвам да си мисля, че трябва да те назначим на хонорар при нас – подхвърли Мърфи.

Третото обаждане на Страйк беше до Мидж, защото трябваше да ѝ каже, че от дванайсет часа насам повечето отхвърлени заподозрени за ролята на Аномия отново са актуални.

– Мамка му – изпъшка Мидж. – И какво става сега? Та това са половин дузина хора, които да наблюдаваме. И единственият начин да ги изключим е да дебнем кога Аномия е в Туитър, а те не са?

– Не са чак половин дузина – уточни Страйк, но съзнаваше, че това е слаба утеха. – От полицията казаха да не припарваме до Пез Пиърс, така че можеш да си избереш: Киа Нивън в Кингс Лин или Тим Ашкрофт в Колчестър.

– Ами Уоли Кардю?

– Той със сигурност е елиминиран – отвърна Страйк. – Опитва се да помогне на Разполовяване да идентифицират Аномия. Няма как да е той.

– Ами ако ги баламосва?

– Не мисля, че случаят е такъв – каза Страйк, който си беше представял, че предстоящият му разговор с Робин ще е най-стресиращият за деня и никак не му бяха приятни тези възражения. Беше спал зле отчасти заради болката в крака, но и заради издутината на тила си от падането на улицата след ритника на Мадлин.

– Ами хлапето Ъпкот? – попита Мидж.

– Не мога да си припомня кога го елиминирахме – отвърна Страйк, който още не бе прегледал файла по случая.

– Беше след Комик Кон, защото, когато Баркли ми се обади да не си правя труда да поемам смяната по следенето му, тъкмо четях за скачането на Робин пред влака.

– По дяволите – изруга Страйк. – Добре, ако искаш, иди в Хампстед. На мен ми е все едно. Просто искам да знам, че един заподозрян е покрит днес.

– Ами Филип Ормънд? Него така и не го отхвърлихме като Аномия. Дори никога не сме го наблюдавали.

– Той не отговаря на профила ни.

– Отговаря повече, отколкото младият Ъпкот. Учител по компютърни науки е.

– Аномия е бил активен, преди Ормънд да се запознае с Еди. Откъде би могъл Ормънд да научи всичката лична информация за нея?

– Имах случай в Манчестър, при който съпруг бе създал три фалшиви профила във Фейсбук и започна да подмамва съпругата си, да я тормози, за да се опита да провери дали тя не му кръшка...

Страйк реши да остави Мидж да си разкаже историята, но почти не я слушаше. Когато най-сетне тя завърши, той каза:

– Слушай, имаме проблем с бройката хора. Сега ме е грижа да продължаваме да наблюдаваме един заподозрян, тъй че избирай: Тим Ашкрофт, Киа Нивън или Гюс Ъпкот.

Мидж избра Гюс, решение, за което Страйк бе сигурен, че е взела, за да не шофира до Кингс Лин или Колчестър. Разговорът им приключи.

Страйк допи силно подсладения си махагонов на цвят чай, после се обади на Баркли и го помоли да вземе полет до Шотландия, за да открие Никол Кристъл и да я разпита.

– Още преди обед ще ти пратя снимка. Тя е в Школата по живопис в Глазгоу, но семестърът приключи, затова предполагам, че ще е в дома на родителите си в Биърсдън, който е...

– Да, знам го – прекъсна го Баркли. – От скъпите квартали на Глазгоу е. И какво, да я питам дали знае кой е Аномия ли?

– Да, но действай предпазливо. Онлайн приятелят ѝ е бил убит, почти е сигурно, че тя е наясно с това и вероятно е силно уплашена. Кажи ѝ как знаем, че е Хартиенобяла в Играта на Дрек, увери я, че не е направила нищо нередно, и после узнай колкото можеш повече.

За негово облекчение Баркли прие задачата без оплаквания и затвори.

Страйк събра сили и позвъни на Робин.

– Здравей – студено изрече тя, след като вдигна веднага. – Прочетох имейла ти.

Беше ѝ пратил въпросния имейл в един часа през нощта, след като се бе довлякъл по стълбите до мансардния си апартамент. Когато се озова там, свали обувките, панталоните и протезата си, за да разгледа отрязания си дополовина крак, който отново бе обхванат от спазми веднага щом го вдигна нагоре. Имаше зачервена хлътнатина там, където го бе уцелил токът на Мадлин. Изпитваше остра болка в мускулите, коляното му бе подуто, а кожата при отрязаното място беше възпалена и всичко това го доведе до няколко неприятни извода.

Първо, бе дошло време да потърси медицинска помощ, макар да се боеше, че това ще го извади от действие. Второ, тъй като нямаше да може да придружава Робин никъде поне през следващите два-три дни, а всички други сътрудници бяха заети – Дев още следеше майката на Шавливи пръсти помежду ресторанти и барове с надеждата да подхване разговор за Фаберже или старогръцки антики, – Страйк искаше Робин да бъде избавена от всякакъв риск.

– Разбрахме се значи, нали? – каза Страйк, а мускулите на десния му крак отново конвулсираха, макар той да бе вдигнат. – Продължаваш да проучваш Лепинс Дисайпъл.

– Което ти смяташ за безцелно – припомни Робин.

– Не, съгласих се да го проверим, за да сме щателни.

– Знам какво правиш, Страйк – каза Робин. – Не съм глупава. Предполага се да покрием няколко на брой заподозрени, но ти искаш да се затворя в хотелска стая и да зяпам в Туитър.

– Получи заплаха за убийство – изтъкна Страйк, който бързо достигаше до границата на търпението си. – Знаят адреса ти и как изглеждаш. Името ти бе върху бомбата редом с моето.

– Защо тогава ти не се криеш в някой проклет...

– Защото трябва да ида в болница – изръмжа той.

– Какво? – запита с остър тон Робин. – Защо? Какво се е случило?

– Кракът ми сдаде багажа – отговори Страйк.

– О, по дяволите, много ли е зле? Ами тогава нека аз...

– Не, няма да идваш с мен – отсече той. Беше толкова напрегнат, че едва не ѝ се развика. – Много те моля да не се показваш навън, та поне една тревога да ми бъде спестена, става ли?

– Добре – троснато отвърна Робин, но след кратка пауза добави:  – Ще ми се обадиш ли все пак, когато ти е възможно, за да ми кажеш как си?

Страйк се съгласи да го направи, затвори и после, като използва за равновесие облегалките на столовете, дръжката на вратата и скрина, за да пази равновесие, стигна с подскачане до спалнята си, за да се облече.

Тъй като не си правеше илюзии, че ще успее да си уреди час за прием при неговия специалист с такова кратко предизвестие, той реши да отиде в спешното отделение на клиниката към Лондонския университет и да си чака реда. Възнамеряваше да каже как е паднал предишната вечер и сега изпитва силни болки, което си беше самата истина, макар да се пропускаше фактът, че бе страдал още преди падането и месеците нехайство бяха довели до това му състояние. Не се съмняваше, че един лекар веднага би прозрял как стоят нещата, но не го бе грижа. Искаше само рецепта за голяма опаковка със силни болкоуспокояващи, та да може да продължи да работи.

Петдесет минути по-късно, докато пътуваше в такси с подпрени до себе си патерици и закопчан с безопасна игла десен крачол, телефонът му иззвъня.

– Страйк.

– Здравейте – прозвуча грубоват мъжки глас насреща. – Обажда се Грант Ледуел.

– А, Грант – каза Страйк, – благодаря, че се свърза с мен. Питах се дали може да се видим лично. Просто за да те осведомя за новото развитие – добави неискрено.

– Да, би било чудесно – реагира ентусиазирано Грант. – В момента съм в Оман, но в понеделник се връщам. Пак ще трябва да е вечерта. Девет часът твърде късно ли е? Може ли да дойдете у нас?

Страйк, който много искаше да разговаря с двамата Ледуел в дома им, отвърна, че и часът, и мястото го устройват напълно.

– Чудесно, защото Хедър няма да иска да изляза толкова скоро след връщането си от Оман, но пък ще има желание да чуе новини за Аномия. Никак не ѝ беше приятно, че заминах и я оставих сама в къщата.

Грант му даде адреса на Батълдийн Роуд, Страйк му благодари и затвори.

Спешното отделение в болницата „Сейнт Мери“ беше според очакванията му препълнено с пациенти. Деца седяха в скутовете на майките си; старци чакаха реда си нещастно смълчани; представители на всяка етническа група в Лондон четяха списания или гледаха в телефоните си; млада жена беше превита одве и притискаше корема си; доста неспретнат бял младеж с коса на расти подвикваше от време на време към далечния край на чакалнята. Никак не бе изненадващо, че единствените свободни места за сядане бяха в близост до него.

Страйк се придвижи на патериците си до рецепцията, съобщи данните си на изтощена жена и отиде да седне до подвикващия младеж, за когото подозираше, че е душевноболен, дрогиран или и двете.

– Да бе, точно това направи! – викна мъжът, втренчен в празното пространство, когато Страйк се отпусна на един стол през него и до обонянието му стигна воня на застояла урина и пот. След като подпря патериците си на мястото до себе си, извади телефона си просто за да има в какво да гледа и да избегне натрапчивия поглед на съседа си, и отвори Туитър.

Аномия бе публикувал цитат минути по-рано.

Аномия @АномияГейммастер

Научих се да мразя всички изменници и няма болест,

която да презирам повече от предателството – Есхил

13: 18 ч. 11 юни 2015 г.

Отговорите на тази публикация прииждаха бързо, докато Страйк обновяваше страницата.

Анди Реди @идеридна

Отговор на @АномияГейммастер

Грънт Ледуел се продаде на „Мавърик“, нали?

#МастиленочерноСърцеПечалби #ХартиЕСърцеНеЧовек

Луси Ашли @джусилуси

Отговор на @АномияГейммастер

Боже мой, Джош съгласен ли е Харти да се промени?

#ХартиЕСърцеНеЧовек

Мечтателни лъжички @ ме4тателнилъжи4ки

Отговор на @АномияГейммастер

Ама сериозно, ако Джош се е навил на това...

#ХартиЕСърцеНеЧовек

Страйк бе наясно, че може и да проявява също толкова предубеденост като гневните фенове, прибързващи с изводите, като се почуди дали приказките на Аномия за предателство не бяха свързани по някакъв начин с Ясмин, която, ако бе послушала съвета на Страйк, се бе оттеглила завинаги от играта. Но ако измяната на Ясмин бе предизвикала тирадата на Аномия, тя трябва да се бе върнала в играта, за да съобщи на Аномия, че напуска: идиотска постъпка, но пък Страйк така или иначе смяташе Ясмин за изключително глупава жена. Като нищо дори можеше да е споменала посещението му в дома ѝ.

– Я се разкарай! – кресна съседът на Страйк, който явно водеше спор с невидим антагонист.

А ако Ясмин се бе върнала в играта да обяви оттеглянето си, мислеше си Страйк, и беше съобщила, че детектинът я е подплашил да пристъпи към това, то тогава обаждането до Робин, пренасочено от телефона в офиса, може да нямаше абсолютно нищо общо с Разполовяване. Най-вероятно бе направено от човека, за когото Страйк вярваше, че бе пронизал Еди Ледуел в сърцето, прерязал бе гърлото на Викас Бхардваж и беше оставил Джош Блей с частична парализа, а Оливър Пек със сериозно мозъчно увреждане.

И докато тези мисли препускаха през съзнанието на Страйк, Аномия пусна нова публикация.

Аномия @АномияГейммастер

Вярно е, човек трябва да прощава на враговете си... но не и преди да бъдат обесени. Хайнрих Хайне

Сега наяве изскочиха различен тип фенове на Аномия и обкръжиха като акули отговорилите преди млади фенки.

Разрушител @С4упен729

Отговор на @АномияГейммастер

Джулиъс @ аз_съм_евола

Отговор на @АномияГейммастер

Провеси кучките над леглото за украса

Гледай ги как гният, докато заспиваш.

Арлийн @куинарлийн

Отговор на @ аз_съм_евола @АномияГейммастър

Хора като теб и Уоли Кардю създават лошо име на феновете,

Аномия не го казва буквално.

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Отговор на @куинарлийн @ аз_съм_евола @АномияГейммастър

Та какво казва грозната кучка, от която става чудесна висяща украса?

– Господин Томпсън – извика далечен глас. Страйк вдигна глава: двама санитари дойдоха да придружат неугледния му съсед за преглед, без съмнение, за да се уверят, че няма да създаде неприятности по пътя. Младежът се изправи без възражения и макар да се олюляваше на краката си, не направи нищо повече, освен да извика:

– Всички сте шибани лунатици!

Лек смях се разнесе из чакалнята, когато санитарите в сини престилки го поведоха. Облекчен, че се е отървал от вонята му, Страйк отново насочи вниманието си към Туитър и видя, че Аномия бе пуснал трета и четвърта публикация.

Аномия @АномияГейммастер

Типът герой, обичан от тълпата, винаги ще носи сходство с Цезар.

Аномия @АномияГейммастер

Отговор на @АномияГейммастер

Отличителните му знаци я привличат, авторитетът му я респектира, мечът му ѝ всява страх.

Заинтригуван от този внезапен изблик на цитати и декламация от страна на Аномия, Страйк не бе учуден, че тези последни постове бяха причинили известно объркване сред последователите на Аномия.

Г-жаХарти @карлиуистлър_*

Отговор на @АномияГейммастер

Още за Харти ли говориш? Какво означава това?

Баз Тайлър @БзТайл95

Отговор на @АномияГейммастер

Добре ли си, мой човек?

Разрушител @С4упен729

Отговор на @АномияГейммастер

Да не са те хакнали?

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Отговор на @С4упен729 @АномияГейммастър

Не, не са го хакнали, очевидно е какво има предвид, тъпако.

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Отговор на @С4упен729 @АномияГейммастър

Защо всички сте толкова прости?

Телефонът в джоба на Страйк зазвъня. Видя домашния номер на Пат и отговори.

– Здравей, какво става?

Тя се бе обадила да обсъдят доставката на мебелите и някои въпроси относно графика. Страйк се постара да отговори на всичките ѝ питания, като надаваше едно ухо за повикване от лекаря.

– ...и обещах на Мидж дълъг уикенд – заключи той, – така че си отбележи и това.

– Ясно – отвърна Пат с дълбокия си и дрезгав глас. Получих две безсловесни обаждания тази сутрин от един и същ номер. Пренасочени от офиса.

– Наистина ли? – Страйк взе да рови в джоба си за писалка. – Дай ми номера.

Тя му го продиктува. Страйк записа цифрите на гърба на дланта си и видя, че е непознат за него номер на мобилен телефон.

– И двата пъти ли затвориха, след като се обади?

– Втория път подиша малко – отвърна Пат.

– Би ли могла да отгатнеш дали е бил мъж, или жена?

– Не, просто дишане.

– Ами добре, съобщи ми, ако се случи отново – поръча Страйк. – И имай грижата да си държиш вратата заключена.

Тъкмо бе прибрал телефона в джоба си, когато го повикаха.

– Камерън Страйк?

– Аз съм – викна в отговор Страйк на далечната жена с къса побеляла коса, която беше облечена в болнична униформа и държеше клипборд.

Десет минути по-късно седеше на болнична кушетка, преградена от останалата част на отделението със заобикаляща я завеса, панталоните и патериците му бяха на стол до него, а белокосата жена внимателно прегледа първо ампутирания му дополовина крак, после и здравия. Страйк беше забравил колко щателни са медиците. Той всъщност искаше само обезболяващи.

– И сте паднали назад, така ли? – попита лекарката, докато разглеждаше възпаленото място на ампутацията.

– Да – потвърди Страйк.

– Бихте ли го повдигнали?

Той го направи с приглушен стон от болка, после отново го отпусна. Веднага щом половината му крак се допря до леглото, започна да се тресе.

– Това случвало ли се е преди?– попита тя, като наблюдаваше неволевите движения.

– По малко – отвърна Страйк и отново започна да се поти.

– Колко често?

– Ту се появява, ту изчезва през последните две седмици. Непосредствено след ампутацията получавах спазми в него, но след няколко месеца изчезнаха.

– Кога беше ампутацията ви?

– Преди шест, не, преди седем години.

– За миоклонуса е твърде необичайно да се появи отново след седем години – коментира лекарката и заобиколи леглото.

– Какъв е този белег на крака ви? – попита и посочи червената вдлъбнатина, оставена от стоманения връх на тока на Мадлин. – Това при падането ли се случи?

– Вероятно тогава? – излъга Страйк.

Кракът му още бе в спазми, но сега лекарката гледаше лицето на Страйк.

– Съзнавате ли, че лицето ви конвулсира?

– Какво?

– Лявата страна на лицето ви конвулсира.

– Ами сигурно просто съм потрепнал – отвърна Страйк.

Започваше да се опасява от куп нежелани изследвания или – още по-лошо – пренощуване в болницата.

– Добре, сега аз ще повдигна крака ви. Кажете ми, когато усетите болка.

– Боли – обади се Страйк, когато тя го бе повдигнала на няма и десет сантиметра нагоре.

– Мускулите ви са много напрегнати. Ще опипам основния бедрен мускул. Кажете ми дали...

Тя леко прекара длан по задната страна на бедрото му.

– Да – изрече Страйк през стиснати зъби. – Това боли.

– Добре – каза тя и спусна внимателно крака му обратно на леглото, където той продължи да подскача. – Бих искала да направя преглед с ултразвук. Коляното ви е доста подуто и искам да знам какво става с този бедрен мускул.

– Вече се е случвало да пострада и преди – осведоми я Страйк. – Просто съм го разтегнал. Ако може да получа обезболяващи...

– Тревожат ме тези спазми – каза лекарката, като отново се вгледа напрегнато в лицето му. – Искам да ви направят кръвни изследвания и един колега да ви прегледа. Връщам се след малко.

– Защо кръвни изследвания? – попита Страйк.

– Просто за да изключим допълнителен проблем. Калциев дефицит например.

Тя излезе зад завесата, като отново я дръпна зад себе си. Страйк вдигна пръстите на ръката си пред себе си, за да види ще усети ли конвулсии, но нищо не почувства. Докато седеше там по боксерки с омраза към заобикалящото го, отвратен от чувството за уязвимост и натрапена зависимост, каквото болниците винаги пораждаха у него, чу телефона си да жужи. Спусна крака над ръба на леглото, придърпа сакото си от облегалката на стола и извади телефона. Видя дълго съобщение от Мадлин, което започваше така:

Корм, искрено съжалявам.

Бях пияна, току-що се бях натъкнала на Шарлот и...

Той изтри съобщението, без да го чете, после блокира номера ѝ. Докато го правеше, за пръв път усети мускул в десния ъгъл на устата му да потрепва леко, но все пак доловимо.

Едва отново бе опънал крака на леглото, когато дойде сестра на средна възраст да му вземе кръв.

– Не е зле да я свалите – посочи тя към ризата. – Няма как да се вдигне ръкавът достатъчно високо.

Като си помисли раздразнено колко неправа бе тя в твърдението си, че не било зле да си свали ризата, все пак изпълни каквото му бе казано. Сестрата постави турникет на ръката му над лакътя, забоде игла и изтегли в спринцовка кръв от него, а през това време телефонът му отново зажужа.

– Още не може да отговорите – ненужно отбеляза сестрата, когато Страйк погледна към него.

Когато тя си отиде, отнасяйки две епруветки с кръвта на Страйк, той си облече ризата, после взе телефона си и видя съобщение от Мидж, която бе прикрепила и видеоклип.

Единственото ми виждане на Гюс Ъпкот дотук.

Знаем ли коя е грамадната откачалка?

Страйк отвори на клипа и видя непогрешимата фигура на Нилс де Джонг да върви по улицата на Ъпкот с кашон под едната си огромна ръка и с телефон в другата. Носеше пак същите вехти шорти с външни джобове, вехта риза и сандали, русата му коса бе надвиснала над странното, подобно на гръцка маска лице. Изглеждаше погълнат от онова, което четеше на телефона си. Малко преди да стигне до къщата на Гюс, Нилс се спря, остави долу кашона, написа нещо, пак вдигна картонената кутия и се отправи към входната врата. Почука, отвориха му и Страйк зърна бегло Гюс, преди той да се прибере отново в къщата. Клипът свърши.

Нилс де Джонг  – писа ѝ в отговор Страйк. – Собственикът на артколектива Норт Гроув. Вероятно е донесъл на Катя някои от вещите на Джош.

Тъкмо бе изпратил съобщението си, когато чернокож фелдшер дръпна завесата. Страйк изпита лошо предчувствие, като го видя, че е докарал количка.

– Ехограф – изрече мъжът със силен бразилски акцент.

Страйк разсеяно се запита какво ли би станало, ако му отговореше „Не благодаря, вече ми го направиха“.

– Мога да ходя.

– Не, съжалявам, лекарят иска да сте в количката – отвърна усмихнат човекът и потупа подръчника. – Може да си вземете одеялото.

И така Страйк, още с телефона си в ръка, беше извозен от отделението с тънко одеяло върху голите си крака и боксерки, просто поредното повредено човешко създание, транспортирано против волята му за оглед, какъвто предпочиташе да не му правят.

Сензорът бе леденостуден на допир до крака му и предизвика болка при натиск върху основния бедрен мускул. По лицето на лекаря, наблюдаващ монитора до леглото, не се четеше никаква емоция, докато телефонът на Страйк не изжужа и той му хвърли подразнен поглед, преди да го върне отново към екрана. След няколко минути белокосата лекарка се появи отново, за да разговаря тихо с колегата си. Страйк все едно не присъстваше.

– Всичко е много възпалено – заяви мъжът, като притисна сензора отстрани на колянната капачка.

– Има ли скъсани връзки?

– Може би слаби разкъсвания...

Той отново предизвика болка у Страйк, като прекара сензора по основния бедрен мускул.

– Това е втора степен... може би трета.

Той притисна още по-силно сензора по болезненото място и Страйк се опита да се разсее, като си представи как удря лекаря с всичка сила с юмрук в тила.

– Не виждам нищо тук, което би могло да обясни миоклонуса. Мускулите са много напрегнати...

Бразилският фелдшер откара Страйк обратно в отделението, помогна му да се прехвърли на леглото, каза му, че скоро ще дойде да го види лекар, и отново го остави в заграденото със завеса пространство.

Страйк прочете пристигналото съобщение, беше от Робин.

Какво става? Как е кракът ти?

Още чакам да ми кажат, отговори Страйк.

Аномия се държи много странно в Туитър.

Да, забелязах.

Завесата около леглото на Страйк се разтвори и се появи нова сестра: ниска, пълна, латино на вид.

– Докторът ще дойде след малко. Искате ли чаша чай?

– Всъщност най-много искам болкоуспокояващи – отвърна Страйк.

Надали лекар би могъл да си пожелае пациент, по-склонен от него да облекчи здравната система. Това предложение за чай му се стори злокобно, тъй като предполагаше, че няма да си тръгне скоро оттук. Но тъй като сестрата все още очакваше отговора му, каза:

– Чаша чай ще ми дойде добре, благодаря.

