Кас Морган

Завръщане у дома

Стоте #3

На Джоел Хобейка, чието въображение вдъхва живот на историите и превръща най-налудничавите мечти в реалност.

И на изключителната редакторка Ани Стоун.

Глава 1

Глас

Ръцете на Глас лепнеха от кръвта на майка ѝ. Осъзнаването я споходи бавно, като през гъста мъгла — сякаш ръцете ѝ принадлежаха на някой друг и кръвта беше излязла от кошмар. Но ръцете бяха нейни и кръвта беше истинска.

Глас можеше да усети, че дясната ѝ длан е залепнала за подлакътника на седалката ѝ на първия ред на транспортния кораб. Можеше да долови и как някой стиска настойчиво лявата ѝ ръка. Беше Люк. Не я беше пуснал, откакто бе издърпал Глас от тялото на майка ѝ и я бе отнесъл до мястото ѝ. Пръстите му се бяха вкопчили в нейните толкова здраво, все едно се опитваше да изтръгне пулсиращата болка от тялото ѝ и да я складира в своето.

Глас се мъчеше да се съсредоточи върху топлината на ръката върху нейната. Концентрира се върху силата на хватката му, върху това как не даваше никакви признаци да я отпусне дори когато транспортният кораб започна да се тресе и да се спуска по принудителната си траектория към Земята.

Преди не повече от няколко минути Глас седеше на седалката до майка си, готова да се изправи заедно с нея пред новия свят. Сега обаче майка ѝ беше мъртва, застреляна от побъркан пазач, отчаяно борещ се за място на последния космически кораб, с който можеше да избяга от загиващата Колония. Глас стисна очи в опит да попречи на сцената отново да се разиграе в съзнанието ѝ: как майка ѝ пада безмълвно на земята. Как Глас се свлича на пода до нея, докато тя се задъхва и стене, неспособна да направи каквото и да било, за да спре кървенето. Как Глас придърпва главата на майка си в скута си и се бори с риданията, за да ѝ каже колко много я обича. Как гледа тъмното петно на роклята ѝ да се разраства, докато животът в нея избледнява. Как наблюдава отпускането на чертите на лицето ѝ точно след като чу последните ѝ думи: Толкова се гордея с теб.

Нямаше начин да възпре образите, както и нямаше начин да промени реалността. Майка ѝ беше мъртва, а Глас и Люк профучаваха през Космоса на кораб, който всеки момент щеше да се блъсне в Земята.

Транспортният кораб се тресеше шумно и се мяташе във всички посоки. Глас почти не забелязваше случващото се. Имаше смътно усещане за колана, който се впиваше в ребрата ѝ, докато тялото ѝ следваше движенията на кораба, но болката от смъртта на майка ѝ дълбаеше по-дълбоко от металната катарама.

Винаги си беше представяла скръбта като тежест — тоест когато изобщо си бе мислила за нея. Предишната Глас не беше прекарвала много време в размисли за страданията на другите. Този факт се промени, след като майката на най-добрия ѝ приятел почина и Глас бе гледала как Уелс обикаля прегърбен из кораба, сякаш носеше огромно невидимо бреме. Сега обаче се чувстваше по различен начин — издълбана, куха, като че ли всички емоции са били изстъргани от нея. Единственото, което ѝ напомняше, че все още е жива, бяха успокояващите ръце на Люк, докосващи нейните.

Хора се притискаха в Глас от всички страни. Всяка седалка беше заета, а мъже, жени и деца бяха запълнили всеки свободен сантиметър от кабината. Пазеха равновесие, като се държаха един за друг, макар да беше невъзможно някой да падне — бяха се натъпкали твърде плътно, бяха люлееща се маса от плът и тихи сълзи. Някои шепнеха имената на онези, които бяха оставили, докато други мятаха яростно глави в отказа си да приемат, че са се сбогували с любимите си хора.