– Мляко, захар?

– Всичко, каквото имате.

Да щеш да му пуснеш хапче ко-кодамол.

Страйк се отпусна на възглавниците и унило се загледа към завесата. Покрай леглото му се чуваха стъпки. Някъде в далечина плачеше бебе. Телефонът му отново издаде сигнал за съобщение, пак от Робин.

Ако искаш демонстрация на крайно лицемерие, погледни публикацията в Туитър на Тим Ашкрофт.

Под истинското му име, не като Перо на словото.

И така, Страйк отвори на Туитър и отиде на акаунта на Тим.

Час по-рано Тим Ашкрофт бе постнал линк към репортаж в „Дейли Мейл“, над който бе написал следното:

Тим Ашкрофт @ЧервеятСеОбръща

Като близък приятел на Еди Ледуел и човек, който работи с ученици и приема присърце сигурността им, съм истински скандализиран.

www.ДейлиМейл/ВъзмутениРодители...

15: 10 ч. 11 юни 2015 г.

Страйк щракна на линка и се появи заглавие

РОДИТЕЛИ ВЪЗМУТЕНИ, ЗАДЕТО УЧИТЕЛЯТ,

РАЗПИТВАН ЗА УБИЙСТВО, ОСТАВА НА ДЛЪЖНОСТТА СИ

Страйк хвърли око на репортажа, който, както очакваше, се отнасяше за Филип Ормънд. В момента той бе временно отстранен от работа и очакваше решението на училищния борд. В репортажа се намекваше, че Ормънд не е харесван в училището, но се спираше на ръба пред твърдение, че е намушкал приятелката си и бившето ѝ гадже. Повече внимание бе отделено на майката, чиято дъщеря бе инструктирана от Ормънд да лъже в негова полза, когато я бе пуснал по-рано от наказанието ѝ, за да проследи сигнала от телефона на Еди.

„Заплашил Софи да си мълчи. И тя бе твърде уплашена дни наред, та да каже истината. После дойде при мен разплакана, защото бе видяла, че приятелката му била убита същия следобед, и ми разказа цялата история. Веднага се обадих в полицията. Не е важно, че не му е повдигнато обвинение, не е там работата. Остава налице фактът, че е принудил четиринайсетгодишна да лъже заради него. Намирам, че такова провинение заслужава уволнение.“

Страйк се върна към Туитър. Както видя, Тим не се бе задоволил с началните си забележки, а бе последвал първия си пост с два нови.

Тим Ашкрофт @ЧервеятСеОбръща

(Извинения, задето дадох линк към този фашистки парцал, но все пак родителите са разговаряли директно с тях и така можем да научим историята.)

Тим Ашкрофт @ЧервеятСеОбръща

Въпросът е, че да караш 14-годишно момиче да лъже заради теб, е отвратително поведение. Този човек не е годен да работи с деца и тийнейджъри.

Анди Реди @идеридна

Отговор на @ЧервеятСеОбръща

Докато ти си от добрите, Тим.

Страйк написа съобщение в отговор:

Върховно изпълнение на Ашкрофт в ролята на добрия. Педо 101.

Сестрата се върна с чая му, който бе твърде много разреден с мляко. Той ѝ благодари и в този момент кракът му отново заподскача. Той се понадигна в леглото и го притисна с дясната си ръка, за да го принуди да се укроти, да не го издава, да не кара тези добронамерени болнични служители да му правят още изследвания.

– Добре ли сте? – попита сестрата, като го видя да натиска крака си.

– Да, съвсем добре. – Вече усещаше тик и в дясната си буза.

Сестрата си тръгна. Телефонът на Страйк отново издаде сигнал: ново съобщение от Робин.

Снощи сме пропуснали скандал по повод Киа Нивън. Потърси #МайнатаТиКиаНивън

Страйк изпълни каквото му бе казано.

Очевидно малко преди полунощ в Туитър се бе разразила малка буря около Киа Нивън. Поводът бе арестът на Уоли Кардю, който явно бе живо дискутиран онлайн. Левите, които винаги го бяха презирали, сега потъркваха доволно ръце в очакване той да бъде пратен в затвора, докато дългогодишните му поддръжници бяха убедени, че става дума за грешка и че няма как той да е член на терористична клетка. Битката бе генерирала хаштагове #ОсвободетеУоли и #ВПандизаНямаБисквитки, а насред врявата някой бе изкопал стари публикации между Уоли и Киа, сочещи в най-добрия случай към някаква форма на познанство и в най-лошия към интимна връзка. Не бе отнело дълго време постът на Киа в тъмблр от 2010 година („Всички приятели ми казват, че секс за отмъщение с най-добрия му приятел не е отговорът, но аз бих казала, че зависи какъв е въпросът“) да бъде публикуван в Туитър, от който момент нататък феновете на Мастиленочерно сърце се бяха нахвърлили на Киа с яростта на гладен алигатор.

Мастилено сърце Лизи @мастиленатализи00

О, боже мой, вижте това, Киа Нивън и нацистът Уоли Кардю са се чукали!

Уоли К @уолКардю

Отговор на @неепапагалобаче

Чудесно изглеждаш

Немощната Киа @неепапагалобаче

Отговор на @уолКардю

Ти също ♥

22: 37 ч. 10 юни 2015 г.

Лорън @лºригил

Отговор на @мастиленатализи00

Олеле, винаги съм я подкрепяла, но ако това е истина...

Мечтателни лъжички @ ме4тателнилъжи4ки

Отговор на @духътнахартиенобяла @мастиленатализи00 @лºригил

Ако се чукаш с фашист, и ти си фашист. Точка. #МайнатаТиКиаНивън

Джони Б @джбалдуин

Отговор на @ ме4тателнилъжи4ки @духътнахартиенобяла @мастиленатализи00 @лºригил

Вие като нищо сте се чукали с кит. #ОсвободетеУоли

Чепа на Дрек @чепанадреккк

Отговор на @надървенмак @марниб89

В този момент се върна лекарката с късо подстриганата бяла коса.

Страйк слушаше с разделено внимание, докато тя му казваше онова, което вече му бе известно: че и основният му бедрен мускул, и коляното са увредени и само времето и покоят ще ги накарат да заздравеят.

– Трябва да си запишете час при вашия специалист, но като минимум ви съветвам да не товарите крака си поне четири седмици. Може би ще са нужни и шест.

– Четири седмици?! – промълви Страйк вече с изцяло фокусирано внимание. Очаквал бе да му поръчат да държи крака си вдигнат за седмица и той бе възнамерявал да съкрати срока на три дни.

– Варира според пациента, но вие сте висок мъж – посочи лекарката. – Искате от наполовина ампутиран крак да носи много тежест. Настоятелно ви съветвам да се свържете със специалиста си за пълни изследвания. Междувременно не слагайте протезата си, дръжте крака повдигнат, почивайте, поставяйте лед на възпалените участъци и се грижете за мястото на ампутацията, защото не ви трябва кожата да се разрани още повече. Колкото до спазмите – продължи тя, – възпалението и напрегнатите мускули вероятно са причинили подновяване на нервните симптоми, но ще знаем повече, когато излязат резултатите от кръвните ви изследвания.

– И кога ще е това? – попита Страйк, който сега искаше най-много от всичко да се махне от болницата, преди да го дупчат с още игли.

– Няма да е дълго – отвърна тя. – Ще дойда пак, когато са готови.

Лекарката си тръгна и остави Страйк да се чуди дали наистина не страдаше от калциев дефицит. Ядеше много сирене, нали така? Не беше си чупил кости наскоро. Със сигурност, ако имаше калциев дефицит, все нещо щеше да си счупи при неотдавнашните си падания.

Но тези мисли му върнаха спомен как бе паднал по стълби преди няколко години, как бедреният му мускул бе колабирал при преследване на заподозрян и той бе останал да се гърчи на улицата. Мислеше си за нездравословната храна, която поглъщаше най-редовно, за пушаческата кашлица, нападаща го всяка сутрин, припомни си как бе пълзял през канавката снощи, като спря само колкото да вземе изпуснатата цигара. Искаше му се да повика лекарката и да ѝ каже: „Знам защо се случи това. Защото не се грижа за себе си. Напишете това в картона ми и ме пуснете да си ида у дома“.

Като търсеше нещо да го разсее от това самобичуване, той отново взе телефона си и продължи да прехвърля коментарите в Туитър за Киа Нивън.

Макс Р @мрегер#5

Отговор на @чепанадреккк @надървенмак @марниб89

Мърлите от бойците за социална справедливост се преструват, че искат пацифисти, но се възбуждат само от истински мъже #МайнатаТиКиаНивън

Макс Р @мрегер#5

Отговор на @чепанадреккк @надървенмак @марниб89

Тя се е чукала с Уоли, защото е знаела, че е убиец. Такива са уличниците.

Завесата се отвори. Лекарката се върна.

– Така, кръвните ви изследвания изглеждат нормални, което е добре. Възможно е – добави тя – тези спазми да са психогенни.

– И какво означава?

– Може да са причинени от психологически фактори. Под стрес ли сте в момента?

– Не повече от обикновено – отвърна Страйк. – Има ли шанс за обезболяващи?

– Какво сте вземали?

– Ибупрофен, но няма по-голям ефект от ментови бонбонки.

– Добре, ще ви предпиша нещо по-силно, колкото да изкарате следващата седмица, но това не е заместител на почивката и пликчетата с лед, ясно?

След като лекарката си тръгна и докато Страйк си обуваше панталоните, две противоречиви мисли се бореха за надмощие в главата му. Рационалната страна му казваше твърдо, че с разследването на Аномия е приключено, поне що се отнасяше до агенцията им. След като старшият съдружник щеше да е извън строя поне месец и имаше недостиг от подизпълнители, просто нямаше начин да се свърши нужната работа.

Но онова негово упорито желание да разчита на себе си, наричано от не една бивша приятелка арогантност, настояваше, че не се е свършило още. Баркли не се бе обадил с доклада си за Хартиенобяла, а имаше и шанс предстоящото посещение при Грант Ледуел при правилен подход най-сетне да ги отведе до Аномия.

97

Лошо момиче ли беше тя? И по каква причина?

Не бе по-лоша от мъже мнозина.

Ала и дума не се чуваше за тях,

макар да споделяха нейния грях.

Матилд Блайнд, Посланието

Страйк се събуди на следващата сутрин в осем и бързо стигна до заключението, че изпитото предишната вечер уиски не се смесваше добре с медикамента трамадол. Сега се чувстваше зле и замаян и тези негови усещания не бяха съвсем изчезнали в единайсет часа, когато получи обаждане от Баркли.

– Новини – обяви шотландецът.

– Вече? – учуди се Страйк, който бе тръгнал да подскача нестабилно към банята в момента на позвъняването и сега се бе вкопчил в стол, за да пази равновесие.

– Да, но не са каквито очакваш.

– Никол не е в дома на родителите си?

– Напротив, тук е, сега съм при нея. Тя иска да говори с теб. По ФейсТайм за предпочитане.

– Чудесно – отвърна Страйк. – А може ли и Робин да се присъедини към разговора?

Той чу Баркли да предава въпроса му.

– Да, тя не възразява.

– Дай ми пет минути. Ще известя Робин.

Обаждането на Страйк завари Робин още по халат в клаустрофобичната ѝ стая в хотел „Зет“, та макар и да работеше вече от три часа. И какъв смисъл да се обличаш, като не си показваш носа навън?

– Тя иска да говори с нас? Фантастично! – възкликна, като скочи и се помъчи да съблече халата си с една ръка.

– Ще ти пратя данните за връзка до минути – каза Страйк, на когото неистово му се пикаеше.

Робин се разбърза да си облече тениска и да среши косата си, та да не би Страйк да си помисли, че спи по цели сутрини, после отиде на леглото – единственото място за сядане – и отвори лаптопа си. Междувременно Страйк, чиято коса изглеждаше все същата ресана или нересана, смени ризата си с друга не чак толкова смачкана на вид и седна пред малката си кухненска маса.

Когато комуникацията започна, Страйк и Робин бяха изненадани да видят пред себе си не само Никол Кристъл, истинска прерафаелитна красавица, но и още двама души, които можеха да са само родителите ѝ. Никой от двамата не беше червенокос, но майка ѝ имаше същите високи скули и сърцевидно лице, а баща ѝ с неговата квадратна челюст изглеждаше точно толкова ядосан, колкото Страйк можеше да си представи за човек, открил, че еротичната снимка на дъщеря му е довела до намесата на частни детективи.

– Добро утро – поздрави Страйк. – Много благодаря, задето приехте да говорите с нас.

– Няма проблем – отвърна весело Никол. Акцентът ѝ въобще не бе толкова подчертан като този на Баркли. Стаята зад Никол и семейството ѝ бе стилна и семпла и Страйк заподозря, че ефектът бе постигнат чрез услугите на много скъп специалист по интериор.

– Ъъ... Аз не съм онова Хартиеното... Бялата... Както ѝ казват там в тази игра.

Говореше без никакво стеснение, неудобство или срам. Дори изглеждаше заинтригувана от ситуацията, в която се беше озовала.

– Нямам представа как е попаднала снимката ми в тази игра, честна дума. Аз дори не харесвам Мастиленочерно сърце.

– Ясно – отвърна Страйк, който не забелязваше никакъв издайнически знак за лъжа по веселото ѝ лице. – Но сте чували за анимацията все пак, нали?

– О, да – потвърди ведро Никол. – Моя приятелка е много запалена по нея. Обожава я.

– Тази приятелка имала ли е някога достъп до снимката ви?

– Не, никога – отсече Никол.

– Възможно ли е да я е взела без ваше знание?

– Би трябвало да влезе в снимките ми в телефона. Но вижте, тя членува в Християнския съюз. Много е... нали разбирате? Няма начин да прави такива неща. Да праща голи снимки.

Ако се съдеше по лицето на бащата, Страйк предположи, че той много би искал същото да можеше да се каже за дъщеря му.

– Кога е правена снимката, спомняте ли си? – попита Робин.

– Преди около... две години и половина – отговори Никол.

– Пратихте ли я на някого? – поинтересува се Робин.

– Да, на бившия ми приятел – каза Никол. – Ходехме през последната година в училище, но той постъпи в Кралската академия за драматично изкуство в Лондон, а аз останах тук да уча живопис.

– Той актьор ли е?

– Иска да бъде такъв, да. Пращах му снимки, докато поддържахме връзката си дистанционно в продължение на един семестър.

На бузата на бащата на Никол заподскача мускул.

– Как се казва бившият ви приятел? – попита Страйк и взе писалка.

– Маркъс – отвърна Никол. – Маркъс Барет.

– Още ли поддържате контакт с него? Имате ли телефонния му номер? – поинтересува се Робин.

– Да, но нали няма да сте ужасни с него? Защото, честна дума, не мога да си представя, че Маркъс...

– Дай им проклетия номер – нареди кратко бащата.

– Татко, стига де – погледна го изкосо Никол. – Не бъди такъв.

Но господин Кристъл май се канеше да бъде „такъв“ много дълго време.

– Маркъс може да са го хакнали – предположи Никол, като се обърна отново към Страйк и Робин. – Случи се с моя приятелка, взеха ѝ снимки от облака, но пък нейната парола е много лесна за отгатване. Уверявам ви, не го виждам Маркъс преднамерено да пуска моя снимка онлайн, все още сме приятели. Той е много свестен човек.

– Кой от двама ви прекъсна връзката? – попита Страйк.

– Аз – отговори Никол, – но той го прие с разбиране. В различни градове сме, а още сме млади. Той ходи с друга сега.

– Маркъс има ли съквартиранти? – попита Робин в опит да се ориентира кой друг би могъл да има достъп до снимката.

– Живее в апартамента заедно със сестра си. Тя е четири години по-голяма и е прекрасна. Откъде накъде Дарси би искала да показва на всички циците ми? – разсмя се Никол.

– Ник, това не е смешно – изрече тихо майка ѝ.

– О, стига де, смешно е донякъде – каза Никол без грам притеснение, че всички участващи в този разговор я бяха видели полугола.

Когато нито един от родителите ѝ не се усмихна, тя вдигна рамене.

– Вижте, аз съм художник. Не приемам голотата тесногръдо като вас.

– Тук не става въпрос за тесногръдие – заяви бащата. Не гледаше към Никол, а бе фиксирал поглед към екрана. – Когато раздаваш на мъже подобни снимки, на практика им връчваш средство да те изнудват или да те посрамят...

– Но аз не се срамувам – възрази Никол и Робин ѝ повярва. – Изглеждам много секси на тази снимка. Не е като да е от типа с разтворени крака...

– Никол – изрекоха едновременно родителите ѝ с еднакъв тон.

– И така, за да изясним – намеси се Страйк. – Доколкото ви е известно, единственият, който някога е виждал снимката, е Маркъс Барет, така ли е?

– Да – кимна Никол. – Освен ако не я е показал на приятел, но не мисля, че би го направил.

– Казахте, че сте му изпращали снимки, в множествено число – припомни Страйк.

– Да, така е – отговори Никол.

– Тази снимка или някоя от другите оказвала ли се е някъде, където не сте очаквали?

– Не.

– Имаше ли други снимки, подобни на тази?

– Ами да – вдигна рамене Никол. – Май имаше една чисто гола.

Майката на Никол отпусна за кратко лице в дланите си.

– Какво? – нетърпеливо възкликна Никол. – Той беше заобиколен от куп секси студентки по актьорско майсторство, трябваше да му дам нещо...за подсещане.

Тя отново избухна в смях.

– Прощавайте – изрече през кикот, – аз просто... малко съм в шок. Не очаквах да разговарям с частни детективи, защото някоя се е киприла със снимките ми.

– Киприла се е? – повтори баща ѝ.

– Е, разбираш, татко, правила се е на мен, та да се уреди.

– И така, нека уточним – каза Страйк. – Твърдите, че никога не сте влизали в Играта на Дрек?

– Не, никога.

– И не сте общували онлайн с мъж, наричал се Морхаус?

– Не, никога – повтори Никол.

– И не сте разговаряли, разменяли съобщения или контактували по друг начин с доктор Викас Бхардваж?

Никол отвори уста да отговори, после се поколеба.

– Всъщност... почакайте – каза тя и този път се намръщи. – Аз... изчакайте така.

Тя стана, изчезна от полезрение, а родителите ѝ погледнаха тревожно след нея. Сега Страйк и Робин видяха Баркли, седнал мълчаливо на далечно кресло.

– Има един човек, който ми е последовател в Туитър – каза тя и отново седна между родителите си. – Все пуска лайкове на публикациите ми, но аз не го познавам... Името му беше нещо като Викас... почакайте...

Близо минута тя преглеждаше последователите си в Туитър.

– Това ли е той? – попита тя, като обърна екрана на телефона си към камерата.

– Да – отвърна Страйк, щом погледна снимката на Викас. – Това е той. Някога писали ли сте му, влизали ли сте в директен контакт?

– Не – отвърна Никол. – Просто забелязах, че харесва всичките ми постове, и всъщност така и не разбрах защо ме следва. Той е учен, нали? – попита и обърна телефона към себе си, за да разгледа профила на Викас.

– Беше – уточни Страйк. – Мъртъв е.

– Какво? – ахнаха едновременно Никол и баща ѝ. Момичето никак не изглеждаше весело вече.

– Беше убит в Кеймбридж миналата...

– Да не е астрофизикът? – попита стъписан бащата на Никол. – Онзи в инвалидна количка?

– Точно той – потвърди Страйк.

Последва дълга пауза, през която и тримата от семейство Кристъл се взираха ужасени в камерата.

– О, боже мой – промълви Никол накрая.

– Много бихме искали да говорим с Маркъс – каза Страйк. – Ще ни дадете ли телефонния му номер?

– Аз... не мисля, че е редно да давам номера му, без първо да съм го попитала – каза тя, вече също тъй напрегната като родителите си.

– Никол... – подхвана баща ѝ.

– Не мога да му стоваря това без никакво предупреждение. Той ми е приятел, татко!

– Наистина ще е по-добре да не му се обаждате предварително – обади се Страйк, но Робин би могла отсега да му каже, че няма шанс да разубеди Никол.

– Не, съжалявам – отсече студентката по живопис, втренчена в камерата. – Няма начин Маркъс да има нещо общо с това. Не е такъв човек. Няма да ви дам номера му, без първо да му обясня за какво става дума. Той никога не би ми го причинил, аз също няма да го сторя – обърна се тя към баща си, който беше отворил уста да заговори. После каза на Страйк и Робин.

– Ще поръчам на Маркъс той да ви се обади. След като сме разговаряли двамата.

Нямаха друг избор, освен да приемат това. Страйк благодари на семейство Кристъл за отделеното време и им пожела приятна сутрин. Когато те изчезнаха от екрана, Страйк и Робин останаха вгледани един в друг.

– Мамка му... – промълви Робин.

– Точно така – съгласи се Страйк.

98

Подсмихват се те, брат на брат,

единият от тях доста чудат.

Подават си знаци с ръце,

единият с лукаво сърце.

Кристина Росети, Пазарът на гоблините

Тъй като не можеше да свърши кой знае какво, докато бе закотвен в мансардата си с неизменния плик с лед върху десния крак, Страйк си постави задачата да издири онлайн Маркъс Барет. Макар и още не съвсем във форма заради изпития трамадол, успя да идентифицира акаунта на Барет в Инстаграм, тъй като младежът бе използвал цялото си име и бе публикувал много снимки от репетиции, както и селфита, направени пред сградата на академията. Барет бе хубав млад човек, чернокос и с тъмни очи, с черти на лицето, които писател би нарекъл издялани.

Страйк изхождаше от позицията на цинично недоверие към твърдението на Никол, че бившият ѝ приятел никога не би показал преднамерено снимката ѝ на други хора. През годините разследване бе попадал на всякакви бъркотии след разпаднали се връзки, а имаше и пряк опит покрай многото токсични раздели с Шарлот, обогатен неотдавна от грозната сцена с Мадлин. Така че Страйк не хранеше особени илюзии колко ниско могат да паднат отхвърлени любовници в отчаяния си стремеж да наранят онези, които ги бяха напуснали.

Докато детективът прехвърляше надолу по страницата на Инстаграм, попадна на групова снимка с дата от предишния декември с надписи #Коледно парти #СтаратаУчилищнаБанда #Суперяки, на която бяха и Маркъс, и Никол. Страйк бе принуден да признае, че бившите гаджета изглеждаха в чудесни отношения, прехвърлили ръце през раменете един на друг и сияещи наред с другите си бивши съученици.

Нещо повече, Маркъс очевидно безпроблемно бе подхванал нова връзка, както им бе казала Никол. Имаше много снимки, на които Маркъс бе в компанията на слаба блондинка, също тъй хубава като Никол, и ако се съдеше по броя на заснетите прегръдки и целувки, помежду им бе налице искрено взаимно привличане. Сестрата на Барет също присъстваше на много от снимките – беше чернокоса като брат си и не по-малко красива. На една от снимките братът и сестрата изпълняваха заедно караоке и надписът гласеше #„Пази се!“ #Питбул@Кеша #УбийЛюбимитеСиПесни.[22]

Въпреки да бе съвсем наясно, че Инстаграм не представя непременно истината за живота на когото и да било, имаше ясни доказателства, че Маркъс Балет развива сериозна социална активност и освен ако не бе актьор от световна величина, явно чудесно се забавляваше в Лондон. Имаше снимки от събирания в пъбове, в ресторанти и в апартамента му, който по околните сгради Страйк различи като разположен в модния район Шордич. Семество Барет също като Кристъл очевидно бяха заможни: макар само двайсет и няколко годишни, братът и сестрата споделяха самостоятелен апартамент, който изглеждаше по-голям и по-добре обзаведен от този на Страйк.

Само един комплект снимки му даде повод да поспре за размисъл. През 2013 година, вероятно скоро след скъсването му с Никол, Маркъс бе посетил гробището Хайгейт с приятели и бе публикувал снимки, на които изглеждаше мрачен в дългото си черно палто сред урни, изпочупени колони и плачещи ангели.

– Разбира се, може да е било организирана обиколка – каза Страйк на Робин по телефона в неделя вечер. – Да не забравяме, че мястото е и туристическа атракция, не просто местопрестъпление.

– И той още не се е обадил, така ли? – попита Робин, отново по халат и все така в хотелската си стая, която вече ненавиждаше от сърце.

– Не – отвърна Страйк. – Надушвам, че е имало паникьосано обаждане от страна на Никол и също толова паникьосани разговори в семейство Барет.

– Мислиш ли, че се кани да си наеме адвокат?

– Ами сигурно – отвърна Страйк. – Надали много родители биха искали името на сина им да бъде замесено в случай на убийство. Но знам едно: няма как да е той този, който се представя за Никол в играта. Учебният му курс е целодневен и доколкото виждам, прекарва повечето от свободното си време по партита. Мислех, че Никол е наивна, но трябва да кажа, че вече клоня към нейната гледна точка. Очевидно са си останали приятели. Не го виждам като тип, който да прибягва към отмъщение чрез порно.

– И коя тогава, по дяволите, е Хартиенобяла?

– Мислих по този въпрос – каза Страйк, докато всмукваше от електронната си цигара. Не беше пушил истинска от посещението си в спешното отделение насам, макар още да имаше половин пакет „Бенсън & Хеджис“ в джоба на сакото. – Питам се кое е дошло първо: Никол или снимките ѝ.

– Искаш да кажеш, че някой се е докопал до снимките ѝ и после е проучил онлайн коя е?

– Именно, а знаем, че това е възможно, защото ти самата го постигна. Задигналият снимките ѝ е имал готова личност, в която да влезе, защото тя е изсипала куп информация за себе си онлайн. Така че всичко ще съвпадне, когато Викас тръгне да я издирва онлайн: ето я, студентка по живопис, Глазгоу, същите снимки...

– И все пак е било риск да се приеме самоличността ѝ – посочи Робин. – Ами ако Викас директно се бе свързал с истинската Никол? Ако ѝ беше телефонирал или я бе помолил да се свържат във ФейсТайм?

– И за това мислих. Не знам дали забеляза, но неговият компютър изглеждаше силно адаптиран. Ами ако е имал речеви проблеми? Нищо чудно човекът зад Хартиенобяла да го е знаел и да е разчитал, че той ще предпочита да разговаря с нея онлайн, а не лично.

– О, боже, това е ужасно – промълви Робин и затвори очи.

– Да, така е, но е и гениално. Хартиенобяла спокойно е могла да притиска Викас за офлайн контакт със знанието, че той няма да се съгласи. Върховна форма на манипулация. А има и друго. Ако се съди по Инстаграм акаунта, през апартамента на онези младежи Барет е минал много народ, явно са големи купонджии. Ако Маркъс си е синхронизирал електронните устройства, снимките на Никол биха могли да присъстват в много от тях, а всяко от тези устройства би могло да бъде откраднато или отворено без негово знание. Тъкмо проучих как можеш да хакнеш нечий облак. Възможно е да се направи дори без парола.

– Нещо за сестрата на Маркъс?

– Не я откривам в някоя социална медия, тъй че не знам с какво си изкарва прехраната, но забелязах, че на снимките по партита не присъстват само младежи, има хора на по трийсет и няколко и на по четиресет и няколко години.

– И смяташ, че те са нейни колеги?

– Да, така мисля, което предполага, че и тя води натоварен социален живот.

Прозявка нападна Страйк. Покрай трамадола и многото часове, прекарани онлайн, вече се чувстваше повече от готов да си легне.

– А ти как напредваш?

– Разрових се надълбоко колкото можах за Лепинс Дисайпъл – отвърна Робин. Усещаше очите си сухи и раздразнени след дългото взиране в компютърния екран. – Вкарах всичко в документ за теб. Проверих обаче още три други акаунта. Нали помниш онзи Макс в Туитър, който е пуснал слуха, че Еди е проститутка? Опита се да ме разприказва, като използва реплика на Кош.

– Всички тролове ми се сливат в едно – призна Страйк.

– Е, в една публикация от сряда пише, че Уоли бил убиец.

– Аха, да, тази май я видях – промърмори Страйк.

– Заинтересувах се от него и като се върнах системно назад през публикациите му, установих, че неговият акаунт е един от четири, които винаги кръжат около Аномия, щом пусне пост в Туитър. Трудно беше за забелязване, докато не се концентрирах усърдно върху тях, но те се координират един с друг и с Аномия.

– Как така се координират? – попита Страйк и разтърка очи в усилие да остане съсредоточен.

– Ами например през 2011 година Лепинс Дисайпъл обвинява Еди, че лъже как е умряла майка ѝ. Цитира реплика от интервю на Еди, където тя казва, че помни как майка ѝ била „напълно дрогирана“. Лепинс Дисайпъл пише как Еди се опитва да изкара майка си наркоманка. Минута по-късно Макс публикува некролог за майката на Еди, където се казва, че тя е починала от рак.

– Имал е подръка некролога готов за публикуване?

– Именно. После Аномия репоства посочения от Лепинс Дисайпъл извън контекста цитат и некролога, пуснат от Макс, така че да ги видят неговите петдесет хиляди последователи, а мигом след това някой, нарекъл се Джони Б... впрочем той също се опитваше да ме сваля с реплика на Кош... та той пусна снимка на майката на Еди и се подиграваше как изглеждала, след което пък се присъедини Джулиъс „Аз съм Евола“ да съобщи как негов приятел чул Еди да обявява майка си за наркоманка, а Аномия репостна и тези публикации. Петимата са го планирали помежду си, за да я изкарат лъжкиня, няма друго възможно обяснение. Всичко това се случва в разстояние на няколко минути. Доста трябва да са се поровили, за да открият некролога и снимката, макар да проверих, има ги в интернет, само че в твърде затънтени кътчета. На няколко пъти са координирали подобни атаки, но има и друго: насърчават се един друг да използват реплики на Кош към момичета.

– Какво имаш предвид? – попита Страйк, като се мъчеше да остане фокусиран.

– Лепинс Дисайпъл или Джулиъс казват нещо гадно на момиче, после се включват Макс Р или Джони Б и твърдят, че са ги докладвали. Но всичко е нагласено, защото очевидно са приятели. Лепинс Дисайпъл и Джулиъс имат по няколко отстранявания за кратко заради тормоз на момичета, но винаги се връщат.

– Те потенциално жертват акаунтите си в Туитър, та приятелите им да прилагат Кош на момичета?

– Да. Държат се като... не знам... един вид екип.

– Някакви индикации кои са в действителност?

– Не. Местоположението им е скрито и никой от тях не казва много за живота си. Всичко това ме кара да се чудя относно Аномия – каза Робин, облегна се на възглавниците и се загледа в празния екран на телевизора на стената. – Представях си озлобен и самотен човек, но очевидно е способен да вдъхва съчувствие и възхищение, та макар и у група твърде отвратителни хора.

– Викас Бхардваж звучеше като съвсем почтен човек – посочи Страйк, – при това е знаел точно кой е Аномия, но му е останал лоялен дълго време.

И двамата помълчаха, като Робин се взираше в телевизора на стената, Страйк пушеше електронна цигара, седнал до кухненската си маса, и си мислеше най-вече колко е уморен.

– Новите мебели за офиса ще ги доставят утре, нали? – проговори най-сетне Робин.

– Да, следобед – отвърна Страйк. – А вечерта имам среща с Грант Ледуел. Щях да те попитам дали би ме закарала дотам?

– О, слава богу – ентусиазирано възкликна Робин. – Полудявам в тази стая. Защо да не дойда до офиса следобед, ще ти помогна и ще тръгнем оттам.

Когато Страйк се поколеба, тя каза:

– Слушай, ако от Разполовяване знаят къде съм, биха имали много възможности някой да дойде да почука на вратата ми и да се представи за електротехник или някакъв друг. Съмнявам се да ме намушкат с нож при това десетминутно разстояние пеша до офиса на оживена улица посред бял ден.

– Добре – въздъхна Страйк. – Ела в два часа.

С това разговорът им приключи. Страйк остана на мястото си още няколко минути, толкова сънлив и изтощен, че не можеше да се накани да се приготви за лягане. Бележникът му лежеше отворен до лаптопа на имейл адреса, който Ясмин му бе дала за Аномия, но той не бе сторил нищо с него още. За разлика от Ясмин, Аномия беше умен: със сигурност у него щяха да се събудят подозрения, ако непознат се свържеше с него точно сега.

Седеше сред облак никотинови пàри, през прозореца му се виждаше нощното небе с ръба на луната. Погледът на Страйк неволно попадна на презентацията на племенника му Джак за Битката при Ньов Шапел, останала забодена към кухненския шкаф.

Макар селото Ньов Шапел да бе успешно отвоювано от германците, това бе струвало много човешки жертви и не само заради липса на муниции и лоша комуникация, но защото хиляда мъже бяха умрели ненужно в опит да преминат през непрерязаните телени огради, заобикалящи укрепените германски окопи.

Унесен от действието на трамадола, Страйк се опита да си визуализира случая Аномия като военна обстановка. Все още недосегаемата цел беше заобиколена с непрерязана бодлива тел, пазена не само от защитата, създадена от Викас Бхардваж, превръщаща я в укрепена крепост, но и заради помощта на четиримата анонимни тролове.

Та каква поука можеше да се извлече от Ньов Шапел? Прережи телта, преди да пращаш пехотата в атака.

Страйк отново се прозя, твърде уморен да доразвие аналогията, и като се напрегна за предстоящото усилие, се надигна от стола си.

Междувременно в хотел „Зет“ Робин вече беше в леглото, но мозъкът ѝ оставаше упорито буден и продължаваше да подхвърля идеи и колебливи теории, сякаш размесваше колода карти, при което се мяркаха случайни картинки. След като двайсет минути се мъчи да заспи, отново светна нощната си лампа, надигна се до седнало положение и отвори бележника си на последната страница, върху която беше писала. Там бяха изредени потребителските имена на четирите акаунта, които действаха в услуга на Аномия и взаимно едни на други.

След известно време, без да е съвсем наясно защо го прави, Робин взе химикалката от нощното си шкафче и написа пето име: Золтан – първия онлайн приятел на Рейчъл, за когото Рейчъл смяташе, че след това е възприел друга онлайн самоличност, наречена... Как беше? По някаква причина в съзнанието на Робин се появи смътен образ на арлекин.

Тя се наведе да вдигне от пода зареждащия се лаптоп, отвори го и взе да издирва „арлекин“.

– Скарамуш! – изрече на глас, след като изчете статия за образите в италианската Комедия дел’Арте. Скарамуш беше клоун: коварен, нафукан и общо взето страхливец – странен избор на име, когато се опитваш да придумаш млади жени за секс. И отново без съзнателно да разбира защо го прави, Робин написа Скарамуш под Золтан, взира се за момент в шестте имена и после отново се върна към лаптопа.

99

Никога не знаем колко сме високо,

докато не бъдем призовани да се вдигнем...

Емили Дикинсън, Въжделение

– Ако няма да кажеш нещо – донесе се от външния офис плътният раздразнен глас на Пат, – спри да се обаждаш, дявол го взел!

Беше понеделник, малко след един по обед, и Страйк, седнал пред бюрото във вътрешния кабинет с подпрени до стената патерици, хапваше бисквити, докато се занимаваше с претоварената кутия на входящите имейли.

– От същия номер ли? – подвикна на Пат. – Все така само диша ли?

– Този път и дишане не чух – отвърна Пат и се приближи до отворената врата с електронна цигара в ръка. Зад нея външният офис беше почти празен с изключение на телефона, поставен на пода, и купчините папки, които Пат сортираше, за да бъдат подредени в новите шкафове. – Само тишина. Проклет идиот.

– Ще взема да позвъня на този номер, като свърша с това тук – каза Страйк и се върна към имейла от хазаина, според когото избухналата бомба оправдаваше повишаване на наема – гледна точка, която Страйк не споделяше. – А ти добре ли си?

– Че защо да не съм? – с подозрение попита Пат.

– Чудех се как се чувстваш да си отново тук след случилото се – обясни Страйк.

– Добре съм. Изловиха ги всичките, нали? Надявам се да хвърлят ключа, като ги пратят в затвора – добави Пат и се върна при папките си.

Страйк се залови отново с имейла. Няколко минути по-късно, след като прати учтив, но твърд отговор на хазаина, започна да пише доклад за свършеното дотук до Алан Йеоман. Все още се опитваше да формулира началния абзац по начин, който да предполага прогрес, без да се упоменава изрично такъв, когато чу Пат да казва:

– Днес не се очакваше да си тук.

Страйк вдигна глава, като предположи, че Робин е подранила, но на междинната врата се появи Дев Шах с широка усмивка на лицето.

– Заковах ги – съобщи той на Страйк. – Шавливи пръсти и милата дъртачка.

– Ти сериозно ли? – възкликна Страйк и на драго сърце изостави имейла.

– Да. Снощи я разприказвах в бара на „Конот“. Беше там със сестра си. Или с жена, която използва услугите на същия пластичен хирург.

Дев извади портфейла си, измъкна от него елегантно гравирана визитка и я подаде на Страйк, който видя името Азам Масуми, поседвано от „Търговец на антики и предмети на изкуството“.

– Господин Масуми урежда продажба на ценности за частни клиенти – поясни Дев – и взема далеч по-ниска комисиона от големите аукционни къщи.

– Колко мило от негова страна. Обзалагам се, че също така е дискретен.

– Господин Масуми се гордее със своята дискретност – с възможно най-сериозна физиономия заяви Дев. – Някои клиенти не желаят да се разчува, че продават ценни вещи. Господин Масуми проявява пълно разбиране към тях.

– И това уреди нещата?

– Не само по себе си – отвърна Дев. – Наложи се да почерпя нея и сестра ѝ с един тон питиета и да предположа, че тя е с петнайсет години по-млада, отколкото е. Когато затвориха бара, покани ме в апартамента на Шавливи пръсти да пийнем по още едно.

– Шавливи пръсти беше ли там?

– Не, и това си беше късмет, защото надали би харесал поведението на майка си.

– Палавница значи?

– Взе да го раздава в стил мисис Робинсън[23]. Щом взех да мрънкам, че ми е време да тръгвам, се опита да задържи интереса ми, като ми показа кутийка Фаберже и глава на Александър Велики и ги обяви за подаръци от съпруга си, с когото били разделени.

– Наистина ще бъдат разделени, когато той научи за всичко това. Направи ли снимки?

– Да – потвърди Дев, извади телефона от джоба си и показа на Страйк образите на двата предмета, които заедно струваха над един милион лири.

– И се измъкна оттам, без да станеш жертва на госпожа Робинсън, така ли?

– Едвам се спасих от покана за вечеря днес.

– Да знаеш – рече Страйк и с мъка се изправи на един крак, за да протегне ръка, – че току-що спечели звание „Служител на седмицата“.

– А сертификат ще получа ли?

– Ще накарам Пат да ти разпечата един веднага щом пристигне новият ѝ компютър.

– Пак ли си зле с крака? – попита Дев, като погледна надолу към празния крачол на Страйк.

– Ще мине – отвърна Страйк и се отпусна тежко на стола си.

– Къде са всички други?

– Баркли лети насам от Глазгоу, посети родителите си, Мидж има почивен ден, а Робин ще пристигне след малко, както и новите ни мебели.

– Искаш ли да остана да помогна?

– Не, спечели си почивка. Смятам да предложа сто лири на доставчиците, ако нещо има нужда от сглобяване.

Десет минути след като Дев си тръгна, дойде Робин. Беше също тъй възхитена като Страйк, че случаят с Шавливи пръсти е приключен, но бе шокирана да види Страйк в плът и кръв. Кожата му бе сивкава, очите кръвясали, беше с двудневна брада. Спести си коментар обаче и просто подаде флашката, която бе донесла със себе си.

– Когато пристигне принтерът, ще мога да ти покажа всичко, което научих за бандата тролове на Аномия. А ти с какво се занимаваш?

– Опитвам се да съставя имейл до Алан Йеоман, но си има граница колко пъти можеш да повториш „обещаващо развитие“, без всъщност да доклавдаш за такова.

– Дано поне Грант си признае довечера.

– Много се надявам – каза Страйк, – иначе ще трябва да облека в позитивна фраза „това разследване се закучи“.

Първата доставка на мебели дойде в три часа и следващите два часа бяха посветени на пълнене на новите шкафове и кантонерки, сглобяване на бюрото на Пат, включването на новия компютър и принтер, сваляне на полиетиленовото покритие от новото канапе, което бе тапицирано с червена тъкан.

– Значи не поиска отново изкуствена кожа? – отбеляза Робин, докато двете с Пат наместваха канапето на мястото му, а Страйк ги гледаше подпрян на патериците си и притеснен от неспособността си да помогне.

– Писна ми онова старото да пърди всеки път, когато се размърдвах на него – отвърна Страйк.

– На това ще му стават петна, ако някой разлее кафе отгоре – предсказа мрачно Пат, захапала електронната цигара. Заобиколи новото бюро и отпусна кокалестото си тяло на новия си работен стол.

– Все пак е по-хубаво от старото де – призна неохотно.

– Почти си заслужава да преживееш избухнала бомба, а? – подхвърли Страйк, като оглеждаше външния офис, който, прясно боядисан и новообзаведен, изглеждаше по-елегантен от всякога.

– Това стъкло кога ще го сменят? – посочи Пат вратата към стълбищната площадка, все още закована с шперплат. – Искам да мога да виждам силуета на който е отвън. Така човек е предупреден отрано.

– Стъкларят ще дойде в края на седмицата – отвърна Страйк. – Отивам да довърша онзи имейл до Йеоман.

Той се придвижи на патериците си във вътрешния офис. Робин тъкмо бе започнала да принтира резултатите от проучването си на Лепинс Дисайпъл и приятелите му, когато служебният телефон отново зазвъня.

– Детективска агенция Страйк – обяви Пат.

Остана заслушана няколко секунди, после каза:

– Какво искаш ти?! Ако смяташ, че е много забавно...

– Същият номер като преди ли? – попита Страйк, като се появи на прага на междинната врата. Пат кимна. – Дай ми го – поръча.

Но в този момент намръщеното изражение на Пат се промени и по лицето ѝ се изписа подозрителност. Закри слушалката и пошушна:

– Тя пита за Робин.

Робин натисна бутона за пауза на принтера и протегна ръка към слушалката, но Пат, която още гледаше Страйк, добави шепнешком:

– Звучи като откачена.

– Пат, дай слушалката – настойчиво изрече Робин.

С вид, сякаш бе убедена как от това няма да излезе нищо добро, Пат ѝ я подаде.

– Ало? – каза Робин. – Робин Елакот е на телефона.

В ухото ѝ се разнесе шепот.

– Ти ли беше Джесика?

Робин сключи поглед с този на Страйк.

– Кой се обажда? – попита Робин.

– Ти ли беше? – изрече слаб глас.

– С кого говоря? – настоя Робин.

Сега чуваше дишането на момичето. Бе плитко и подсказваше за неподправен ужас.

– Познавам ли ви? – попита Робин.

– Да – прошепна гласът. – Така мисля. Ако ти беше Джесика.

Робин закри мембраната с длан и каза тихо:

– Зоуи Хейг е. Иска да знае дали аз съм била Джесика.

Страйк се почуди дали признанието си струва риска, поколеба се, но после кимна. Робин откри мембраната.

– Зоуи?

– Да – прозвуча гласът. – Аз... аз...

– Добре ли си? Случило ли се е нещо?

– Много съм уплашена – прошепна момичето.

– Защо си уплашена? – попита Робин.

– Моля те... ще дойдеш ли при мен?

– Разбира се – отвърна Робин. – У дома ли си сега?

– Да – каза Зоуи.

– Добре, стой там, идвам по най-бързия начин.

– Добре – прошепна Зоуи. – Благодаря ти.

Линията остана глуха.

– Тя иска да ме види – каза Робин и погледна часовника си. – Може би е по-добре да вземеш такси до дома на Ледуел, а аз ще...

– Как ли не! Ами ако е капан, ами ако тя те подмамва, а там те причаква Аномия?

– Поне ще разберем кой е – отвърна Робин и отново включи принтера.

– Точно преди да ти пререже гърлото, а? – повиши глас Страйк през шумоленето на страниците.

Пат въртеше глава от единия към другия съдружник, като че наблюдаваше мач по тенис.

– До апартамента на Зоуи се стига по две рамена стълби – изтъкна Робин.

– А ти как мислиш, че стигнах дотук? Да не съм левитирал? – тросна се Страйк, като се въздържа да спомене, че повечето от качването бе осъществил по задник.

– Страйк, наистина не мисля, че Зоуи ме призовава да срещна края си.

– Ти не мислеше също, че ще заварим Викас Бхардваж с прерязана югуларна артерия.

– Много смешно – изрече хладно Робин и се обърна с лице към съдружника си. – Нямам спомен и ти да си го предсказал.

– Разликата е в това, че аз си научих урока – заяви нетърпеливо Страйк. – Идвам с теб. Ако сега идем на Джънкшън Роуд, имаме достатъчно време да стигнем у Ледуел в девет.

Страйк влезе във вътрешния офис да си вземе портфейла и телефона, а Пат изрече с ниско ръмжене, което при нея минаваше за шепот:

– Да знаеш, че той е прав.

– Не, не е, по дяволите – отвърна Робин, като прибра страниците от принтера и посегна към полицата зад Пат да вземе пластмасов джоб за тях. – Ако пак се опита да удари някого или ако падне по стълбите, ще е извън строя за...

Тя млъкна, тъй като Страйк се появи във външния офис все още намръщен като градоносен облак.

– Готова ли си?

По изражението на съдружника ѝ Робин се досети, че е дочул последните ѝ думи.

100

Кураж усеща се в огромното страдание,

има величие в туй гордо отчаяние.