Единственият човек, който не изглеждаше изпаднал в паника, беше мъжът, седнал от дясната страна на Глас — вицеканцлерът Роудс. Той се взираше право напред — беше забравил или нехаеше за съкрушените лица около себе си. За миг искра на възмущение притъпи болката ѝ. Бащата на Уелс, канцлерът, щеше да направи всичко по силите си, за да утеши останалите. Не че изобщо би се съгласил да получи място в последния транспортен кораб. Глас обаче далеч не беше в позиция да съди. Беше се добрала до транспортния кораб единствено защото Роудс беше взел нея и майка ѝ със себе си, докато си проправяше път към борда със сила.

Мощно раздрусване запрати Глас към облегалката на седалката ѝ, когато транспортният кораб се наклони настрани, а после се килна под почти четиресет и пет градусов ъгъл, преди да си възвърне правилното положение с преобръщащо стомаха спускане. Детски писък проряза всеобщото ахване. Няколко души изкрещяха, когато металният корпус на транспортния кораб започна да се огъва, сякаш бе попаднал в челюстите на огромна риба. В кабината проехтя пронизително механично стъргане, което заплашваше да взриви тъпанчетата им, и удави плача и ужасените им викове.

Глас сграбчи подлакътника на седалката си и стисна ръката на Люк в очакване страхът да я залее. Той обаче така и не дойде. Знаеше, че трябва да е уплашена, но беше претръпнала заради събитията от последните няколко дни. Достатъчно трудно ѝ беше да гледа как домът ѝ се разпада, докато на Колонията ѝ свършваше кислородът. Достатъчно трудно беше да поеме на рискован, безумен, неразрешен космически обход, за да се озове от „Уолдън“ на „Феникс“, където все още имаше годен за дишане въздух. Когато обаче тя, майка ѝ и Люк се бяха добрали до транспортния кораб, смяташе, че всичко, през което беше минала, си е струвало. В този момент на Глас не ѝ пукаше дали някога ще зърне Земята. По-добре беше всичко да свърши сега, отколкото всяка сутрин да се буди с мисълта, че майка ѝ вече я няма.

Тя погледна встрани и видя, че Люк се взира право напред, а лицето му представляваше каменна маска на решителност. Дали се мъчеше да бъде смел заради нея? Или всестранната му подготовка като охрана го бе научила как да запазва спокойствие под напрежение? Той заслужаваше много повече от това. След всичко, през което Глас го беше прекарала, такъв ли щеше да е краят? Нима бяха избегнали сигурна смърт в Колонията само за да се хвърлят с главата напред към друга ужасяваща участ? По план хората не биваше да се завръщат на Земята поне още век, докато учените не бъдат сигурни, че радиацията след Катаклизма се е уталожила. Това беше преждевременно завръщане у дома, отчаяно изселване, което не обещаваше нищо друго освен несигурност.

Глас се озърна към редицата малки прозорци, които опасваха кабината. Мъгляви сиви облаци изпълваха всеки от тях. Точно когато си помисли, че е красиво по един особен начин, прозорците внезапно изпукаха и се строшиха, обстрелвайки кабината с шрапнели от нажежено стъкло и метал. През счупените квадрати изскочиха пламъци. Хората, които се намираха най-близо до прозорците, трескаво се мъчеха да избегнат парчетата и да се отдалечат, но нямаше къде да отидат. Накланяха се назад и падаха върху онези зад тях. Острият дъх на горящ метал опари ноздрите на Глас, а от някакво друго зловоние ѝ се пригади… Осъзна с нарастващ страх, че това е миризмата на горяща плът.

Глас пребори с мъка бясната инерция на кораба, за да обърне глава и да погледне Люк. За миг не можеше да чуе хленчещите звуци, плача или хрущенето на метала. Не можеше да долови последния дъх на майка си. Можеше само да се взира в съвършения му профил и силната му челюст — всяка нощ беше проследявала очертанията ѝ в ума си през онези ужасяващи месеци на затварянето ѝ, след като я бяха осъдили на смърт на осемнайсетия ѝ рожден ден.

Звукът на метал, откъсващ се от метал, върна Глас обратно в реалността. Той вибрираше в тъпанчетата ѝ и по челюстта ѝ, през костите и стомаха ѝ. Стисна зъби. Гледаше с безпомощен ужас как покривът се отпаря и изхвърча, сякаш не представляваше нищо повече от парче плат.

Отново се насили да се обърне към Люк, който бе затворил очи, но стискаше ръката ѝ с подновена сила.

— Обичам те — каза тя, ала писъците навсякъде около тях погълнаха думите ѝ.

Внезапно транспортният кораб се заби в Земята с разтърсващ костите пукот и всичко потъна в мрак.

* * *

Глас долови в далечината нисък, гърлен стон, натежал от такава мъка, че не наподобяваше нищо, което някога бе чувала. Опита се да отвори очи, но и най-малкото усилие запращаше главата ѝ в болезнена въртележка. Предаде се и си позволи да се потопи обратно в мрака. Отминаха няколко мига… Или може би няколко часа? Тя отново се възпротиви на успокояващата тишина и се пребори с нея, за да дойде в съзнание. За една сладка, замаяна милисекунда нямаше никаква представа къде се намира. Единственото, върху което можеше да се фокусира, беше настъплението на странни миризми. Глас не бе подозирала, че е възможно да подуши толкова много наведнъж: имаше нещо, което ѝ бе някак познато от соларните полета — любимото ѝ място за срещи с Люк — но хилядократно по-силно. Имаше нещо сладникаво, но не като захар или парфюм. По-дълбоко и наситено. Всеки дъх, който си поемаше, преуморяваше мозъка ѝ, докато се мъчеше да разпознае вихрещите се аромати. Нещо пикантно. Металическо. Последва познат мирис, който светкавично привлече вниманието на мозъка ѝ. Кръв.

Очите на Глас се отвориха рязко. Намираше се в толкова голямо пространство, че не можеше да види стените, а прозрачният, изпълнен със звезди таван сякаш се намираше на километри от нея. Съзнанието ѝ постепенно се настрои на правилната честота и объркването ѝ отстъпи пред удивлението. Взираше се в небето — истинското небе, на Земята — и беше жива. Омаята ѝ обаче трая едва няколко мига, преди една настоятелна мисъл да си проправи път към мозъка ѝ, а паниката да разтърси тялото ѝ. Къде ли беше Люк? Тя внезапно се разбуди и се насили да се надигне, пренебрегвайки гаденето и болката, които се опитаха да я принудят да остане на земята.

— Люк! — извика тя и замята глава наляво-надясно, като се молеше да зърне познатия силует сред множеството непознати сенки. — Люк!

Нарастващият хор от писъци и вой погълна виковете ѝ. Защо някой не включи лампите?, помисли си тя замаяно, преди да си спомни, че се намира на Земята. Звездите не осигуряваха нищо повече от приглушено мъждукане, а луната предлагаше точно толкова светлина, че Глас да разпознае спътниците си в стенещите, мятащите се черни фигури. Това трябваше да е кошмар. Не така се предполагаше да изглежда Земята. Не си струваше да умреш за това място. Тя отново повика Люк, но не последва отговор.