Смел дух насред бедите се е възвисил

и злият жребий не го е покорил.

Фелиша Хемънс, Съпругата на Асдрубал

Никой от детективите не проговори през първите десет минути пътуване с колата до Джънкшън Роуд. Страйк кипеше от мълчаливо негодувание, задето сега Робин виждаше у него пречка, а не източник на подкрепа. Робин, която винаги долавяше настроенията на съдружника си, разтълкува правилно намусеното му мълчание, но ѝ трябваше известно време да призове кураж и да подбере правилните думи към него.

Накрая, докато чакаха смяна на светофар, тя заговори с очи, приковани към пътя напред:

– Веднъж ми каза, че трябва да сме честни един към друг, иначе зле ни се пише.

Страйк продължи да мълчи, докато не светна зелено и отново подкараха.

– Е, и?

– Каза ми, че повече се тревожиш за мен, когато съм сама навън, отколкото би се безпокоил за изпълнител мъж, защото съм в по-уязвима позиция, ако се озова срещу насилник...

– Именно – отвърна Страйк. – И тъкмо по тази причина...

– Може ли да довърша? – попита Робин със спокоен тон, макар пулсът ѝ да препускаше.

– Слушам – изрече студено Страйк.

– Каза ми, че имам нужда да се справя с паник атаките си, защото не искаш да ти тежи на съвестта, ако объркам нещо и отново бъда наранена.

Страйк вече бе усетил точно накъде водят тези приказки и стисна челюсти в магарешки инат, както определяше пред себе си това му изражение Робин.

– Аз никога не съм те упреквала, че не се грижиш достатъчно за себе си – изтъкна Робин, без да отделя очи от платното. – Нито веднъж. Това си е твоят живот и твоето тяло. Но в деня, когато ми заяви, че трябва да се подложа на терапия, ми посочи, че не само аз ще съм пострадалата, ако се дам да ме убият.

– Е, и? – повтори Страйк.

Смесица от мазохизъм и садизъм го караха да я принуди да изрече всичко докрай. Вече не само притеснена, но и ядосана, Робин продължи:

– Знам, че изпитваш болки. Изглеждаш ужасно.

– О, благодаря, точно ободряващата инжекция, от която имах нужда.

– О, за бога... – възкликна Робин, едва удържаща гнева си. – Ти никога не би позволил на някого в твоето състояние да излезе на задача. Как точно си представяш да защитиш себе си или мен, ако...

– Значи съм бреме върху собствената си шибана агенция, а?

– Не изкривявай думите ми, много добре разбираш какво ти казвам.

– Да, че съм сакат нещастник на средна възраст, когото предпочиташ да оставиш в колата...

– Кой е споменал възрастта ти?!

– ...докато ти весело се завреш в...

– Весело?! Няма накъде да си по-пренебрежителен!

– ...в шибана засада...

– Отчела съм го като вероятност и...

– О, отчела си го значи? И това ще те спаси от нож в гърлото още с влизането ти...

– Да му се не види, Страйк! – кресна Робин и удари с две ръце по волана, като най-сетне пусна на воля цялото натрупано напрежение. – Не искам да се убиваш! Ясно ми е, че се чувстваш... непълноценен, като си с патерици...

– Не, никак не се чувствам така...

– Говориш за честност, но ето че ти не си честен. Нито със себе си, нито с мен. И знаеш ли защо ти казвам това? Защото не искам да те изгубя! Сега доволен ли си?

– Не, никак дори не съм доволен – механично избъбри Страйк, което беше едновременно вярно и невярно: в една заточена надалеч част на съзнанието си той бе регистрирал думите ѝ и те повдигнаха тежест, която почти не бе осъзнавал, че носи. – Мисля, че си имаме работа с проклет сериен убиец...

– И аз мисля същото! – заяви Робин, вбесена, задето не бе имало реакция на думите ѝ, които ѝ бе струвало много да изрече гласно. – Но аз познавам Зоуи, а ти не!

– Познаваш я? Веднъж си разговаряла с нея по път за двайсет минути...

– Понякога двайсет минути стигат! Тя беше ужасена по телефона преди малко и мисля, че не защото Аномия е държал нож, притиснат към шията ѝ, а защото се кани да предаде Аномия! Знам, че ме мислиш за въздухарка, която „весело“ влиза в опасни ситуации...

– Не мисля така – отсече Страйк. – Изобщо не.

В купето на беемвето настана мълчание. Страйк обработваше чутото преди малко. Не искам да те изгубя. Би ли изрекла жена това към човек, в какъвто в най-мрачните си моменти той се боеше, че се е превърнал? Инвалид, четиресетгодишен дебелак, еднокрак, закоравял пушач, в пълна заблуда относно своята привлекателност и компетентност, въобразяващ си, че още е онзи надарен боксьор аматьор с плосък корем, завъртял главата на най-красивата жена в Университета на Оксфорд.

Но Робин никак не се чувстваше успокоена; тъкмо обратното, усещаше се уязвима и разголена, защото бе изрекла гласно онова, което се бе мъчила да спотаява толкова дълго време, и се боеше, че Страйк е чул в думите ѝ нещо повече от опасение у нея, че той може да пострада фатално при изкачването на бетонното стълбище в сградата на Зоуи. Изпитваше страх, че той се досеща за болката ѝ при мисълта за Мадлин, отгатва желанието ѝ за интимност, докато сама се мъчеше да се убеди, че няма такова.

След няколко минути тя заговори отново, като се мъчеше гласът ѝ да звучи спокойно и разумно.

– Ти си агенцията. Аз бих била нищо без теб. Никога не съм ти казвала да спреш, за да си починеш, да престанеш да пушиш, да се храниш по-разумно. Не беше моя работа, но сега ти го превръщаш в моя работа. Нося алармено устройство в чантата си. Ако има някой у Зоуи, ще се погрижа да го осведомя, че не съм дошла сама. Изглеждаш достатъчно заплашителен дори седнал в колата. Който и да погледне през прозореца, доста ще се замисли, преди да реши да ми стори нещо, като знае, че ти си отвън. Но няма как да се качиш по онези стълби, без да се изложиш на голям риск, и ако някой ни нападне, ще съм повече разтревожена за теб, отколкото за себе си.

Страйк не отговори нищо, защото изпитваше онова толкова унизително чувство на осъзнаване на собственото лицемерие и заблуда. Ако се стигнеше до нападение с нож, щеше да бъде по-малко от безполезен.

– Наистина ли си носиш аларменото устройство?

– Да – отвърна Робин и зави по Джънкшън Роуд. – Защото не съм някоя наивна безумка...

– Никога не съм те мислил за такава... Добре, ще остана в колата. Но ми се обади веднага, щом си вече там. Ако не те чуя до пет минути, идвам горе.

– Добре – съгласи се Робин.

Отминаха магазин за детски играчки и подобната на клин ъглова сграда на Зоуи вече беше пред тях. Робин вкара беемвето в Бруксайд Лейн и паркира.

– Докато съм там, можеш да прегледаш материалите за Лепинс Дисайпъл – каза тя, взе пластмасовия джоб от задната седалка и му го подаде. – Снощи отделих доста време на това. Бих искала да знам, че някой го е прочел.

Докато тя откопчаваше колана си, Страйк поръча:

– Само бъди предпазлива, чу ли?

– Ще бъда – отсече твърдо Робин и излезе от колата.

101

Онези в мое подчинение с объркания им живот

строшиха восъчните маски, наложени от мен.

Показаха наяве гневни, разбунтувани лица

и ме проклеха за упражняваната тирания.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

Стълбището в сградата на Зоуи с миризмата му на нечистотия и застояла урина подейства на Робин също тъй потискащо и при повторното ѝ идване. Докато се качваше по стълбите, измъкна от чантата аларменото устройство, което носеше неизменно, и го стисна в ръка.

Когато стигна до най-горния етаж, почука леко по вратата на Зоуи.

Тя се отвори веднага. Кльощавото момиче срещу Робин имаше вид, сякаш се е изправило пред самата Смърт, но Робин се оказа права, а Страйк в грешка: нямаше никой друг в стаята, само Зоуи, изпита и ужасена, и оградените ѝ с тъмни кръгове очи оглеждаха изпитателно Робин сега, когато беше в истинския си вид.

– Може ли да вляза? – попита Робин.

– Да – отвърна Зоуи и отстъпи назад.

В стаята ѝ имаше единично легло, застлано с памучна покривка на бели звезди, върху която тя бе поставила стар лаптоп. На прозореца бе провиснала тънка розова завеса; върху хладилника, датиращ някъде от осемдесетте години, бе поставен котлон с две плочи, а до тях имаше малка паянтова на вид мивка. Шкафове нямаше, само лавици. На рафта над хладилника стояха една-единствена тенджера и няколко консерви нискокалорийна супа, а на този над леглото – евтини гримове, дезодорант, моливи, писалки и купче листове. Рехавият набор на Зоуи от все черни дрехи бе сгънат на купчинка в един ъгъл. Това оставяше около един квадратен метър свободна площ, покрита със захабен светлозелен килим.

Робин обаче забеляза съвсем малко от това при влизането си в стаята, защото цялото ѝ внимание бе насочено към стените и тавана, покрити до последния сантиметър със забодени към тях рисунки с молив и черен туш. Те бяха извънредно детайлни и орнаментирани, плод на невероятен и щедър изблик на неизлечим стремеж към творчество. Талантът, изложен по тези окаяни стени, бе едва ли не шокиращ за Робин.

– Еха... – промълви тихо тя с очи, обхождащи стените. – Зоуи... та те са удивителни...

Лека тръпка на удоволствие пробяга по уплашеното лице на момичето.

– Трябва да направя едно бързо обаждане – каза Робин. – Няма причина да се тревожиш – добави, като забеляза засилената уплаха на Зоуи. – После ще можем да поговорим.

Тя натисна номера на Страйк.

– Зоуи е тук – каза му.

– Сама ли?

– Да.

– Добре, успех – отвърна Страйк и Робин затвори, а после превключи на записване, без да уведоми Зоуи какво прави, и пъхна телефона в чантата си.

– Искаш ли да седнеш? – прошепна Зоуи.

– Чудесно, благодаря – каза Робин и двете седнаха на леглото.

– Защо искаше да ме видиш, Зоуи?

– Защото... – Зоуи пое дълбоко дъх. – Аномия... това е човекът, който създаде Играта на Дрек... Той заплаши, че ще убие теб и съдружника ти. Каза, че ще ви приложи повторение на Ледуел и Блей. Онзи ден ми прати ваши снимки от вестника, така разбрах, че ти си Джесика. Знам, че ядосах онзи мъж, който все дига телефона в офиса ви... Затварях, защото бях много уплашена, а приятелят ми каза, че не бива да се свързвам с вас, че си търся белята, но трябваше да го направя, защото мисля, че той е убил Еди.

– Мислиш, че приятелят ти...?

– Не! – изписка Зоуи. – Не... Аномия! Току-що говорих с онова момиче Хартиенобяла онлайн и...

– Тя в момента в Играта на Дрек ли е?

Зоуи изглеждаше стъписана, че Робин знаеше точно къде се подвизава Хартиенобяла.

– Зоуи, ще ми позволиш ли да говоря с нея, моля те? Не се тревожи. Не е нужно тя да знае, че това не си ти.

– Но ти не знаеш как...

– Знам всичко за играта – каза ѝ Робин. – Аз съм Бъфилапи. Или поне бях през последните два месеца.

– Ти си Бъфилапи?! – изумена продума Зоуи. – Онази, с която аз...

– Същата.

Зяпнала от изненада, Зоуи завъртя лаптопа към Робин, така че да вижда модераторския канал и частен канал, в който разговаряха Червей28 и Хартиенобяла. Робин прехвърли бързо назад, за да види какво е казано вече.

<Модераторски канал>

<15 юни 2015 г. 17: 47 ч.>

<Присъстват: ПотрошенДрек, Червей28, Аномия>

>

>

ПотрошенДрек: Но защо все пак?

Аномия: Защото искам занапред всички разговори да се водят в модераторския канал.

ПотрошенДрек: Морхаус не остави ли наръчник с инструкции или нещо от този род?

ПотрошенДрек: Не знам как да се отърва от тях.

Аномия: Каза ми, че умееш да програмираш, по дяволите.

ПотрошенДрек: Умея.

ПотрошенДрек: Но това е съвсем различно ниво.

ПотрошенДрек: Бездруго хората харесват частните канали.

<Частен канал>

<15 юни 2015 г. 17: 47 ч.>

<Присъстват: Хартиенобяла, Червей28>

Червей28: Ами ако го е направил?

Червей28: Ами ако не се шегува?

>

>

>

>

Хартиенобяла: Не бъди глупава, разбира се, че не е.

Червей28: Откъде знаеш? Той все повтаря, че го е направил.

>

>

Хартиенобяла: Аз знам кой е Аномия и няма начин да го е направил.

Червей28: Знаеш кой е Аномия?

>

>

>

>

Аномия: Хората злоупотребяват с частните канали, затова прави каквото ти се казва.

Хартиенобяла: Да.

Хартиенобяла: Нали не си разправяла на хората, че Аномия е убил Ледуел?

Червей28: Не съм.

Червей28: Разбира се, че не съм.

– Казвала ли си на Хартиенобяла, че според теб Аномия е убил Еди? – обърна се Робин към Зоуи и тя кимна.

Робин доближи пръсти до клавиатурата, напомни си да допуска типичните за Зоуи грешки в пунктуацията и в този момент Хартиенобяла заговори отново.

>

>

>

Аномия: Хората харесват куп гадости, дето не са за харесване. Просто направи каквото се иска от теб.

ПотрошенДрек: Аз трябва да бягам.

>

>

<ПотрошенДрек напуска канала>

>

Аномия: Червей?

>

Червей28: Здрасти.

>

>

>

Аномия: Говориш ли с някого по частен канал в момента?

Хартиенобяла: Хубаво, защото Аномия много ще ти се ядоса, ако си го направила.

Червей28: Пред никого не съм говорила.

Червей28: Морхаус ли ти каза кой е Аномия?

Хартиенобяла: Не, Аномия сам ми го каза.

Червей28: Сериозно?!

Хартиенобяла: Да. Станахме си приятели.

Червей28: Виж ти. А аз мислех, че ще си му ядосана, задето разкара Морхаус.

Хартиенобяла: Морхаус беше хлъзгав негодник.

Хартиенобяла: Хубаво, че се отървахме от него.

Червей28: Аз мислех, че сте добри приятели с него.

Робин не се канеше да повтори същата грешка.

Червей28: Да, говоря с Хартиенобяла.

Аномия: А би ли останала спокойна, ако аз мога да видя какво казваш?

Червей28: Да.

>

Аномия: Наистина ли?

Червей28: Да, бих.

Хартиенобяла: Не, като го опознах, разбрах, че е влечуго.

>

>

Хартиенобяла: Ха-ха, сега я загази.

>

>

Робин спря, вгледана в двата канала и сърцето ѝ запрепуска.

Червей28: Колко забавно.

Червей28: Ти и Хартиенобяла никога не говорите едновременно.

>

>

>

< Червей28 е с отнет достъп>

Хартиенобяла: Лъжкиня.

>

>

Червей28: Не е ли така, а?

>

>

< Червей28 е с отнет достъп>

>

>

Червей28: Не е ли така, а?

>

<Червей28 е с отнет достъп>

Робин бавно затвори лаптопа.

– Какво се случи? – тревожно попита Зоуи.

– Боя се, че отнеха достъпа на Червей28.

– О, не! – прошепна Зоуи, притисна ръце към лицето си и се вгледа над пръстите си в Робин със своите оградени с тъмни кръгове очи. – О, по дяволите... той ядосан ли е? Ти написа ли му онова, дето ти казах, че е убил...?

– Нямаше нужда. Ти през цялото време си говорила с Аномия. Аномия и Хартиенобяла са един и същ човек.

– Какво?! О, боже мой... о, не... сега той ще дойде за мен... ще дойде и тогава...

Зоуи се изправи и се огледа наоколо, сякаш се канеше да събере накуп мизерните си притежания и да хукне да бяга.

– Зоуи, седни – с твърд глас ѝ нареди Робин. – Седни. Мога да ти помогна, обещавам да го направя, но трябва да ми кажеш каквото знаеш.

Момичето отново се отпусна на леглото и се взря в Робин с големите си хлътнали очи. Накрая прошепна:

– Аномия е този, който ти мислиш, че е.

– Който аз мисля, че е? – повтори Робин.

– Да – отвърна Зоуи и от очите ѝ потекоха сълзи. – Затова си отишла при него с променена външност, нали? Ако бях знаела, никога не бих се доближила до него...

– Зоуи, да не ми говориш за Тим Аш...?

– Не! – писна Зоуи. – Не, разбира се.

Но после мигом стисна устни, сякаш уплашена какво можеше да излезе измежду тях.

– Чуй ме, знам, че с Тим сте... в интимна връзка – каза Робин. Колебанието ѝ се дължеше на факта, че никак не ѝ бе приятно да нарече експлоатацията на това съсипано и изолирано момиче от страна на Тим „интимна връзка“.

Лицето на Зоуи отново се сгърчи и Робин отново бе поразена от вида ѝ едновременно на много млада и на старица с тези нейни крехки кости и детинския начин да си бърше очите с татуираното опако на дланта си.

– Сега той ще сложи край – хлипаше тя. – Ще е ядосан, че ти знаеш. Ще си помисли, че аз съм ти казала.

Докато говореше, взе телефона си да погледне колко е часът.

– Очакваш го да дойде ли?

– Да – отвърна Зоуи а сълзите продължаваха да се стичат по хлътналите ѝ бузи. – Настоя да дойде, защото казах, че държа да се свържа с теб. А той не искаше да го правя. Винаги се притеснява от полиция и разни такива.

Да, не се и съмнявам, помисли си Робин, но каза:

– Бих помислила, че той иска смъртта на Еди да бъде разследвана. Бил е неин приятел, нали?

– Той наистина има желание убиецът да бъде заловен, просто... Бои се, че хората няма да разберат това с нас, затова мрази да разговарям с непознати. Много се ядоса, когато започнах да работя в Норт Гроув... Но не той започна отношенията ни, а аз – каза със сериозно изражение Зоуи. – Вината не беше негова. Аз го целунах първа.

– На колко години беше?

– На тринайсет и той не искаше да го правим заради възрастта ми. Аз започнах. Моя е вината, не на Тим.

– Насилила си го, така ли?

– Н-не – почти изплака Зоуи. – Той ми каза, че е влюбен в мен, но не можем да правим нищо заради годините ми, а аз му отговорих, че няма значение. Но той не се е натискал за физически контакт. Аз го накарах да се случи.

– Споделяла ли си с Тим как мислиш, че Аномия е убил Еди?

Зоуи кимна и лицето ѝ отново се обля със сълзи.

– Казвала ли си му кой според теб е Аномия?

– Да, но той твърди, че се държа глупаво.

– Зоуи, моля те, кажи ми кой...

– Но аз мислех, че знаеш, убедена бях, че затова дойде в Норт Гроув!

– Мислиш, че е Пез Пиърс ли?

– Не – прошепна Зоуи. – Нилс е.

102

Държа се ти като злодей върховен.

Злодей, да, и ще го докажем...

Устрои клопка за горката Мариам Ърл

и я накара с любовта си своя гроб да изкопае

сред китната градина на надеждата си светла.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

Седящият в беемвето Страйк бе завършил да чете бележките на Робин за четирите акаунта в Туитър, оказали се толкова полезни за Аномия при разпространяване на фалшива информация за Еди Ледуел. Сега свали стъклото на прозореца, всмукна дълбоко от електронната си цигара и се върна към страниците, предизвикали у него особен интерес.

Във всичките четири акаунта Аномия бе описван като „велик ум“ и „гений“, също така във всички тях Еди бе наричана с варианти на „уличница“, „курва“, „златотърсачка“, намекваха, че е изоставила Аномия като приятел или че някога с Аномия са имали сексуална връзка.

Страйк обърна на друга страница. Под заглавие Отново Битълс Робин бе вмъкнала друга публикация.

Джулиъс @ аз_съм_евола

Отговор на @рейчълдбадли

Не и ако изглеждах като теб. Човекът ще има да се чуди защо Ринго Стар се е появил на прага му, облечен в пола.

21: 15 ч. 28 януари 2013 г.

След това Страйк препрочете раздела Дублиращи се фрази. Във всички четири акаунта се забелязваше пристрастие да се казва на жените: „Оттук подушвам вмирисаната ти шунда“; Джулиъс Аз съм Евола и Макс Р и двамата пишеха на момичетата, че ако бъдат изнасилвани при всяка изричана от тях глупост, „вечно ще сте натъпкани с чеп“, а те и Лепинс Дисайпъл също така изразяваха с почти идентична формулировка мнението, че всички жени „трябва да бъдат подложени на глад, за да достигнат оптималното за възпроизводство тегло“.

Страйк се върна на първата страница, където Робин бе прехвърлила първите постове на Лепинс Дисайпъл.

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Марк Лепин беше Бог

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

14 фемоида мъртви хахахахаха

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Строил ги и ги гръмнал.[24]

Накрая Страйк обърна на последната страница на Робин.

Във всички акаунти се нападат случайни момичета, но три жени са под непрестанен обстрел в продължение на години: Еди Ледуел, Киа Нивън и Рейчъл Ледуел.

Четиримата не се обръщат срещу Киа Нивън, докато Аномия не подхваща атака срещу нея, а именно след публикацията му „Ами съди ме или млъкни, че вече досаждаш на всички.“ И тогава тя става обект на прицел, при което е третирана също толкова зле като Еди.

Странното е, че Аномия никога не е нападал Рейчъл Ледуел и все пак тя понася почти толкова тормоз от четворката, колкото Киа. Това ме наведе на мисълта, че към Рейчъл е насочена омраза, несвързана с Мастиленочерно сърце.

Един възможен виновник е Золтан, старият приятел на Рейчъл от Клуб Пингвин. Рейчъл прекъсва контакт със Золтан, когато той започва да използва към нея реплики на Кош и според нея е възможно той да се е прекръстил на Скарамуш, защото Скарамуш прави същото със Зоуи Хейг. Акаунтите и на Золтан, и на Скарамуш са изчезнали от Туитър, но тонът на тормоза на четворката към Рейчъл би могъл да предполага неприязън към бивш приятел, който ги е изоставил.

Под това Робин бе вкарала примерни постове на четворката, пратени до шестнайсетгодишната Рейчъл.

Джони Б @джбалдуин

Отговор на @рейчълдбадли

Още ли прескачаш от чеп на чеп с надежда да си хванеш алфа-мъжкар? Мечтай си, грозотийо с увиснали цици.

Джулиъс @ аз_съм_евола

Отговор на @рейчълдбадли

Та какво рече вонящата кучка, дето се мисли твърде добра

за бета-мъже?

Макс Р @мрегер5

Отговор на @рейчълдбадли

Грозни лесбийки като теб трябва да бъдат затваряни в лагери и колективно изнасилвани.