Налагаше се да се изправи, но усещаше тялото си странно натежало, сякаш невидими тежести задържаха крайниците ѝ. Гравитацията тук беше различна, по-трудно поносима — или пък Глас бе ранена? Постави ръка на глезена си и ахна. Краката ѝ бяха влажни. Кървеше ли? Сведе поглед, страхувайки се от това, което можеше да види. Крачолите на панталона ѝ бяха разкъсани, а кожата отдолу беше лошо надрана, но нямаше отворени рани. Тя допря ръце до пода — не, до земята — и ахна. Седеше във вода — вода, която се простираше пред нея на невъзможно голямо разстояние, като в далечния ѝ край се забелязваха само най-бледите сенки на дървета. Глас примигна в очакване очите ѝ да се фокусират и да ѝ разкрият нещо, което имаше повече смисъл, но изображението не се промени. Езеро. Думата се плъзна плавно в ума ѝ. Намираше се на ръба, на брега на езеро на Земята — факт, който ѝ се струваше също толкова сюрреалистичен, колкото и обграждащото я отвсякъде опустошение. Когато се озърна, видя само и единствено ужаси: тела, които лежаха отпуснати и натрошени на земята. Ранени, които плачеха и молеха за помощ. Обезобразените димящи черупки на няколко транспортни кораба с пропукани и разцепени корпуси, които се бяха приземили на броени метри един от друг. Някои хора се втурваха във все още нажежените останки и се изкатерваха обратно с тежки, неподвижни фигури, провесени през раменете им.

Кой я беше изнесъл навън? Ако е бил Люк, къде се намираше той сега?

Глас се изправи с мъка, а краката ѝ затрепериха под нея. Изпъна колене, за да им попречи да поддадат, и размаха ръце, за да възстанови баланса си. Стърчеше насред ледената вода и студът запълзя нагоре по краката ѝ. Пое си дълбоко въздух и почувства как главата ѝ леко се избистря, макар краката ѝ да продължаваха да треперят. Направи няколко несигурни крачки и удари стъпалото си в някакви скали под повърхността.

Глас сведе поглед и рязко издиша. Луната осигуряваше достатъчно светлина, за да види, че водата е обагрена в наситенорозово. Дали езерата не бяха сменили цвета си заради замърсяването и радиацията вследствие на Катаклизма? Или на Земята съществуваше район, в който водата беше естествено розова? Никога не бе внимавала особено по време на уроците по земна география — факт, за който все повече съжаляваше с всяка изминала секунда. Отчаяният зов на една сгърчена на земята фигура наблизо обаче ѝ даде болезнения отговор: това не беше дълготраен страничен ефект от радиацията — водата беше оцветена с кръв.

Глас потрепери, а после тръгна към жената, която я беше повикала. Тя се беше свлякла на брега, а долната половина на тялото ѝ бе потопена в бързо почервеняващата вода. Глас спря и пое ръката ѝ.

— Не се тревожете, ще се оправите — каза тя с надеждата, че звучи по-уверено, отколкото се чувстваше.

Очите на жената бяха широко отворени и изпълнени с паника.

— Виждали ли сте Томас? — изхриптя тя.

— Томас? — повтори Глас и огледа преценяващо призрачния пейзаж от тела и останки.

Трябваше да открие Люк. Единствената по-ужасяваща мисъл от тази, че се намира на Земята, беше, че Люк лежи някъде там, ранен и сам.

— Синът ми Томас — отрони жената и затегна хватката си около ръката на Глас. — Бяхме на различни транспортни кораби. Съседката ми… — Гласът ѝ пресекна от отчаян стон. — Тя обеща, че ще се погрижи за него.

— Ще го открием — рече Глас и потръпна от болка, когато ноктите на жената се забиха в кожата ѝ.

Надяваше се първото изречение, което бе изрекла на Земята, да не се окаже лъжа. Тя се върна отново към хаотичната сцена, от която едва се беше измъкнала на кораба: тъпчещите се тежко дишащи хора, които изпълваха палубата за излитане, отчаяни да се доберат до някое от последните оставащи места за напускане на загиващата Колония. Обезумелите родители, които се оказаха разделени от децата си. Децата с посинели устни и изпаднали в шок, търсещи близките си, които едва ли някога щяха да зърнат отново.

Глас успя да се освободи чак когато жената изкрещя от болка и ръката ѝ падна обратно във водата.

— Ще го потърся — промълви треперливо Глас, докато се отдалечаваше сантиметър по сантиметър. — Ще го намерим.

Трупащата се в стомаха ѝ вина едва не я спря да остане там, но тя знаеше, че трябва да продължи да се движи. Нищо не можеше да направи, за да облекчи страданията на тази жена. Не беше лекарка като приятелката на Уелс — Кларк. Дори не беше общителна като Уелс или Люк, които знаеха точно какво трябва да кажат в определен момент. На тази планета имаше един-единствен човек, на когото беше способна да помогне по някакъв начин, и трябваше да го открие, преди да е станало твърде късно.

— Съжалявам — прошепна Глас, като се обърна към жената, чието лице беше изкривено от болка. — Ще се върна за вас. Трябва да открия моя… някого.

Жената кимна със стисната челюст и затвори очи, а изпод клепачите ѝ се процедиха сълзи.

Глас откъсна поглед и продължи да върви. Присви очи в опит да осмисли сцената пред себе си. Комбинацията от мрака, замайването, дима и шока от факта, че се намира на Земята, изглежда правеше всичко размазано. Транспортният кораб се беше приземил на брега на езеро и накъдето и да погледнеше, тя виждаше пръснати купчини димящи отломки. Едва различаваше неясните силуети на дървета в далечината, но беше твърде разтърсена, че да ги удостои с нещо повече от бърз поглед. От каква полза ѝ бяха дърветата или дори цветята, ако Люк не беше тук, за да ги види заедно с нея?

Очите ѝ прескачаха от един зашеметен и измъчен оцелял на друг. Някакъв старец седеше на голямо парче метал, откъснало се от транспортния кораб, и бе заровил глава в ръцете си. Младо момче с окървавено лице стоеше едва на няколко метра от куп оплетени жици, които свистяха и мятаха искри. Нехаещо за опасността, то се взираше празно в небето, сякаш търсеше обратния път към дома.

Навсякъде лежаха потрошените тела на мъртвите. Хора, върху чиито устни все още витаеха призраците на сърцераздирателни сбогувания, хора, които така и не бяха зърнали синьото небе, въпреки че бяха пожертвали всичко, за да го видят. По-добре да не бяха тръгвали — по-добре да бяха поели сетния си дъх, заобиколени от приятелите и семействата си, вместо да бъдат изоставени и съвсем сами тук.

Глас все още се чувстваше малко нестабилна, но се запрепъва към най-близките фигури по земята, молейки се от все сърце никое от безжизнените лица да няма силната челюст на Люк, тесния му нос или къдравата руса коса. Изпусна въздишка на сладко-горчиво облекчение, щом погледна първия човек. Не беше Люк. Пое към следващото тяло, разкъсвана едновременно от ужас и надежда. А после и към следващото. Затаяваше дъх, когато обръщаше хората по гръб или избутваше от тях тежки късове от останки. При всеки следващ окървавен, потрошен непознат тя издишваше и си позволяваше да вярва, че Люк може все още да е жив.

— Добре ли си?

Глас се стресна и извъртя глава по посока на гласа. Мъж с дълбока рана над лявото око я гледаше въпросително.

— Да, добре съм — отвърна автоматично тя.

— Сигурна ли си? Шокът може да причини невероятни неща на тялото.

— Добре съм. Просто гледам…

Тя се отдръпна, неспособна да изрази големината на паниката и надеждата в гърдите ѝ с думи.

Мъжът кимна.

— Добре. Вече проверих този район, но ако се натъкнеш на оцелели, които съм пропуснал, просто извикай. Събираме ранените тук.

Той посочи в мрака, където в далечината Глас едва успя да различи силуети, приведени над неподвижни фигури на земята.

— Край водата има жена. Мисля, че е ранена.

— Добре, ще отидем да я приберем.