Лепинс Дисайпъл @ЛепинсДисайпъл

Отговор на @рейчълдбадли

Поне като умре майка ти, ще имаш нещо общо с #ЛакоматаЛедуел.

Страйк намръщено вдигна поглед от страниците и зърна фигура в страничното огледало: висок оплешивяващ мъж, който вървеше с решителна крачка към разнебитената задна врата на сградата на Зоуи.

Страйк мигом метна листовете върху шофьорската седалка и свали стъклото на прозореца си.

– Ей!

Тим Ашкрофт се обърна стреснат и след като правилно се ориентира за източника на подвикването, се вгледа в човека с гъста и тъмна набола брада и изкривен нос на боксьор.

– Искам да разменим няколко думи – каза Страйк.

Очевидно нащрек, Ашкрофт се приближи до Страйк и спря на няколко крачки разстояние.

– Мога ли да ви услужа с нещо? – попита с любезния си отработен глас.

– Да, можеш. Казвам се Корморан Страйк и съм частен детектив.

Със задоволство видя как учтивата усмивка на Тим изчезна от лицето му.

– Отиваш да посетиш Зоуи Хейг, ако не се лъжа?

Тим се забави с няколко секунди в повече, преди да се престори на озадачен.

– Коя?

– Малолетното момиче, което чукаш през последните четири години – поясни Страйк.

– Аз... какво? – заекна Тим. – Това ли ви каза Зоуи?

– Мислех, че не знаеш коя е.

– Не ви чух добре – каза Тим. Страйк видя как по лишената му от окосмяване горна устна започна да избива пот. – Познавам Зоуи, да. Тя е твърде проблемно момиче...

– Но ти такива ги харесваш, нали? По-лесни са за манипулиране, ако са без самочувствие и без семейство, което да те завлече в съда.

– Аз наистина не разбирам...

– О, мисля, че много добре разбираш – отсече Страйк.

Той отвори вратата на колата. Тим отстъпи назад силно уплашен, но когато Страйк стъпи на единственото си стъпало, подпря се на покрива на колата за равновесие и после извади патериците си, Ашкрофт явно посъбра кураж.

– Боя се че сте стъпили на грешен път...

– Това да не е някаква злобна шега относно ампутацията ми? – подхвърли Страйк и пристъпи към Ашкрофт, който направи крачка назад. – Като нищо и аз мога да подхвана блог. „Моите изводи защо Перо на правдата е педофил и защо това трябва да ви тревожи, мамка му.“

Тип се оттегли с още крачка назад.

– Не знам какво е разправяла Зоуи на хората – със заекване избъбри той, – но тя не е наред с...

– О, трябвало е да осъзнае, че пенисът ти е бил в нея платонически, така ли? – Страйк настъпваше все по-близо до Тим, който продължаваше да се оттегля. – Знаеш ли какво ще се случи сега?

– Какво?

– Ще се опитам да я убедя да отиде в полицията. Ако тя не иска да сътрудничи, ще се заема с всички момиченца, които си следвал в Туитър. Съдружничката ми спретна солидно досие за теб и онлайн поведението ти. Има поне един-двама гневни бащи, които ще се зарадват да чуят информация от мен.

Тим вече изглеждаше готов да падне на колене или да избухне в плач.

– Ако отново доближиш до Зоуи Хейг, лично ще ти извърша ампутация и не на крака, ясно ли е? – заплаши Страйк.

– Да – прошепна Тим.

– Омитай се сега...

Черната врата се отвори и се появиха Робин и Зоуи.

– Тим! – извика Зоуи.

Ашкрофт я игнорира и започна бързо да се отдалечава. Зоуи остана загледана след него, а той хукна да тича и изчезна зад ъгъла. Страйк и Робин срещнаха погледи и тя веднага схвана същината на случилото се, та макар и без подробностите.

– Ще откараме Зоуи до метростанцията – каза Робин. – Тази вечер тя ще се настани в моята стая в хотел „Зет“.

– Не – поклати глава Зоуи и Страйк видя следите от сълзи, размазали грим по бузите ѝ. – Искам да видя Тим.

– Но той не иска да те види – посочи Страйк.

– Защо? – нададе вой Зоуи и нови сълзи потекоха по лицето ѝ.

– Може да поговорим за това в колата – каза Страйк и отвори задната врата. – Качвай се.

103

Приключват куп неща – знайно или незнайно.

Животът свършва, времето смалява се потайно.

Дали земята изорана тъй незасята ще пресъхне?

Дали тази красива пъпка никога няма да разцъфне?

Кристина Росети, Амин

– Можеше да проявиш повече съчувствие – изрече укорно Робин половин час по-късно.

Бяха паркирали на странична улица близо до метростанцията Тъфнъл Парк и току-що бяха изпратили Зоуи да се качи на метрото. Сега Зоуи имаше в джоба си картата за отваряне на стаята на Робин и сто лири в брой, дадени ѝ от Страйк.

– Аз съчувствам – възрази Страйк. – Защо мислиш, че заплаших Ашкрофт да го оставя без пенис?

Бе им отнело трийсет минути да утешат Зоуи, скърбяща заради скоростното оттегляне на Ашкрофт, а после да ѝ обяснят правилата по хотелите, тъй като тя никога не бе отсядала в такъв. Но момичето бе тъй уплашено да не би Аномия да дойде да я намери, че накрая се остави да я убедят как никой няма да я изхвърли от хотела, задето не изглежда като Робин, и дори прие окуражителната прегръдка на Робин при стълбите към метростанцията.

– В мига, щом има сигнал на телефона, ще позвъни на Ашкрофт – предсказа Робин.

– Ако той си знае интереса, няма да вдигне – заяви Страйк. – Никога вече.

– Нали си даваш сметка, че ако той е Аномия...

– Не е – поклати глава Страйк. – Току-що го елиминирах. Е, деветдесет процента.

– Как така? – учуди се Робин.

– Ще ти обясня, след като ми кажеш какво се случи горе.

– Всичко е тук.

Робин извади телефона от чантата си, намери на него записа и го пусна.

Страйк изслуша с каменно лице как Зоуи избъбри, че Страйк ще приложи повторение на Ледуел и Блей на двамата детективи. Когато стигнаха до мълчание, прекъсвано само от тракането на клавиатурата, Робин поясни:

– Това съм аз, влизам в играта. Имаше два отворени канала и Хартиенобяла присъстваше, беше съвсем различна. Каза, че Морхаус бил хлъзгаво влечуго и че се радвала, задето се е отървала от него. И после, след малко, го забелязах: Аномия и Хартиенобяла не пишат по едно и също време, а щом го изтъкнах и в двата канала, незабавно ми бе забранен достъпът. Сигурна съм, че те...

– ...са един и същ човек – довърши Страйк. Наведе се напред и натисна на пауза. – По дяволите. Ама, разбира се, Хартиенобяла е създадена, за да държи под око Морхаус. Да узнава какво мисли той, дали не обмисля да напусне...

– ...и да се опита да го задържи там – добави Робин. – Защото Викас е израснал, след като е помогнал за създаването на играта, нали така? Печелел е все по-големи успехи в реалния свят, а Аномия е бил наясно, че едва ли има как той да бъде заменен. Току-що станах свидетел как беснее срещу новия модератор, ПотрошенДрек, който явно не се справя със задачата. Хартиенобяла се е появила в играта приблизително по времето, когато Викас и Рейчъл са развалили отношенията си. Надали е съвпадение. Рейчъл твърди, че Аномия имал собственическо чувство по отношение на Викас, че не останал доволен от сближаването му с Рейчъл. Хартиенобяла е била идеалният начин Викас да бъде завинаги отделен от Рейчъл.

– Чрез няколко откраднати голи снимки, които Аномия е показал и на други мъже – вметна Страйк и мисълта му течеше на бързи обороти. – Дали е възможно Оливър Пек да е бил примамен на Комик Кон със смътната уговорка, че красива червенокоска ще е там, за да му помогне да открие Аномия?

Той отново пусна записа.

На мястото, където Зоуи твърдеше, че тя е инициирала сексуалната връзка с Тим Ашкрофт, Страйк промърмори „боклук проклет“, ала щом Зоуи изрече думите „Нилс е“, възкликна на висок глас:

– О, по дяволите!

– Шшт, слушай – подкани го Робин и посочи към телефона, от който прозвуча нейният глас.

– Защо мислиш, че е Нилс?

– Заради куп неща. Първия път, като видях прозореца в Норт Гроув, бях шокирана. Там я има думата „аномия“. Същата вечер на модераторския канал казах: „Няма да повярвате, днес видях прозорец с написано на него „аномия“, не е ли забавно?“. Аномия мигом ме призова в частен канал и каза: „Не споменавай повече този прозорец или ще ти спра достъпа. Не говори за него пред никого“. Държа се много странно на тази тема.

– Аномия спомена ли Норт Гроув?

– Не, но имах чувството, че знае къде е прозорецът, и започнах да си мисля, че трябва да е бил там и може би така му е дошла идеята за името. После един ден Нилс ми заговори за аномията и обясни какво значи. Говореше ми как човек трябва да има цел в работата си и да се погрижи да запази връзка с други хора, как най-хубаво било да се живее в комуна, защото там няма как да страдаш от аномия. Как трябвало да се преместя да живея в Норт Гроув. Мариам го подкрепи. Мислех си, че просто са добри към мен. Но не отидох, защото Тим не искаше. Казваше, че тук имаме уединение. А после един ден чух Нилс и Пез да говорят за Еди и се заслушах, защото все се надявах тя да дойде в Норт Гроув някой ден и да се запозная с нея. Само че те и двамата приказваха гадости за Еди... Очаквах да са горди, задето я познават след всичко, което бе създала, но не бяха. Пез говореше за идеята си за комикс, над която работели с Еди, преди Джош да се нанесе в Норт Гроув. Пез каза, че Еди вероятно щяла да го съди, ако сега я довършел и я представел за своя, защото някои от идеите били нейни. Разправяло се за погребален агент, пътуващ във времето в ковчези. Стори ми се страхотна идея. Обзалагам се, че е било нейно хрумване, звучеше като неин тип история. Пез сигурно просто е нарисувал няколко картинки и толкова. И тогава Нилс започна да плюе по Еди, никога не го бях чувала да говори така преди. Беше истински ядосан. А Нилс обикновено не се ядосва. Каза, че тя никога не го е споменала в нито едно интервю, след като ѝ дал безплатен подслон и място, където да прави Мастиленочерно сърце, че само вземала, а нищо не давала в замяна. Изкара го така, че сякаш, ако не е бил той, тя никога не би постигнала успех. Разправяше също, че флиртувала с него, за да получи каквото иска. Каза, че Еди никога дори не споменала неговото изкуство и дори не се появила на последната му публична изява. Докато слушах Нилс, си казах, че точно така Аномия приказва за Еди, защото една вечер, скоро, след като се бях присъединила към играта, Аномия говореше, че Еди била истинска кучка, защото оплювала играта, докато ние сме поддържали интереса на феновете и всъщност сме ѝ били в услуга. После ми каза, че в реалния живот Еди отишла при него, но после, когато започнала да печели пари, го зарязала. Аномия беше пиян, когато ми надрънка това, той сам каза, че е пил. Имал лош ден.

– И защо?

– Не сподели. Той не говори много за истинския си живот.. На следващата сутрин, след като ми беше наприказвал всичко това за Еди, отново отвори частен канал с мен и каза: „Забрави какво казах снощи, ако искаш да останеш в играта“. Така че никога на никого не казах, защото тогава много обичах играта. Имах приятели там – Духче1 и Бъфилапи. Говоря за тази Бъфилапи преди теб, с нея много си приказвахме. Но след като чух Нилс да говори за Еди, вече престанах да го харесвам. Направи ми впечатление колко много време прекарва на компютъра. Твори някакво чудато изкуство, но няма много завършени неща.

– Виждала ли си го някога да участва в играта?

– Не, но някой в Норт Гроув е участвал в нея, научих го от историята на браузъра, след като вече бях започнала да си мисля, че е възможно Нилс да е Аномия. Смяташ ли, че съм постъпила нередно, като проверих?

– Не, Зоуи, постъпила си умно.

– После Джош дойде да живее в Норт Гроув през месеца, преди да бъдат нападнати, и Нилс му предлагаше идеи за анимацията. Чух го да го прави на два пъти, а и това също е в стила на Аномия, защото той все критикуваше анимацията. Това никога не го разбрах, защото ние бяхме луди по нея, а Аномия не спираше да приказва как той щял да се справи много по-добре от Еди. И така, у мен се събудиха силни подозрения към Нилс, а после... в деня, когато се случи... онова...

– Нападенията ли?

– Да... Нилс беше излязъл. Той почти никога не излиза.

– Каза ли ти къде е ходил?

– Не, но знам, че го нямаше, защото Брам не беше на училище, а Мариам се оплакваше, че трябвало да води курс и едновременно с това да наглежда Брам. Но най-лошото от всичко... Бях толкова уплашена, когато го намерих... Бях в ателието на Нилс. Той го държи заключено, но искаше да му донеса от там една книга... и аз намерих...

– Какво е намерила? – попита Страйк, след като мълчанието се проточи.

– Нож – отвърна Робин. – Изрече ми го само с устни.

– ... много голям – подхвана Зоуи отново, като сега шепнеше и звучеше почти разплакана. – Лежеше си там, на полицата. И на него имаше изписани някакви странни знаци. Нещо като магическо заклинание.

Робин натисна пауза.

– Виждала съм го този нож. Бил е на дядото на Нилс. Нарече го с някакво нидерландско име, което не си спомням. „Магическото заклинание“ беше дума, която на гръцки означава „наследство“ или „завет“.

– И просто се търкаля там, в ателието му?

– Да. Хората очевидно знаят, че е там, или поне Брам знаеше, защото попита Нилс дали може да го занесе в училище. Нилс му каза, че не – добави Робин.

– И слава богу – коментира Страйк. – Иначе току виж се бе стигнало до масова сеч в училище.

– Това е всичко, което Зоуи имаше да каже по повод подозренията си към Нилс – съобщи Робин. – През останалата част от разговора изпадна в паника, че Аномия ще дойде да я убие, а аз я убеждавах да иде в хотела. И така... какво мислиш за нейната теория?

– Честно ли? – попита Страйк. – Не ме впечатлява особено.

Той извади електронната си цигара и всмукна продължително от нея. След като издиша, коментира:

– Еди Ледуел със сигурност е ядосала много мъже, не мислиш ли?

– Така е – отвърна Робин. – Но не вярвам да е флиртувала с Нилс, за да получава облаги от него. Просто не мисля, че тя беше такъв тип човек, а и без друго...

– Мъжете са предразположени да си въобразяват, че флиртуват с тях, така ли? – отгатна правилно Страйк мисълта на Робин.

– С някои мъже е така – отговори тя и погледна часовника си. – И точно онези, които не харесваш, са най-склонни да си въобразяват, че си луда по тях.

Тя си мислеше за Хю Джакс, но мислите на Страйк го върнаха към сцената на тротоара пред „Риц“.

– Да идем ли да хапнем нещо? – предложи Страйк. – Още имаме предостатъчно време, преди да идем в дома на Ледуел.

Отидоха в най-близкия бар за сандвичи и Страйк взе със себе си записките на Робин за четиримата тролове. След като седнаха със сандвичите си на малка маса до прозореца, Страйк каза:

– Прочетох бележките ти.

– И? – попита Робин.

– И съм съгласен.

– С какво? – попита Робин, която не бе написала своя собствен извод, опасяваща се как Страйк ще помисли, че вижда неща, които ги няма.

– Че са един и същ човек. Очевидно говоря за Джулиъс, Джони, Макс и Лепин. За Золтан и Скарамуш е трудно да се прецени, защото нямаме материал от тях, който да сравним с този на останалите.

– Според мен е възможно Золтан и Скарамуш да са със забранен достъп – заговори Робин, облекчена, че Страйк не заклейми теорията ѝ като абсурдна, – защото не можах да открия следа от нито един от двамата в Туитър. Но ако Рейчъл е права и Золтан се е трансформирал в Скарамуш, който също е с отнет достъп, не би ли било възможно Золтан/Скарамуш да реши да.. знам ли... един вид да разпредели товара? Да създаде няколко акаунта, та да могат да бъдат пожертвани един или два, ако прехвърлят границите?

– Съвсем правдоподобно е – кимна Страйк, – макар да няма недостиг от мъже, желаещи да тормозят момичета онлайн. Не е задължително всички да са свързани помежду си.

– Знам – отвърна Робин, – но това не обяснява защо Рейчъл е засипвана с толкова омраза от тези четири акаунта. То нарушава модела: и Еди, и Киа са ядосали Аномия. Рейчъл никога не го е правила. А видя ли отправката към Ринго Стар?

– Да – потвърди Страйк, – а това ни води към неизбежния въпрос, нали? Дали не се сблъскваме с още четири онлайн превъплъщения на Аномия? Силно съм склонен да вярвам, че е така, и в такъв случай Ашкрофт не може да е Аномия. Не знам дали си сверила датите, но Джулиъс и Джони са избълвали буря от публикации, докато ти си разговаряла лице в лице с Ашкрофт в Колчестър.

– О, значи така си го елиминирал – пророни Робин.

– Може и да греша, но едва ли.

– Ами тогава... кой е този човек? – изрече Робин с нотка на отчаяние. – Възможно ли е същият индивид, написал онези помпозни послания до Джош Блей с гръцки думи в тях и казал на Рейчъл „по същество аз и Еди сме един и същ човек“, също така да казва на млади жени онлайн, че трябва да бъдат изнасилени и поставени на глад за постигане на тегло за възпроизводство?

– А защо не? – реагира разпалено Страйк. – Да не мислиш, че добре образовани и с богата култура хора не са способни да бъдат абсолютни злобари и мръсници? Ами погледни проклетия Ашкрофт. Освен това никак не е трудно да издириш няколко латински и гръцки фрази, а после да ги копираш и лепнеш. Не е задължително да търсим човек с мозък като на Бхардваж.

– Ако те всички са един и същ човек – каза Робин, – Киа Нивън може да е казвала истината, че Аномия е използвал към нея реплики на Кош. Тя е добър улов: хубава, пряко свързана с Мастиленочерно сърце. Аномия може да е решил, че заслужава лично той да се занимае с нея, вместо да я възложи на някого от троловете.

– Има логика – кимна Страйк. – И ако Аномия е употребил фразите на Кош при общуването с Киа, това сочи към човек, неуспяващ с жените в реалния живот или поне неотбелязващ успех, какъвто би искал да постигне. Има много женени мъже, на които им харесва да се отдават самоцелно на лов. Количеството пред качеството, както се изразява Кош.

След кратка пауза той продължи:

– Знаеш ли, продължавам да се връщам към онзи първи въпрос: какво има да губи Аномия, ако не е с маска? Разбирам защо Бхардваж е искал да остане анонимен. Бил е хлапе с желание да бъде приеман сериозно от астрофизиците в Кеймбридж. Съмнявам се, че е искал те да знаят колко голяма част от живота му заема играта или да бъде свързан с публичното преследване на Еди от страна на Аномия.

– Все още не разбирам защо Викас не е прекъснал по-рано връзките с Аномия.

– Но ти току-що откри защо – изтъкна Страйк. – Хартиенобяла.

– Но Хартиенобяла не е била там от самото начало. Защо Викас е останал преди появата ѝ?

– Добър въпрос – отвърна Страйк.

– Помниш ли шегата, изречена от Викас към Рейчъл? „Аномия не ми е приятелка, тя ми е сестра.“ Какво би могло да означава това, по дяволите?

– Един бог знае – промърмори Страйк.

Нещо в подсъзнанието му го чоплеше, но не излизаше наяве.

След като сандвичите бяха изядени, а Робин бе посетила тоалетната, тя каза:

– До Батълдийн Роуд не е далеч, но все пак не е зле да тръгваме... Добре ли си?

– Какво? – избъбри Страйк, който се мъчеше да изтегли на повърхността подсъзнателната идея. – Добре съм. Просто разсъждавах.

Когато отново бяха в беемвето, Страйк извади телефона си с намерение да подири четирите псевдонима на Аномия. И макар да бе казал на Робин, че Золтан може да няма нищо общо със случая, издири в Гугъл първо неговото име.

Резултатите бяха меко казано наелектризиращи. Золтан, както научи той, беше унгарско име, а също название на жест с ръка, възникнало във филм отпреди петнайсет години със заглавие „Пич, къде ми е колата?“.

Страйк изсумтя и издири „Джон Болдуин“. Резултатите бяха многобройни и разнородни. Ала сега, когато се фокусира върху името, изпита странното чувство, че го е виждал другаде, извън Туитър, макар заинатилият му се мозък да отказваше да разкрие къде.

Имената Лепинс Дисайпъл – последовател на Лепин, – и Джулиъс Аз съм Евола – почитател на Юлиус Евола, – бяха ясно обясними, но докато разсъждаваше върху Скарамуш, в главата му изникна музикална фраза. Дойде му на ум, че надали при името Скарамуш само на него първо му хрумва „Бохемската рапсодия“, а не клоун от шестнайсети век.

Накрая той насочи вниманието си към последното име: Макс  Р, известен също като @мрегер#5.

– Пристигнахме – съобщи Робин, когато зави по Батълдийн Роуд, но едва думата излезе от устата ѝ, когато Страйк възкликна на висок глас:

– По дяволите!

– Какво? – попита Робин.

– Дай ми минутка – каза Страйк и бързо отново въведе името Золтан в Гугъл.

Робин продължи по улицата, оградена от двете страни от солидно изградени семейни къщи, за които допусна, след като тъй неотдавна бе купила имот, че струват над един милион лири. За късмет, пред къщата на Грант и Хедър Ледуел имаше свободно място за паркиране. Тя намести беемвето там и се обърна към Страйк, който продължаваше да пише на телефона си и да оглежда резултатите с изражение на лицето, за което тя от дълъг опит знаеше, че се дължи на дълбока концентрация.

Оставаха им още няколко минути до девет. Робин седеше мълчаливо и чакаше Страйк да ѝ обясни какво прави. Накрая той вдигна поглед.

– Какво? – попита Робин, убедена от изписаното по лицето му, че има да ѝ съобщи нещо важно.

– Май прерязах бодливата тел.

– Какво?

Преди Страйк да успее да отговори, някой почука по стъклото до Робин и я накара да подскочи.

Грант Ледуел се усмихваше през прозореца с увита бутилка вино в ръка, очевидно нетърпелив да бъде запознат с важното за него развитие по случая.

104

На смъртта черната прах се разнася,

издухана по каприз на съдбата.

В гънките на писмото тя се наслоява

и изсушава по хартията мастилото.

Елизабет Барет Браунинг, Орора Лий

– Щом приключим с това, ще ти обясня – полугласно изрече Страйк.

– Отскочих до безмитния магазин – каза Грант и посочи бутилката, когато Робин и Страйк слязоха от колата. По време на престоя си в Оман се бе сдобил с тен, подчертан още повече от бялата риза, която бе облякъл с джинсите. Без прикритието на сако се виждаше голямото му шкембе.

– Хедър и майка ѝ ми бяха изпили всичкото свястно червено вино. О – възкликна той, когато Страйк заобиколи колата и той можа да го види в цял ръст с патериците му и дополовина празния крачол. – Вие сте... ъъ...

– Изгубих половината си крак, да – подхвърли Страйк. – Току-виж се намерил.

Грант се засмя с неудобство. Робин, все още със странната реплика на Страйк за бодливата тел в главата си, бе откъсната от мислите си от очевидната неловкост на Грант при вида на инвалидността на детектива. Това никак не настрои Робин по-дружелюбно към Ледуел, към когото бездруго вече беше предубедена заради това, че беше изоставил най-голямата си дъщеря и племенницата си.

– Семейството ни се увеличи след последното ни виждане – съобщи той, като държеше погледа си отклонен от Страйк, докато тримата вървяха към входната врата.

– О, значи Хедър роди? – прояви учтив интерес Робин. – Поздравления!

– Да, най-после имам син – похвали се Грант. – На третия път извадих късмет.

Очевидно Рейчъл вече не се броеше като едно от децата на Грант, помисли си Робин с растяща неприязън.

– Как го нарекохте? – попита тя.

– Итън – отвърна Грант. – Винаги е било любимото име на Хедър. Харесала си го е още от „Мисията невъзможна“.

Той отвори вратата към коридор в бежови и кремави тонове и през още една врата се озоваха в голямо пространство, съчетаващо дневна и трапезария, където седяха Хедър и майка ѝ. Беше ред на Страйк да извърне очи, защото Хедър кърмеше новородения си син и девет десети от наедрелите ѝ гърди бяха на показ; главата на бебето с рехава косица бе положена в дланта ѝ като голям картоф. На пода седяха две момиченца с еднакви розови пижами на точки и играеха с пластмасови понита и ездачи. Вдигнаха глави, когато баща им влезе с двама непознати, и зяпнаха, щом видяха празния крачол на Страйк, прибоден нагоре с безопасна. Баба им с яркобоядисана червеникавокестенява коса изглеждаше доста превъзбудена.

– О, здравейте – весело ги поздрави Хедър. – Извинете ме. Когато е гладен, няма отлагане.

– Прочетох всичко за вас – обяви тъщата на Грант, докато оглеждаше Страйк с ненаситно любопитство. – Разказах на момичетата и те искаха да останат до по-късно, та да видят прочутия гост на татко.

– Ще отидем в градината – каза Грант и спаси Страйк от необходимостта да каже нещо в отговор.

Страйк и Робин го последваха в голяма и много добре обзаведена кухня, пълна с плотове и уреди от неръждаема стомана. Френските врати вече бяха отворени и Робин видя, че градината в действителност беше малък павиран участък с дървена маса и столове, заобиколени от кашпи с растения.

– Някой от вас желае ли питие? – попита Грант и извади за себе си чаша за вино от стенен шкаф.

И двамата отказаха.

Когато се настаниха около масата в градината, а Грант си наля вино и отпи от него, Робин каза не докрай искрено:

– Прекрасна къща.

Всъщност я намираше твърде безлична.

– Благодаря – отвърна Грант. – Но няма да останем тук още дълго, заминаваме. Беше облекчение да вземем най-сетне решението. Връщаме се в Оман. Има отлични училища за децата, чудесна общност от заселили се там чужденци. Мога да се занимавам с делата по филма от разстояние, не е нужно заради това да оставам в Обединеното кралство. А и Хедър много иска да заминем. Още се притеснява заради Аномия и всичките окачалки около Мастиленочерно сърце.

Плюс, че Оман е истински рай по отношение на данъци, помисли си Страйк.

Грант пийна вино, после каза:

– Е, значи имате новости за мен?

– Да – отговори Страйк. – Деветдесет процента сме сигурни, че знаем кой е Аномия.

Нима?, помисли си Робин и хвърли поглед на съдружника си.

– Е, това е чудесна новина – изрече бодро Грант. – Кой...?

– Не можем да кажем, докато не бъде доказано – отвърна Страйк. – Има опасност да бъдем обвинени в оклеветяване. Всъщност липсва ни едно ключово сведение и се надявахме вие да ни помогнете.

– Аз? – изненада се Грант.

– Да – кимна Страйк. – Имам няколко въпроса, ако не възразявате.

– Давайте – подкани го Грант, но Робин долови леко напрежение по лицето му на булдог, което на късното вечерно слънце изглеждаше като от щавена кожа.

– Първо – подхвана Страйк, – онзи телефонен разговор с Еди, за който ми казахте. Когато тя е споделила, че Блей иска да я разкара от Мастиленочерно сърце.

Грант повдигна лявата си ръка и бръсна нещо невидимо от носа си.

– Да?

– Кога точно се проведе? – пожела да узнае Страйк.

– Ъъ... миналата година – отвърна Грант.

– Можете ли да си припомните по-конкретно кога?

– Трябва да е било... около юни.

– И тя имаше номера на мобилния ви телефон?

Последва нова кратка пауза.

– Да – отговори Грант.

– А преди това обаждане кога бяхте говорили за последно?

– Какво общо има това с Аномия?

– О, има много общо – увери го Страйк.

– Ние... не бяхме били в контакт преди това – каза Грант.

– Не беше ли последният случай по времето, когато е била бездомна и ви е помолила за помощ?

Обратната захапка на Грант сега изглеждаше по-изявена. Преди да направи опит да отговори, двете му малки дъщери излязоха от къщата с обичайното възбудено любопитство на деца към непознати, всяка понесла своето пони и ездач.

– Татко – каза по-едричката от двете, като се приближи до масата. – Виж какво ни даде бабчето.

Тя постави на масата понито и ездача. По-малката ѝ сестра поглеждаше крадешком празния крачол на Страйк.

– Прекрасно – каза Грант. – Бягайте вътре сега, татко е зает.

По-голямото момиченце се приближи до Грант, повдигна се на пръсти и изрече с шумен шепот в ухото му:

– Какво е станало с крака на този човек?

– Колата, с която пътувах, попадна на бомба, когато бях войник – осведоми Страйк малката повече от желание да се отърве от нея, отколкото за да спести на Грант неудобството да отговори.

– О – промълви тя.

По-малката ѝ сестра също се приближи и двете се втренчиха в Страйк.

– Прибирайте се вътре сега, хайде – повтори Грант.

Момичетата се оттеглиха, като си зашепнаха една на друга.

– Простете за това – изрече сковано Грант и отново отпи вино.

– Няма проблем – каза Страйк. – Следващият въпрос: питах се дали сте получавали още от онези обаждания, в които ви приканват да ексхумирате племенницата си.

– Не. Бяха само двете, за които ви казах.

Страйк извади бележника си за пръв път и се върна към бележките от предишния си разговор с Ледуел.

– Вие сте отговорили само втория път, нали? Първия път е вдигнала Хедър.

– Да – потвърди Грант. – Да разбирам ли, че Аномия ни е звънял?

– Не, не е бил Аномия – отвърна Страйк. – Който се е обадил е казал: „Изкопайте Еди и вижте писмото“, така ли беше?

– Да – каза Грант. У него вече личеше дискомфорт.

– Но не е уточнил точно кое писмо трябва да се види?

– Не – отвърна Грант.

– Защото в ковчега е имало две писма, нали? Едно от Ормънд и едно от Блей?

– Точно така – потвърди Грант, вече засенчил очи срещу залязващото слънце. – Извинете ме, трябва да си взема тъмни очила. Много ми свети.

Той се изправи и се скри в къщата.

– Уплашен е – тихо каза Робин.

– И с основание, дявол го взел. Телефонно обаждане от Еди, как ли не. Май трябва да разиграем схемата с доброто и лошото ченге.

– Колко лоша искаш да бъда? – подхвърли Робин.

– Ха-ха – рече Страйк и стъпките зад тях им подсказаха, че Грант Ледуел се връща. Сега беше с „Рейбан“ авиаторски тип.

– Прощавайте – каза, седна и веднага пи още вино.

– Няма проблем – отговори Страйк. – И така, да се върнем към двете писма в ковчега. Две са, нали? Съгласни ли сме по този въпрос?

– Корморан – обади се тихо Робин, преди Грант да е успял да отговори.

– Какво? – попита раздразнено Страйк.

– Мисля – подхвана Робин с извинителна усмивка към Ледуел, – че е редно да помним как говорим за племенницата на Грант.

– Благодаря – изрече Грант по-силно, отколкото беше необходимо. – Много благодаря... ъъ...

Но очевидно бе забравил името на Робин.

– Добре – каза Страйк и с една идея по-малко агресивен тон добави:  – Две писма, така ли?

– Да – потвърди Грант.

– Защото, като се срещнахме в „Гън“, вие говорехте за едно писмо, не за две. „Погребалният агент знаеше, защото накарах него да го сложи вътре.“ Тогава не обърнах внимание. Приех, че говорите за писмо, което лично вие сте предали, и предположих, че Ормънд сам е дал своето на погребалния агент. Така ли се случи?

Лицето на Грант беше станало безизразно и Робин бе сигурна как си напомня в момента, че Ормънд вече е на свобода и би могъл да го изобличи, ако излъже.

– Не – каза Грант, – и двете писма бяха у мен. Аз контактувах с погребалния агент.

– Защо тогава ми казахте, че сте накарали погребалния агент да „го“ сложи вътре в ковчега?

– Не съм казал такова нещо – възрази Грант. – Или, ако съм го казал, е било грешка на езика.

– Значи сте дали две писма на погребалния агент и ако полицията отиде да го разпита, той ще им каже, че е поставил две писма в ковчега, така ли?

– Откъде накъде полицията ще разпитва погребалния агент? – избъбри Грант.

За втори път тази вечер Страйк бе накарал човек да се изпоти. Челото на Грант лъщеше на слънчевата светлина.

– Ами защото се разследва убийство – повиши глас Страйк – и всеки, който лъже по повод трупа на Еди и отношенията, които е имал с нея приживе...

– Корморан! – обади се остро Робин. – Изкарваш го, сякаш... Простете – отново се обърна тя към Грант. – Случаят е доста грозен наистина. Знам, че ви е било трудно на вас двамата.

– Да, адски трудно – насилено изрече Грант.

Пи още вино, после остави чашата, погледна Страйк и каза:

– Не виждам какво значение има колко писма са поставени в ковчега.

– Значи признавате, че сте сложили вътре само едно, така ли?

– Не – възрази Грант. – Питам какво значение има за случая.

– Да се върнем към телефонното обаждане, за което ми казахте. Онова, в което Еди, след като по магически начин се е сдобила с номера ви, се обръща за съвет към вас, при положение че не сте я виждали, откакто сте ѝ подхвърлили няколкостотин лири и сте я оставили на улицата.

– А, не, почакайте...

– Корморан, не е честно – енергично се намеси Робин.

– Знам, че никога не е имало такова обаждане. Така или иначе, това подлежи на проверяване, след като полицията вече откри телефона на Еди.

От това как замръзна лицето на Грант, Страйк си направи извод, че не го е знаел.

– Не е престъпление да чувстваш угризения, че не си имал повече контакти с починал роднина – отбеляза Робин. – Напълно разбирам защо човек би споменал телефонен разговор, какъвто в действителност не е имало. Всички сме го правили. Човешко е.

– Съдружничката ви явно по-добре разбира хората от вас – тросна се Грант на Страйк през масата.

– Значи не е имало телефонно обаждане? – настоя Страйк. – Това ли ни казвате?

Копчетата на ризата на Грант едва удържаха шкембето му при учестеното му дишане.

– Не – продума той най-накрая. – Нямаше. Точно така е, както го каза съдружничката ви. Чувствах се... зле, задето не бях поддържал връзка с нея.

– Но всъщност на този несъществуващ разговор основавате твърдението си, че Блей е искал да отстрани Еди от Мастиленочерно сърце.

– Той наистина искаше тя да се махне – изръмжа Ледуел, но явно мигом съжали за казаното.

– Откъде знаете? – настоя Страйк. – Откъде получавате такава информация?

Когато Ледуел не каза нищо, Страйк продължи.

– Онази вечер в „Гън“ ми казахте, че Блей и Катя Ъпкот имат „етиката на улични котки“. Силни думи. Кое ви накара да ги изречете?

Ледуел не продума.

– Да ви кажа ли откъде според мен ви е дошла идеята, че Блей иска пълен контрол? – попита Страйк.

Ала преди да успее да го направи, двете момиченца по пижами отново се появиха, вече в компанията на баба си, която доближи сияеща групата около масата, явно без да долови напрежението.

– Момичетата искат да пожелаят лека нощ на татко.

Грант изтърпя всяка от дъщерите му да го целуне по бузата. Вместо да си тръгне веднага, майката на Хедър се обърна към Страйк и каза:

– Миа има желание да ви попита нещо. Уверих я, че няма да възразите.

– Да попита тогава – отвърна Страйк, като вътрешно ругаеше нея и децата.

– Болеше ли, като ви бомбардираха крака? – попита по-голямата от сестрите.

– Болеше, да – отговори Страйк.

– Ето, чу го, Миа – каза бабата все така с широка усмивка на лицето. Робин не би се учудила, ако бе попитала дали Страйк ще се отзове, ако Миа пожелае да го заведе в училище, за да разправя интересни преживелици. – Добре, момичета, кажете лека нощ на гостите.

– Лека нощ – издекламираха момичетата в един глас и се прибраха вътре.

Слънцето вече бе слязло под покрива на къщата и малкият павиран двор на семейство Ледуел потъна в сянка, но Грант не свали тъмните си очила, които сега отразяваха рубиненото сияние в небето. Бе му даден полезен интервал за размисъл благодарение на тъща му и сега, преди някой от другите да заговори, той отсече:

– Общото ми впечатление беше, че Блей искаше тя да се махне.

– Но не можете да кажете откъде е дошло това впечатление, така ли? – попита Страйк.

– Ами те се бяха разделили, нали?

– Казахте, че двамата с Катя имали морала на улични...

– Все пак бяха помислили Еди за Аномия.

– Лесното убеждаване на Блей, че Еди е Аномия, се е дължало на типичната параноя у един вечно надрусан младеж с разпаднала се интимна връзка – заяви Страйк, – но вие сте единственият, който някога е твърдял, че той е искал да поеме изцяло контрола над Мастиленочерно сърце. Всичко, което чухме при разследването, сочи, че той едва е бил в състояние да държи цигара с канабис в ръка, какво остава сам да пише сценарий по анимацията и да си сътрудничи с филмови студии и с Нетфликс. Според мен вие имате много конкретна причина да мислите, че той е искал да продължи проекта сам, както и много конкретна причина да твърдите как Катя също е мошеничка. Смятам, че сте отворили и прочели писмата, които е трябвало да поставите в ковчега на Еди, и сте решили да сложите там само това на Ормънд.

Дали Грант щеше да признае, или не, остана неизяснено, тъй като точно тогава Хедър излезе във вътрешния двор с празна чаша за вино и отправи сияеща усмивка към всички им.

– Сипи малко и на мен, Грух – каза тя и се настани на четвъртия стол. – Тъкмо сложих Итън да спи, а мама чете приказка на момичетата.

Грант напълни чашата ѝ, като изражението му остана все така сковано, а Хедър ведро запита:

– Е, какво пропуснах? Знаем ли вече кой е Аномия?

– Ще знаем – отвърна Страйк, преди Грант да е успял да заговори, – щом прочетем писмото, което не е влязло в ковчега.

– О, значи си им казал – усмихна се Хедър към Грант. – Съветвах го...

– Млъкни – изръмжа ѝ Грант.

Хедър изпадна в шок, сякаш той я бе зашлевил. Неловкото мълчание бе нарушено от куче, което залая яростно в съседния двор.

– Съветвахте го да си признае, нали? – обърна се Страйк към Хедър. – Жалко, че не ви е послушал. Укриването на доказателства при разследване на убийство и лъжи за комуникации с покойна жена...

Хедър вече изглеждаше в паника.

– Корморан – за трети път се намеси Робин, – никой не е укривал доказателства. Аз лично – заговори тя на двамата Ледуел – мисля, че сте били в пълното си право да прочетете тези писма. Тя е била ваша племенница и всеки от мъжете, които са ги написали, би могъл да е виновник за смъртта ѝ, нали така?

– Ами точно това казах и аз! – окуражи се Хедър. Като улови изражението на мъжа си, добави:  – Истина е, Грух, казах го...

– Не признавам, че сме чели писмата и не признавам, че не сме ги сложили и двете в ковчега – заяви Грант, при което вече свали тъмните си очила. Лицето му с квадратна челюст приличаше на примитивна скулптура на чезнещата светлина.

– Но жена ви току-що го призна – посочи Страйк.

– Не, тя...

– Напротив, направи го – настоя Страйк – и това дава основания за заповед за обиск. Разбира се, ако пожелаете да изгорите писмото преди идването на полицията, това си е ваш избор, но ние двамата тук ще свидетелстваме за казаното от Хедър. И като се замисля, вярвам, че от Министерството на вътрешните работи ще разрешат ексхумация.

И дразнещо предсказуемо в този момент от къщата се появи майката на Хедър и изрече весело:

– Намира ли се място за още един в компанията?

– Не – тросна ѝ се Грант. – Исках да кажа, остави ни за малко, Уенди.

Очевидно разочарована, тя се оттегли. Съседското куче продължаваше да лае.

– Ще посъветвам и двама ви да се замислите сериозно за последиците, ако продължавате да отричате, че имате това писмо – каза Страйк.

– Няма да има проблем – излъга Робин, като се обърна към уплашената Хедър, – ако си кажете всичко сега. Всеки ще ви разбере. То се знае, че сте се опасявали да не би Ормънд или Блей да имат нещо общо със смъртта на Еди. Не вярвам, че някой във вашата ситуация би устоял да не отвори писмата предвид как е умряла. Напълно разбираема постъпка е.

Хедър като че се поуспокои малко.

– Но пък, ако продължавате да се преструвате, че писмото не е у вас, това вече ще изглежда адски подозрително, когато историята се разчуе – заяви Страйк и срещна с ответно чувство враждебния поглед на Грант. – Вестниците си умират за такива истории. „Но защо не са казали?“ „По каква причина са крили?“

– Грух – прошепна вече силно изплашената Хедър и Робин беше сигурна как си представя разнасящата се клюка сред майките на детската площадка, ако вестниците наистина публикуваха подобна история. – Аз мисля...

– Не сме го укривали – сърдито изрече Ледуел. – Просто не го сложихме в ковчега. Написаното от него беше отвратително. Нямах намерение да я погреба с това.

– Може ли да го видим? – поиска Страйк.

Кучето в другия двор продължаваше с неистовия си лай, а Грант седеше и се взираше в Страйк. Детективът преценяваше Ледуел като неумен в много отношения човек, но не и като пълен глупак. Накрая Грант бавно се изправи и изчезна в къщата, като остави жена си да се гърчи от тревога.

– Често ли си патите така? – попита с приятен тон Робин и посочи към шумното куче.

– Вие... за кучето ли? О, да – отвърна Хедър. – Изобщо не млъква. Померанче е. Момичетата все ни се молят за кученце. Казахме им, че може и да се случи, когато се преместим в Оман. Там прислугата е толкова евтина, че все ще се справя с бебе и куче. Но твърдо няма да е померанче.

– Не ви виня – подхвърли Робин, а в същото време чувстваше как пулсът ѝ се ускорява при мисълта за уликата, която предстоеше да се появи.

Грант се показа от къщата с плик в ръка. Преди да е седнал, Страйк го попита:

– Намира ли ви се прозрачен полиетиленов плик.

– Какво? – все още сърдит изръмжа Грант.

– Прозрачен полиетиленов плик – повтори Страйк. – Там има ДНК следи. Не искам да ги замърсяваме още повече.

Без нито дума Грант се върна в кухнята и се върна с плика и торбичка за фризер.

– Сега, моля, разгънете писмото и го поставете заедно с плика в торбичката, преди да го прочетем – нареди Страйк.

Грант изпълни каквото му бе казано, после плъзна опакованото писмо по масата.

Сърцето на Робин вече препускаше с пълна сила. Тя се наклони към Страйк, за да прочете краткия абзац, изписан с най-яркия пример за онова, което Пат би нарекла „почерк на откачалка“. Буквите бяха дребни и неравномерни, някои вманиачено повтаряни отгоре с тъмно мастило и биха изглеждали като писани от дете, ако не бяха безупречният правопис и съдържанието.

Ти ми каза, че съм точно като теб. Накара ме да мисля, че ме обичаш, после ме захвърли като непотребен боклук. Ако бе останала жива, би използвала и измъчвала още мъже ей така, за забавление, само за да ги изоставиш, щом се отегчиш. Беше арогантна, лицемерна и отвратителна мръсница и аз искам тези думи да гният редом с тялото ти, да бъдат най-близкият до теб и най-истински епитаф. Гледай от Ада как ще поема контрола над „Мастиленочерно сърце“ – завинаги.

– Катя Ъпкот ли ви даде това? – вдигна поглед Страйк към Грант.

– Да.

– Отвратително е, нали? – разпалено заяви Хедър. – Повече от отвратително. А Катя е записала тази мръсотия и после я е предала на Грух, като е знаела какво пише вътре... И при всичко това Алан Йеоман и Ричард Елгар твърдяха в един глас каква мила жена била... Честна дума, призля ми, като ги слушах онзи ден в артклуба.

– Само дето не Катя Ъпкот го е написала – отбеляза Страйк. – Това не е нейният почерк. Ето го нейния почерк – посочи той плика, където отгоре бе изписано „За Еди“ със същите пригледни и закръглени букви като в списъка с имена, който Катя му беше дала преди седмици.

– Ами... кой тогава е писал това тук? – попита Грант и посочи писмото с късия си дебел пръст. Сега вече и двамата с Хедър изглеждаха силно уплашени.

– Аномия – отвърна Страйк.

Извади телефона си и снима писмото. После прибра телефона и бележника в джоба си и хвана патериците.

– Незабавно се обадете в полицията. Търсете Райън Мърфи от отдел „Криминални разследвания“. Той трябва да види писмото. Междувременно, не го вадете от торбичката.

Страйк успя да се подпре на патериците си с немалка трудност. След дълъг период на седене това винаги му струваше сериозно усилие.

– Лека нощ – каза тихо Робин на двамата Ледуел, тъй като ѝ бе трудно да изостави отведнъж образа на доброто ченге. Последва Страйк обратно в къщата, а лаенето на съседското куче накъсваше шокираното мълчание, което оставиха зад себе си.

105

Мигът на истината вече се задава.

Не бива и една загадка да остава.

И тайни, дето за разбулване са призовани,

Най-сетне с имена ще бъдат назовани.

Кристина Росети, Рано или късно – но най-сетне

– Така... Сега трябва да говорим с Катя – каза Страйк, докато вървяха по късата пътека пред къщата на Ледуел в сгъстяващия се сумрак. – Искам да се добера до Аномия, преди да са унищожени още харддискове.

Качиха се в беемвето, Страйк остави патериците си на задната седалка и веднага избра номера на Катя, но след няколко позвънявания обаждането беше прехвърлено на гласова поща.

– Не отговаря.

– Десет без петнайсет е – отбеляза Робин, като погледна часовника на таблото. – Може би в този час на деня спира звука на телефона си.

– Ами тогава ще отидем у тях – заяви Страйк.

– Иниго надали ще се зарадва на това късно посещение – предположи Робин и включи двигателя. – Ще стигнем най-рано след двайсет минути.

– Да се надяваме, че свадливият нещастник още е в Уистъбъл.

Робин излезе от мястото за паркиране, увеличи скоростта по Батълдийн Роуд и каза:

– Катя няма как да е знаела какво предава. Мислела си е, че продиктуваното от Джош още е в плика.

– Съгласен съм, а това означава, че в някакъв момент помежду запечатването му в болницата и предаването му на Грант Ледуел е изпуснала плика от очи. Трябва да проследим точно движението му.

– Остават следите от ДНК, стига двамата Ледуел да не са ги замърсили прекалено.

– Аномия не е глупав. Обзалагам се, че е бил с ръкавици и не е оставил следи, тъй че имаме налице само почерка и потенциален достъп до ръчната чанта на Катя.

– Имаме си работа с истински зло създание, не мислиш ли? Да пожелае да остави това в ковчега ѝ, моля ти се!

– Да – промълви Страйк дълбоко замислен и с очи, вперени в пътя напред. – Това е един силно повреден индивид.

– Който си е мислел, че Еди го обича.

– Или се е залъгвал, че е така.

– Сега би ли ми обяснил онзи коментар с бодливата тел?

– Какво? – попита Страйк, който следваше собствената си посока на мисли. – Аха, говорех, че трябва да се пререже бодливата тел, за да се стигне до окопите на врага.

– И бодливата тел в този случай е...?

– Онези сателитни акаунти, които Аномия е създал в Туитър. Арогантният мръсник си е мислел, че никой няма да се заинтересува от тези безлични профили, така че си е позволил повечко свобода с потребителските имена... Дай ми още минута и ще ти кажа накъде мисля, че сочат – каза Страйк и отново извади мобилния си телефон. – Знам, че съм срещал името Джон Болдуин извън Туитър...

Макар да изпитваше напрегнато и тревожно любопитство, Робин послушно замълча и зави по Холоуей Роуд, който водеше на северозапад към Хампстед и Хайгейт. До нея Страйк седеше приведен над телефона си, като ту написваше нещо, ту оставаше неподвижен и замислен.

– Спипах го! – викна тъй силно, че Робин подскочи. – В Редит е, на онази страница „Проследяване на престъпни кучки“ и... по дяволите!

– Какво? – попита Робин с блъскащо в гърдите ѝ сърце.

– Докладвал е сестрата на Маркъс Барет.

– Моля?!

– „Лъжливата кучка Дарси Оливия Барет е отправила невярно обвинение в сексуален тормоз срещу интимен приятел. Живее в Хокстет, на Ланкастър Драйв 4б...“ Изрежда всичките ѝ акаунти в социални медии. Ето защо не успях да открия никакви за нея. Явно е изтрила всичко след появата на това.

– Страйк, кажи ми най-после за потребителските имена – настоя Робин. – Какво издават?

– Ами като начало Марк Лепин е застрелял четиринайсет жени. Любимото число на Аномия е четиринайсет. Джулиъс Аз съм Евола ни сочи, че Аномия е или е бил в Норт Гроув.

– Нали каза, че Евола е този тип писател, когото крайнодесните...?

– Сбърках. Ако Аномия е Лепинс Дисайпъл, той е и Аз съм Евола. После имаме Макс Регер, германски композитор от деветнайсети век... това трябваше да го забележа по-рано, видях ноти с негова музика на шибания кийборд...

– Почакай...

– Джон Болдуин е британски композитор от шестнайсети век; Золтан Кодали е унгарски композитор от началото на двайсети век. Скарамуш идва право от „Бохемска рапсодия“ на Куин. Което сочи към някой, който слуша Куин и Битълс вероятно защото няма...

Телефонът на Страйк зазвъня през блутута на колата: Катя му връщаше обаждането. Той го прие, но бе изрекъл само една сричка от „Здравейте“, когато от високоговорителя се раздаде пронизителен писък.

– Помощ, помогнете ни, помощ...!

Обаждането бе прекъснато.

Страйк извика отново номера, но никой не отговори. Робин натисна педала на газта до пода.

– Това не беше Катя, беше Флавия... Страйк, обади се на...

Но той вече беше избрал 999.

– Полиция... от къщата на Лисбърн Роуд осемдесет и едно се носят писъци и вътре има човек с нож... Защото знам, затова, по дяволите... Корморан Страйк... Четиричленно семейство...

– О, да му се не види... – избъбри Робин, когато Страйк затвори. – Да му се не види, аз съм виновна, аз, защото го подплаших...

– Не си виновна ти, по дяволите – отсече Страйк и се вкопчи отстрани в седалката си, когато Робин взе завой с висока скорост.

– Виновна съм, трябваше да се досетя... Страйк, той рисува много, ама много хубаво.

– Откъде знаеш?

– В тоалетната в Норт Гроув има автопортрет. Реших, че е рисуван от Катя, но после видях нейно изпълнение в стаята на Джош и Еди и нищо не струваше... Страйк, знам защо се е шмугнал сред дърветата, след като е намушкал Еди. Райън Мърфи ми каза, че в парка през онзи следобед имало изпусната от стопанина елзаска овчарка...

– А той изпитва ужас от кучета.

106

О, нека да те отбранявам и опазя!

В този момент нито обичам, нито мразя.

Заплахата над теб ми дава сила нечовешка,

сърце от камък и стоманена ръка без грешка.

Мери Елизабет Колридж, Обич

– Няма полиция! – изрече Робин отчаяно, когато удари спирачки на улицата през няколко къщи от тази на Ъпкот.

Трескаво откопча колана си, наведе се през Страйк и преди той да е осъзнал какво прави, отвори жабката и извади връзката му с шперцове.

– Какво си намислила, по дяволите?! – викна Страйк и сграбчи края на сакото ѝ, когато тя отвори вратата откъм шофьорското място.

– Пусни ме...

– Няма да влизаш там, малоумнице, той държи в ръка шибано мачете...

– Вътре има дванайсетгодишно момиче! Пусни ме веднага!

Робин измъкна аларменото устройство от джоба на сакото си, освободи се от дрехата си и бе на косъм да падне на слизане от колата. Алармата се изплъзна от ръката ѝ и се изтъркаля, а Робин, вече изтръгнала се от хватката на Страйк, хукна след нея, грабна я и се завтече по улицата към къщата на Ъпкот.

– Робин! Робин!

С изобилие от ругатни Страйк се извърна да вземе патериците си от задната седалка.

– Робин!!!

На осветен прозорец на най-близката къща се появи силует на глава.

– Викайте полиция! Звънете на шибаната полиция! – кресна Страйк на съседа, затръшна вратата на беемвето и пое мъчитено бавно на патериците си след Робин.

Тя вече беше пред входната врата на Ъпкот и с треперещи ръце се мъчеше да нацели ключ, който да ѝ свърши работа. Първите три се оказаха неподходящи, а докато пробваше четвъртия, видя светлината в стаята на Гюс на партерния етаж да угасва.

При петия опит успя да завърти шперца в ключалката. Нехаеща за далечните крясъци „Робин!“, които надаваше Страйк, открехна външната врата.

Антрето бе потънало в непрогледна тъмнина. С една ръка още върху бравата, тя опипа стената до себе си, намери ключа за осветлението и го натисна. Нищо не се случи. Беше сигурна, че някой е изключил централния бушон, без съмнение, защото бе чул виковете, споменаването на полиция, тичащите стъпки и дрънченето на ключове при входа.

Като остави вратата отворена, за да влиза някаква светлина, и с пръст върху бутона на аларменото устройство Робин запристъпва предпазливо по стълбите нагоре.

Бе стигнала до средата им, когато чу потропването от патериците на Страйк и от единственото му стъпало. Обърна се и видя силуета му на фона на уличното осветление, а после нещо се размърда сред сенките зад вратата.

– Страйк!!!

Тъмната фигура затръшна вратата зад Страйк. Робин видя сини искри и чу бръмчене. Страйк падна напред с конвулсиращи крайници, патериците му изтракаха на пода и в сивата призрачна светлина, процеждаща се през стъклото над входната врата, Робин различи вдигнато мачете.

Тя скочи от четвъртото стъпало право на гърба на Гюс с ръце, обвити около шията му. Очаквала бе той да падне, но колкото и слаб да беше, само се олюля и се опита да се откопчи от ръцете ѝ. Ноздрите ѝ се изпълниха с вонята му на некъпано тяло и тогава той се препъна в протегнатия неподвижен крак на Страйк, двамата се изтърколиха напред и когато главата на Гюс се блъсна в насрещната стена, той нададе яростен вик:

– Ще те убия, мръсна кучко...

Някак си Робин успя да се изправи на крака, ала когато Гюс, все още на колене, размаха мачетето и то извистя във въздуха пред нея, нямаше избор, освен да хукне отново нагоре по стълбите. Едва тогава осъзна, че още стиска аларменото устройство, и го активира. Писъкът му прониза тъпанчетата ѝ.

– Флавия? Флавия?!

Не можа да долови отговор през писъка на алармата, но чу как Гюс тичаше зад нея, като вземаше по две стъпала наведнъж с дългите си крака.

– Флавия?!

Горе имаше повече светлина: завесите бяха дръпнати и през вратата към дневната Робин зърна сгушено тяло на пода до прозореца. С единствената мисъл да се изпречи между момичето и брат ѝ – къде беше полицията?! – Робин се втурна към тялото, което реши, че е на Флавия, но се изпързаля в тъмната локва кръв на полирания под и чак тогава видя преобърнатата инвалидна количка, която бе закрита от канапето, и изкривените очила върху лицето на мъртвеца.

– О, божичко...

Извърна се. Алармата в ръката ѝ още пищеше и тя я метна надалеч от себе си. Гюс бавно приближаваше към нея, задъхан, все така стиснал мачетето в ръка.

– Преди да те убия, ще те изнасиля.

– Полицията идва насам – промълви Робин.

– О, нищо – задъхано се изсмя Гюс. – Няма да ми отнеме дълго, за пръв път ми е все пак.

Високата две педи мраморна скулптура на жена стоеше върху масичка само на крачки от нея. Робин бавно започна да пристъпва натам.

– Подмокряш ли се, като знаеш, че ще те изнасиля?

Десният крак на Робин се хлъзна в още кръв, но тя не спря да се примъква към масичката.

– Знам, че жените си фантазират как ги изнасилват – каза Гюс, като приближаваше към нея.

Робин опипом откри мраморния бюст.

– Вониш ли на риба отдолу?

С едно бързо движение Робин грабна скулптурата от масичката: беше толкова тежка, че едва я удържаше, но със сила, родена от ужаса, я размаха към прозореца, който се пръсна, а после мраморната тежест се изплъзна от ръцете ѝ и изтропа гръмко на пътеката долу. Ако това не вдигнеше съседите под тревога, нищо друго не би успяло.

Гюс вече я бе докопал, извъртя я с една ръка, обхванала шията ѝ, и стиснал мачетето с другата. Робин с все сила го настъпи по босия крак, преди отново да се подхлъзне в друга локвичка от кръвта на Иниго. Гюс отслаби хватката си и в същия миг Робин здраво захапа ръката му над лакътя. Той пусна мачетето, за да я удари с юмрук отстрани по главата. Зави ѝ се свят, стаята се завъртя пред очите ѝ, но ужасът държеше челюстите ѝ сключени върху плътта му, усещаше кръвта му в устата си, подушваше животинската му воня и тогава Гюс стъпи върху падналото мачете, нададе вик на болка, отстъпи настрани и я пусна. Робин отново стовари подметката си върху раненото му стъпало и после някак си отново бе свободна и хукна към вратата, като се подхлъзваше на всяка крачка.

– Гадна кучка!

– Флавия! – викна с все сила Робин, като стигна до площадката.

– Тук съм, горе!

Робин хукна по второто стълбищно рамо, мина покрай изтърван телефон, но нямаше време да го вдигне, тъй като чуваше Гюс отново да тича след нея. На горната площадка вратата, която бе вече атакувана с мачетето, се отвори, Робин се хвърли вътре в помещение, за което осъзна, че е баня, и успя да щракне резето отвътре секунди преди Гюс да я блъсне с цялата си тежест. Вратата потрепери и на слабата светлина, влизаща през стъклото на тавана, Робин видя Катя отпусната на пода с окървавени ръце, които притискаше към корема си.

– Флавия, помогни на майка си, натискай раната! – викна Робин, грабна хавлиена кърпа от лирата и я метна към ужасеното момиче. Потърси опипом телефона си, после си припомни, че той бе останал в сакото, което Страйк дръпна от нея.

Гюс вече сечеше с мачетето вратата на банята. Един от панелите ѝ се разцепи и тя видя лицето му с изписала се по него безумна ярост.

– Първо ще те изчукам и тогава ще те убия... проклета курва... гадна кучка...

Робин се огледа: до мивката бе поставена тежка месингова саксия с кактус в нея. Тя я грабна, готова да я запрати в лицето му, щом влезеше, но внезапно той се обърна назад и с шок от внезапното облекчение Робин чу мъжки гласове.

– Кротко, Гюс... кротко, синко...

Робин погледна към пребелялата Флавия, допря показалец до устните си и тихо освободи резето на вратата. Гюс стоеше с гръб към нея, обърнат към двама мъже, по-едрият от които беше по пижама. Гюс размаха мачетето във въздуха насреща им.

Робин вдигна месинговата саксия и с все сила я стовари в тила на Гюс. Той се олюля, навсякъде се посипаха парчета кактус и пръст и тогава двамата мъже го сграбчиха. Единият хвана ръката, държаща мачетето и я прекърши с коляно, тъй че ножът падна на пода, а другият стисна врата на Гюс и го тръшна по лице на земята.

– Повикайте линейка – задъхано продума Робин. – Намушкал е майка си...

– Вече повикахме – отвърна мъжът с пижамата, който сега бе притиснал с колене борещия се Гюс. – Пронизал е човек долу до входната врата.

– Аз съм лекар – каза другият мъж и бързо влезе в банята.

Но Робин вече тичаше надолу по стълбите, като прескачаше стъпала и се блъскаше в стените. Аларменото устройство продължаваше да пищи откъм дневната, която тя отмина на бегом и се втурна към долното антре, където Страйк седеше подпрян на окървавената зад него стена, притиснал ръка към гърдите си.

– О, боже мой, Страйк...

Когато тя коленичи до него, той изрече с мъка:

– Май... ми прониза... белия дроб...

Робин скочи, отвори вратата към стаята на Гюс и се втурна вътре да потърси нещо, което да притисне към гърба на Страйк. Усети гадна воня: беше място, където не влизаше никой освен обитателят му, и където навред се валяха мръсни дрехи. Тя грабна един суитшърт, хукна обратно при Страйк и го дръпна напред, за да може да притисне тъканта силно към горната част на гърба му.

– Какво... се случи?

– Иниго е мъртъв, Катя е намушкана, Флавия е добре! – бързо изрече Робин. – Не говори... Ти ли пусна вътре онези двама мъже?

– Мислех... че не искаш... да говоря.

– Можеше да кимнеш! – скара му се тя. Усещаше топлата му кръв да се просмуква в суитшърта. – О, слава богу!

На улицата най-сетне се появиха святкащи сини светлини. Все повече съседи се струпваха около къщата, в която аларменото устройство на Робин продължаваше да пищи. Полицаи и парамедици дотичаха по пътеката покрай падналия сред куп строшени стъкла женски бюст.

Кода

Сърцето продължава да нараства на тегло, на дължина, на ширина и дебелина до късен период в живота: това нарастване е по-изразено при мъжете, отколкото при жените

Хенри Грей, хирург, Анатомията на Грей

107

О, тази щуротия на сърцето, нежна и глуповата,

която всява смут и раздвоение в главата!

Иска да литне смело чак до небесата,

но нито там е, нито твърдо на земята.

Залутана е, все убягва ѝ решение,

ала не гасне невъзможното ѝ въжделение.

Кристина Росети, Втората половина на живота: Двоен сонет

– Никотинови лепенки... грозде... банани... ядки... овесени блокчета... – заизрежда Робин.

– Ти сериозно ли?

– Каза ми, че искаш здравословни храни – припомни Робин и вдигна глава над пазарския плик.

– Да бе, знам – въздъхна Страйк.

Бяха минали пет дни, откакто Аномия бе извлечен борещ се и с белезници от дома на родителите си, но това бе едва второто посещение на Робин при болничното легло на съдружника ѝ. Луси, сестрата на Страйк, и чичо му Тед бяха постоянно присъствие в разрешеното време, а Робин подозираше, че и Мадлин е редовна посетителка. Отчаяно копнееше да разговаря със Страйк, но единственото ѝ предишно посещение се оказа неудовлетворително, защото той бе натъпкан с морфин и вследствие на това замаян и сънлив. Чувството ѝ за вина и тревогата ѝ бяха засилени от непогрешимата студенина в гласа на Луси, когато се обади да ѝ съобщи, че Страйк иска да я види отново този ден. Очевидно Робин не бе единствената, укоряваща себе си за сполетялото Страйк. Почуди се защо Луси или Мадлин не биха могли да отнесат продуктите, за които той ѝ прати списък в съобщение по телефона, но бе преблагодарна, че ѝ е разрешено да стори нещо за него, тъй че не повдигна въпроса.

– А също и черен шоколад, защото не съм безчовечна.

– Ето това вече е приказка... Ама пък черен?

– За теб е по-добър. Има антиоксиданти. По-малко захар. И Пат настоя да ти направи плодова торта.

– Винаги съм харесвал тази жена – отбеляза Страйк, докато наблюдаваше как Робин вади увития във фолио пакет и го поставя на нощното му шкафче.

Всеки от четиримата мъже в малкото отделение имаше посетители този следобед. Двамата възрастни пациенти, претърпели някакви неизвестни за Страйк операции, разговаряха тихо с близките си, но мъжът, който се съвземаше след инфаркт на възраст едва трийсет и три, току-що бе убедил приятелката си да се разходят и Страйк знаеше, че се надява да изпуши цигара на спокойствие. Миризма на тютюнев дим неизменно съпътстваше съседа му по легло на връщане от тези разходки и припомняше на Страйк навика, който той бе решил да откаже завинаги. Дори строго бе посъветвал младия мъж, че не е редно да пуши след прекаран инфаркт. Страйк бе съвсем наясно за безсрамното си лицемерие, но подобна назидателност от позицията на праведен бе единственото удоволствие, на което можеше да се отдаде в момента.

– В тези два термоса има силен чай, но преди да ми кажеш, че е странен на вкус, предупреждавам, че е със стевия вместо със захар.

– Каква е пък тази стевия?

– Подсладител без калории. А това – извади нещо последно от плика си Робин – ти е от Флавия и Катя.

– Защо пращат картичка на мен? – взе я Страйк и заразглежда рисунката на кученце, държащо балони. – Ти свърши всичката работа.

– Ако не бе успял да отвориш външната врата и да пуснеш съседите, всички щяхме да сме мъртви – възрази Робин с понижен глас, тъй като съпругата на един от пациентите мина покрай тях, за да напълни каната му с вода.

– Как са те?

– Катя напълно очаквано е съсипана. Още е в отделението на горния етаж. Посетих я вчера и тогава Флавия ми даде картичката за теб. Мисля, че Катя изобщо не е подозирала какво... какво представлява Гюс. Райън Мърфи ми каза, че когато от полицията претърсили стаята на Гюс, навсякъде намерили ужасяващи рисунки. Прободени с нож жени, обесени, изтезавани... Освен това е пробил виолончелото си с ритник.

– А открили ли са телефона на Блей? Досието? – попита Страйк, който очевидно бе с активен ум и в много по-добра форма, отколкото при последното посещение на Робин.

– Да. Били са скрити под дъските заедно с истинското писмо на Джош и латексовите маски.

– Значи тези обаждания с променения глас са идвали от Флавия, нали така? – каза Страйк, който бе имал предостатъчно време да разсъждава, докато лежеше в леглото.

– Боже, наистина си добър – изрече впечатлена Робин. – Точно така, от нея. Зърнала Гюс да подменя писмото на Джош със своето в кухнята, където Катя била оставила чантата си. Той бил с гръб към нея и Флавия тихичко се промъкнала на горния етаж, без Гюс да разбере, че е бил видян. Каза ми, че идеята ѝ хрумнала от разказа на Брам за тези устройства. Тя е много умно и наблюдателно момиче.

– Да. Да се надяваме майка ѝ да я държи надалеч от интернет – каза Страйк и посегна към блокче шоколад. – Не ни трябва още един проклет престъпен гений в семейството.

– Тя иска да бъде детектив – каза Робин. – Сподели го с мен вчера.

– Редно е да ѝ предложим стажантско място. Но защо не е казала на майка си какво е видяла Гюс да прави с писмото? От страх ли?

– Тя не може да го признае открито пред Катя, но да, според мен е била абсолютно ужасена от Гюс. Ако питаш мен, Флавия единствена от семейството е прозряла истинската му същност. Тя всъщност се опита да ни го каже или да намекне. Помниш ли като подхвърли „Може би ще трябва да дойдете пак“, като си тръгнахме от къщата им. Каза ми, че гледала репортажа за масовата стрелба от страна на Елиът Роджърс по новините, докато Гюс бил в болницата. Проверих, това е денят, когато Еди е била хоспитализирана заради опит за самоубийство, а Аномия изчезва от Туитър и от играта през същите няколко дни. Това е бил един от елементите на така нареченото доказателство, че Еди е Аномия, което братята Пек са вкарали в досието.

Страйк се намести на възглавниците, при което леко потрепна от болка.

– Можехме да минем и с не тъй силно завоалирани следи – подхвърли той. – Но следващия път, като кажа: „Как приемаш Х като нашия извършител?“, нека спрем разследването на мига, докато не сме изключили Х.

– Отбелязвам си го – усмихна се Робин.

– Ако щеш вярвай, вчера се отби Анджела Даруиш – каза Страйк и Робин усети да я бодва раздразнение, че Даруиш е била допусната да види Страйк преди собствената ѝ втора визита. – Каза ми, че мръсникът е поставил подслушвателни устройства на горния етаж. Накупил си е оборудването от нелегални уебсайтове. Можел е да чува всичко, което са си говорели Джош и Катя, а също и Еди, преди да престане да ходи в къщата им. Само че си е направил автосаботаж, защото подслушвателните устройства са уловили какво се е случило, преди да пристигнем на улицата им. От Кралския колеж по музика са се обадили същия следобед да кажат, че Гюс не се е явил на насрочения разговор с преподавателя си, не е предал нищо от възложената му работа и общо взето в продължение на близо година е лъжел родителите си, че присъства на индивидуално обучение, така че от колежа обмисляли изключването му. След като Иниго цял час му натривал носа какво безполезно малко лайно е, Гюс слязъл в стаята си, грабнал мачетето, върнал се горе и многократно намушкал Иниго в гърдите и врата.

Робин вече беше наясно с всичко това, защото Мърфи ѝ го беше казал, но издаваше подходящите звуци, демонстриращи интерес. Усещаше как в момента Страйк има потребност да знае неща, които на нея не са ѝ известни.

– Твърди, че разпитал и двамата Барет, но не сподели как е минало.

– Мърфи ми каза нещичко – осведоми го Робин. – Дарси била с три години напред в Кралския колеж по музика и ѝ било мъчно за Гюс, тъй като бил самотник, тъй че един ден го поканила на парти.

– Женският капацитет, за жалост, е адски опасно нещо – коментира Страйк с уста, пълна с черен шоколад. Би предпочел „Туикс“, но пак си беше по-добро от болничната храна.

– И така, Гюс казал на Катя, че Дарси е новата му приятелка. Катя много се зарадвала, че най-после си е намерил някоя, защото, както тя се изрази, бил „малко несръчен с момичетата“.

– Не думай.

– Според брата и сестрата Барет Гюс пристигнал на партито, седнал на канапето и цяла вечер се занимавал с телефона си, без да говори с никого и силно ядосан на вид, защото истинският приятел на Дарси бил там. Гюс явно е хакнал облака на Маркъс още същата вечер, защото двамата Барет никога повече не го поканили по причина, че последвал Дарси в тоалетната в два часа през нощта и се опитал да я целуне насила.

– Започвам да разбирам защо му е бил нужен Кош – промърмори Страйк.

– Тя се развикала и се съпротивлявала, притичали брат ѝ и приятелят ѝ и го изхвърлили, но тя така и не подала оплакване срещу него в колежа. Както казах, съжалявала го. Повторение на историята с Рейчъл и Золтан. Золтан казал на Рейчъл, че баща му го тормозел, тъй че тя проявявала съчувствие към него, докато не започнали заплахите за изнасилване и убийство.

– Явно Гюс е живеел в измислен свят, където всяка жена, проявила доброта към него, е искала да правят секс.

– Точно така стоят нещата – изрече мрачно Робин. – Катя ми каза колко мила била Еди с Гюс, когато идвала у тях. След като Иниго настоял жена му да води децата в Норт Гроув, Еди насърчавала Гюс на тема рисуването му и споделила как и тя като тийнейджър е била истински интроверт. Според мен това изчерпва контакта между тях, но отново той започва да си фантазира и сам себе си убеждава как тя е увлечена по него. И ето че Еди критикува играта публично и това е повратен момент за Гюс.

– Обривът му поне истински ли е?

– Да – каза Робин, – но когато от полицията влезли в стаята му, открили вредни за него храни, заврени в най-различни ъгълчета, и явно те са предизвиквали ново активиране. Не искал да се връща в колежа, искал просто да си седи в стаята и да бъде Аномия... Мислех си също и за Правило 14. Всичката тази анонимност. Надали е била само защото двамата с Морхаус са се бояли родителите и учебните им заведения да не разберат с какво се занимават. Гюс едва ли би понесъл мисълта да създаде игра, където други хора могат да флиртуват помежду си. Той е искал пълен контрол и е наложил въздържание на участниците, а междувременно отчаяно е изпробвал реплики на Кош върху момичета в Туитър.

– Знаеш ли – заговори Страйк, който бе имал време да прехвърли наново целия случай в главата си, докато бе прикован на легло, – всичко това би могло да се избегне, ако хората просто си бяха отворили очите, да му се не види. Иниго и Катя не са си правили труда да проверяват с какво се занимава синът им, вечно сврян в стаята си. Ако проклетият Грант Ледуел бе сравнил почерка на писмото с този на плика, ако го бе показал на полицията, вместо да си прави извод, че Блей е алчен използвач, което е възможно най-голямото изкривяване на истината, Викас Бхардваж щеше да е жив сега.

– „Тя ми е сестра“ – цитира Робин. – Според казаното от Мърфи съдя, че родителите на Викас изобщо не са били като Иниго, ни най-малко не изглеждат способни на тормоз, но Мърфи каза, че били стъписани да научат, че Викас е бил съавтор на играта, защото си мислели, че се вълнува единствено от наука.

– Всички подрастващи имат потребности, за които родителите им не подозират – каза Страйк. – Жалко, че някои от тях избират убийството.

– Но това обяснява първоначалната свързаност между Гюс и Викас, нали? И двамата са толкова добри от млада възраст в съответните си области, вероятно са изпитвали голямо напрежение върху себе си, а и не са имали късмет с момичетата... Ето как са станали приятели... Искаш ли да ти подпра тук картичката?

Той ѝ я подаде, но нощното му шкафче бе толкова отрупано вече с ръчноизработени картички от племенниците му, както и от купени от магазина от Луси и Тед, че когато Робин се опита да балансира тази на Флавия, взе че събори една голяма на пода. Когато се наведе да я вдигне, видя дълго, написано на ръка послание и подписа „Мадлин“.

– Тази я метни в кошчето – каза Страйк, като видя какво държи Робин. – Разделихме се.

– О? Нима докато си тук?

– Не, случи се преди две седмици. Не се получаваше между нас.

– Аха – кимна Робин и неспособна да устои на изкушението, добави:  – Приятелска раздяла, така ли?

– Не съвсем – отвърна Страйк. Помълча, за да изяде няколко квадратчета шоколад. – Тя ме ритна.

Робин не се удържа и прихна против волята си. Страйк също се присъедини към смеха ѝ, но бързо спря, усетил рязка болка в горната част на гърдите си.

– О, по дяволите, добре ли си? – попита Робин, като видя гримасата му.

– Напълно. Но ти добре ли си?

– Естествено. Не аз бях наръгана с нож. Нищо ми няма.

– Наистина ли? – погледна я изпитателно Страйк.

– Да – отвърна Робин, като отлично знаеше накъде бие той. – Честна дума, съвсем добре съм. Най-лошото беше подутината на главата ми, където той ме удари с юмрук. Не мога да легна да спя на тази страна.

Не искаше да разправя на Страйк за безсънните нощи оттогава насам, за ужасните кошмари, но когато той продължи да се взира настойчиво в нея, каза:

– Ето какво, беше ужасно, няма да се преструвам, че не беше. Видях трупа на Иниго, макар че не беше такава страшна гледка като мъртвия Викас... Само че всичко се случи толкова бързо, знаех, че полицията пристига, знаех, че ако Гюс си е наумил да ме изнасили, няма да може да убие Флавия и Катя. А той... – Робин се помъчи да потисне смеха си, леко истеричен рефлекс, с който ѝ се налагаше да се бори през последните дни – ...определено искаше да изнасили жива жена, а не мъртва, така че това работеше в моя полза.

– Не е смешно – отбеляза Страйк.

– Знам, че не е – въздъхна Робин. – Никак не исках да докарам нещата дотам, че да бъдеш намушкан с нож. Страйк, безкрайно много съжалявам. Бях толкова разтревожена...

– Не си ме намушкала ти. Имах избор. Не бях длъжен да те последвам...

Той пое дъх толкова дълбоко, колкото позволяваше нараненият му бял дроб, после се застави да изрече нещо, което би предпочел да не казва.

– Ти спаси живота на Катя и Флавия, като влезе в къщата. Устройствата са записали всичко. Мръсникът се е опитвал да разбие вратата на банята, когато те е чул как се опитваш да отключиш външната врата. Изключил е главния бушон, после е изтичал долу да се скрие зад вратата. И ако не беше хвърлила онова мраморно чудо през прозореца, съседите не биха дотичали на помощ, тъй че... не мога да кажа, че ми се иска да не го беше правила.

– Но ако ти беше умрял, никога нямаше да си го простя. Никога.

– Само не започвай и ти да плачеш – предупреди Страйк, когато Робин бързешком избърса очи. – Предостатъчно сълзи изтърпях от Луси. Мислех, че целта да се посещават хора в болницата е да бъдат ободрявани. А тя всеки път, щом ме погледне, започва да циври.

– Не можеш да я виниш – с предрезгавял глас изрече Робин. – Та ти за малко не умря.

– Но съм жив, нали? Така че по-добре тя да научи някоя и друга шега, ако иска да продължава да идва.

– Довечера ще те посети ли?

– Не – отвърна Страйк. – Довечера ще е Прудънс.

– Какво, сестрата психотерапевт, която не си виждал?

– Да, малко ще е трудно да се преструвам сега, че съм зает.

– Не на мене тези – усмихна се Робин. – Щеше да намериш начин да я отбиеш, ако не искаше да се срещнеш с нея.

– Да, може би – призна Страйк и бързо добави:  – Направи ми услуга обаче. Ако Луси позвъни в офиса, не споменавай, че Прудънс е била тук...

– И защо?

– Няма да ѝ хареса, че се виждам с Прудънс.

Хрумна ѝ идея да предложи на Страйк да престане да лъже жените в живота си, но бързо я отхвърли, тъй като решенията да спре цигарите, да свали килограми и да прави физически упражнения засега бяха достатъчни за самоусъвършенстването му.

– Как са нещата в офиса? – попита Страйк и продължи да яде шоколад.

– Наред са, не се тревожи. Поехме следващите двама от списъка с чакащи, и двата случая са по повод извънбрачни връзки, чиста работа. О, случи се нещо интересно тази сутрин. Нътли се обади по телефона. Сега, след като членовете на Разполовяване били в ареста, бил готов на драго сърце да се върне на работа.

– О, готов бил значи – изрече Страйк заплашително.

– Спокойно, Баркли се погрижи за това – каза Робин. – Дръпна телефона от ръцете на Пат. Ще ти цитирам приблизително думите му: „Иди се шибай, бъзливо лайняно леке такова“.

Страйк се засмя, но отново потрепна от болка и спря.

– Поставиха ли стъклото на входната врата? – попита и отново потърка гърдите си.

– Да – отвърна Робин.

– И?

– И какво?

– Ти погледна ли го?

– Кое да съм погледнала? Стъклото ли? Не му обърнах внимание, не ходя често в офиса, но Пат не е казала нищо, затова приемам, че всичко е наред. Защо?

– Подай ми телефона – изрече нетърпеливо Страйк. – Боже мой. Четирима души сте в офиса и никой да не забележи!

Робин му подаде телефона силно озадачена. Страйк отвори на снимки и откри онази, която стъкларят му бе изпратил по негова молба.

– Ето – каза и подаде телефона на Робин.

Тя погледна познатата врата на офиса с матираното стъкло, която бе зърнала за пръв път пет години по-рано, когато бе изпратена като временна секретарка в непозната за нея фирма и осъзна, че ще е в услуга на човек, вършещ мечтаната от нея работа. Преди пет години надписът на вратата гласеше „К. Б. Страйк, частен детектив“, но вече не. Сега пред очите ѝ беше „Детективска агенция Страйк и Елакот“.

Без предупреждение непролетите сълзи рукнаха върху екрана на телефона и тя скри лице със свободната си ръка.

– О, да му се не види – промърмори Страйк и се огледа към присъстващите посетители, някои от които бяха загледани в Робин. – Мислех, че ще се зарадваш.

– Радвам се... много дори... Но защо трябваше да ме стъписваш така? – отвърна Робин и трескаво взе да бърше очи.

– Да те стъписвам? Пет дни си минавала покрай него, по дяволите!

– Не съм. Казах ти, основно изпълнявам наблюдения.

Тя взе да рови за салфетки върху нощното шкафче на Страйк, като изпосъбори половината картички. След като си издуха носа, промълви с немощен глас.

– Благодаря. Благодаря ти. Аз просто... благодаря.

Не посмя да го прегърне, за да не му причини болка, тъй че вместо това се пресегна и стисна ръката му, лежаща върху завивките.

– Няма защо – каза Страйк и в отговор стисна пръстите ѝ. В ретропекция беше доволен, задето тя не беше забелязала, та можа да види реакцията ѝ лично. – Отдавна беше време за това. Кажи на Пат да поръча и нови визитки.

– Боя се, че времето за посещения изтече – съобщи от прага медицинска сестра.

– Някакви планове за развлечения довечера? – осведоми се Страйк.

Робин изпита необяснимо угризение, когато Страйк пусна ръката ѝ. Мина ѝ през ума да излъже, но не можеше, не и когато толкова се бе разгневила на Страйк, че го бе направил.

– Ами аз... всъщност имам среща.

Наболата брада на Страйк скри донякъде огорчението му, но не напълно. Робин предпочете да не го гледа и се бе навела да вдигне чантата, оставена до стола ѝ.

– С кого? Да не би с Пез Пиърс?

– Пез Пиърс? – повтори изумена Робин и вдигна очи. – Да не мислиш, че бих излязла на среща със заподозрян?

– Тогава с Хю Джакс значи?

– Разбира се, че не! – възмути се Робин. – Не... с Райън Мърфи.

– Райън... какво, полицейският детектив?

– Да – кимна Робин.

Няколко секунди Страйк не каза нищо, защото се мъчеше да обработи казаното със съзнанието си.

– Че кога стана това? – попита с малко по-напрегнат тон, отколкото бе възнамерявал.

– Той ме покани преди известно време, но аз не можех заради работата, а сега... сега мога. Имам свободен уикенд.

– Аха. Ясно.

Страйк заиздирва трескаво наум какво да каже.

– Ами... той изглежда свестен човек.

– Радвам се, че мислиш така – усмихна се леко Робин. – Е, ще дойда пак когато е удобно, ако ти...

– Да, ела – отвърна Страйк. – Да се надяваме все пак, че скоро ще изляза от тук.

Тя се усмихна отново, изправи се и си тръгна, а на прага се обърна да му помаха.

Страйк остана вгледан във вратата, през която си бе отишла, докато младият мъж, оцелял след инфаркт, не се върна в леглото си. Този път детективът не смъмри съседа си заради силния мирис на „Марлборо“, изпълнил топлия въздух, защото в момента преживяваше ясно тълкуване на чувствата си и то бе колкото категорично, толкова и нежелано. Онова, което години наред се бе мъчил да заобикаля и да не назовава с име, бе изскочило от тъмния ъгъл, където се бе старал да го държи, и Страйк знаеше, че няма начин повече да отрича съществуването му.

Прикован на тясното болнично легло от системата и дренажите в гърдите си, нямаше как да изтича след Робин, да я повика да се върне и да ѝ каже, че е време да обсъдят онзи момент, преживян пред „Риц“.

„Само една среща е – каза си и внезапно зажадува за цигара по-силно отвсякога след попадането си в болницата. – Всичко би могло да се обърка.“

Току виж Мърфи се напил или изтърсил расистка шега. Или пък можеше да се държи отвисоко с Робин, тъй като тя нямаше официално обучение като детектив. Нищо чудно дори да опиташе да ѝ се натрапи физически, макар че идеята за това никак не му се хареса.

Той посегна към един от термосите със силен чай, донесени от Робин, и си наля една чаша. Фактът, че беше точно толкова силен и тъмен, колкото го обичаше, всъщност го накара да се почувства по-зле. Изпи го, без да усети вкуса му, така че не би могъл да каже дали стевията е много различна от захарта. Корморан Страйк току-що бе претърпял удар в сърцето, което мачетето не бе уцелило, ала тази рана, за разлика от прободната, вероятно щеше да го измъчва дълго след като системата и дренажите бъдеха отстранени.

И най-лошото от всичко бе, че той знаеше как тази орис би могла да бъде избегната само ако бе последвал собствения си съвет към хората отпреди малко и си бе отварял проклетите очи.

__________

Благодарности

Най-дълбоката ми признателност отива при:

Дейвид Шели, несравнимия ми редактор, заради неговата мъдрост, емпатия и заради това, че е изключителен в работата си.

Приятеля ми Нийл Блеър с уверението, че никой от измислените агенти в поредицата за Страйк не носи съвършено никаква прилика с него.

Марк Хъчинсън, Ребека Солт и Ники Стоунхил за подкрепата им на толкова много нива, че бих могла да запълня докрай страницата с примери, и с извинения към Ники, защото аз, Ребека и Марк ѝ издадохме предварително финала на тази книга по време на вечеря.

Ди Брукс, Саймън Браун, Дани Камерън, Анджела Милн, Рос Милн, Фи Шапкот и Кайса Тиенсу, защото без вас не бих могла да продължа да пиша.

София, задето великодушно позволи да ѝ задавам въпроси за света на анимацията.

Техническия гений Дека, задето спаси книгата и здравия ми разум. Господи, как бих искала да те клонирам и не само с цел техническа поддръжка.

Дейвид и Кензи, които ме придружиха под проливен дъжд на гробището Хайгейт на рождения ми ден и направиха усилие да внушат, че точно по този начин биха искали да прекарат няколко часа.

Нийл за безкрайните чаши чай, търпението, добротата, разумните съвети и задето винаги, винаги е зад гърба ми.

#НеВсичкиБрадати

‘Rather Be’ (p 37) Hal Leonard: Words and Music by Grace Chatto, Jack Patterson, Nicole Marshall and James Napier. © 2013 EMI Blackwood Music Inc., Sony Music Publishing (US) LLC and Concord SISL Limited. All Rights on behalf of EMI Blackwood Music Inc. and Sony Music Publishing (US) LLC. Administered by Sony Music Publishing (US) LLC, 424 Church Street, Suite 1200, Nashville, TN 37219. All Rights on behalf of Concord SISL Limited Administered by Concord Lane c/o Concord Music Publishing. International Copyright Secured. All Rights Reserved. Reprinted by Permission of Hal Leonard Europe Ltd.

Sony: Words and Music by Grace Chatto/Nicole Marshall/James Napier/Jack Patterson © 2014. Reproduced by permission of 50/50 UK/EMI Music Publishing, London W1T 3LP.

‘Ebony and Ivory’ (p 188) Words and Music by Paul McCartney. © 1982 MPL Communications, Inc. All Rights Reserved. Reprinted by Permission of Hal Leonard Europe Ltd.

‘Stab the body and it heals, but injure the heart and the wound lasts a lifetime’ (p 276) Mineko Iwasaki, Geisha of Gion: The True Story of Japan’s Foremost Geisha, published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd, 1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB. A CBS Company.

‘When you give someone your whole heart and he doesn’t want it, you cannot take it back. It’s gone forever’ (p 276) Compton, Elizabeth Sigmund, ‘Sylvia in Devon 1962’ memoir/essay in Butscher (ed), Sylvia Plath the Woman and the Work (New York: Dodd Mead, 1985).

‘Wherever You Will Go’ (p 277) Words and Music by Aaron Kamin and Alex Band. © 2001 by Universal Music – Careers, BMG Platinum Songs, Amedeo Music and Alex Band Music. All Rights for BMG Platinum Songs, Amedeo Music and Alex Band Music Administered by BMG Rights Management (US) LLC.

International Copyright Secured. All Rights Reserved. Reprinted by Permission of Hal Leonard Europe Ltd.

‘The Show Must Go On’ (p 305) Words and Music by John Deacon/Brian May/Freddie Mercury/Roger Taylor. © 1991. Reproduced by permission of Queen Music Ltd/EMI Music Publishing, London W1T 3LP.

‘I’m Going Slightly Mad’ (p 307) Words and Music by John Deacon/ Brian May/Freddie Mercury/Roger Taylor. © 1991. Reproduced by permission of Queen Music Ltd/EMI Music Publishing London W1T 3LP.

‘Strawberry Fields Forever’ (p 689) Words and Music by John Lennon and Paul McCartney. © 1967. Reproduced by permission of ATV international/EMI Music Publishing), London W1T 3LP.

‘The Road To Valhalla’ (p 890) Words and Music by BRATTA VITO and MIKE TRAMP. VAVOOM MUSIC INC. (ASCAP). All rights on behalf of VAVOOM MUSIC INC. administered by WARNER CHAPPELL OVERSEAS HOLDINGS LTD.

Примечания

1

На английски Huge Axe, което звучи като името Хю Джакс. – Б. пр.

2

Д-р Харви Крипън, американски лекар хомеопат, подсъдим в нашумяло дело за убийството на съпругата си и обесен в затвора „Пентънвил“ в Лондон през 1910 г. – Б. пр.

3

„Ebony and ivory living in perfect harmony“ – песен на Пол Маккартни и Стиви Уондър. – Б. пр.

4

Нека мразят, важното е да се боят (лат.) – Б. пр.

5

Дела, не думи (лат.) – Б. пр.

6

Навън зората пуква,

7

Леко се побърквам,

леко се побърквам...– Б. пр

8

Пит Бест е първият барабанист на „Битълс“ от 1960 до 1962 г., преди групата да придобие славата си, след което е заместен от Ринго Стар. – Б. пр.

9

„Бялата раса губи, отстоявайте нашите хора...“ (нид.) – Б. пр.

10

Нека мразят, стига да се страхуват (лат.). Думи на латинския трагически поет Акций, цитиран от Цицерон. – Б. пр.

11

У. Шекспир, „Отело“, първо действие, трета сцена. Превод Валери Петров – Б. пр.

12

Лий Ригби – войник от Британската армия, убита на 22 май 2013 г. от двама британци с нигерийски произход. – Б. пр.

13

Псевдоним на Андрю Алан Ешъл Ауернхаймър, американски хакер, известен като неонацист и застъпник на върховенството на бялата раса. – Б. пр.

14

За старите богове (нем.) – Б. пр

15

Летиша Елизабет Ландън (1802–1838), английска поетеса и романистка, съвременничка на Елизабет Браунинг и Кристина Росети, известна с инициалите си – Б. пр.

16

Когато идва от момиче, в социалните мрежи този символ означава „Обичам те“. – Б. пр.

17

„Трудно е да бъдеш някой успял, но става и така. За мен не е чак толкова важно.“ – „Ягодови поля завинаги“ – Б. пр.

18

На английски Peacocks, което съвпада с фамилията Пийкок – Б. пр.

19

19badly – зле, well – добре (англ.) – Б. пр.

20

Символ, който в социалните мрежи означава „липсваш ми“, „обичам те“ – Б. пр.

21

Роман на Джон льо Каре, издаден през 1963 г. – Б. пр.

22

„Timber“ – песен на рапъра Питбул с участието на поппевицата Кеша. – Б. пр.

23

Героиня от американския филм „Абсолвентът“ (1967 г.), станала нарицателно име за жени със слабост към много по-млади мъже. – Б. пр.

24

Марк Лепин (1964–1989) – канадски антифеминист, убил през 1989 г. четиринайсет жени и ранил десет жени и четирима мъже в Политехническия институт на Монреал. – Б. пр

Content

Робърт Галбрейт
Мастиленочерно сърце
Корморан Страйк #6

Пролог

1

2

3

4

Първа част

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Втора част

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

Трета част

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

Четвърта част

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

Пета част

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

Кода

107

Благодарности

Примечания