Той направи знак на някого, когото Глас не можеше да види, а после, приведен, се затича. Изпита странен подтик да се провикне, да му каже, че трябва първо да потърси изчезналия Томас. Глас беше убедена, че жената би предпочела всичката ѝ кръв да изтече във водата, отколкото да се изправи пред цял живот на Земята без едничкия човек, заради когото животът си заслужава да се живее. Ала мъжът вече беше отминал.

Глас си пое дълбоко дъх и си нареди да продължи напред, но връзката между краката и мозъка ѝ сякаш беше прекъсната. Ако Люк беше невредим, нямаше ли да я е потърсил досега? Фактът, че не беше чула дълбокия му глас да вика името ѝ през врявата, означаваше, че — в най-добрия случай — той лежи някъде твърде лошо ранен, че да се движи. А в най-лошия…

Глас се опита да не се поддава на мрачните си мисли, но все едно се мъчеше да изтласка сянка. Нищо не можеше да задържи мрака далече от ума ѝ. Би било невъобразима жестокост да загуби Люк броени часове, след като отново се бяха събрали. Не би могла да го преживее пак, не и след случилото се с майка ѝ. Не. Тя се задуши от сподавеното си ридание, но се надигна на пръсти и се огледа. Вече имаше повече светлина. Някои от оцелелите бяха използвали горящите късове от транспортния кораб, за да направят импровизирани факли, но нащърбената мигаща светлина не предлагаше кой знае какво успокоение. Накъдето и да погледнеше, Глас съзираше обезобразени тела и паникьосани лица, изплуващи от сенките.

Сега дърветата бяха по-близо. Можеше да види кората, извитите клони, балдахина от листа. След като бе прекарала целия си живот, втренчена в едно-единствено самотно дърво, сега се слиса при гледката на толкова много, събрани на едно място — беше като да свиеш зад ъгъла и да се озовеш лице в лице с дузина клонинги на най-добрия ти приятел.

Глас насочи поглед към едно особено голямо дърво и ахна. До ствола се беше превило момче с къдрава коса.

Момче в униформа на пазач.

— Люк! — изкрещя Глас и мигом се втурна към него.

Когато се приближи, забеляза, че очите му са затворени. В безсъзнание ли беше, или…

— Люк! — извика отново, преди мисълта да е набрала инерция.

Глас имаше чувството, че крайниците ѝ са едновременно тромави и наелектризирани, подобно на тези на съживен труп. Опита се да тича по-бързо, но земята като че ли я теглеше надолу. Можеше да го разпознае дори от десетина метра разстояние: беше Люк. Очите му бяха затворени, тялото — отпуснато, но дишаше. Беше жив.

Глас падна на колене до него и пребори импулса си да се хвърли отгоре му. Не искаше да го наранява повече.

— Люк — прошепна. — Чуваш ли ме?

Беше блед и над окото му зееше дълбока резка, от която към основата на носа му се стичаше кръв. Глас придърпа ръкава си и го притисна към раната. Люк изстена, но не помръдна. Тя увеличи малко натиска с надеждата да овладее кървенето и сведе поглед, за да огледа щетите по останалата част от тялото му. Лявата китка на Люк беше морава и подута, но с изключение на това, изглеждаше добре. От очите ѝ бликнаха сълзи на облекчение и благодарност и тя ги остави да се стичат по бузите ѝ. След няколко минути отмести ръкава си и отново провери раната. Изглежда, кървенето бе спряло.

Глас положи ръка на гърдите му.

— Люк — пророни нежно. Прокара леко пръсти по ключицата му. — Люк. Аз съм. Събуди се.

Люк се размърда, щом чу гласа ѝ, и Глас нададе измъчен звук — отчасти смях, отчасти ридание. Той изпъшка, клепачите му потрепнаха и се вдигнаха, а после отново се спуснаха.

— Люк, събуди се — повтори Глас и приближи уста към ухото му, точно както правеше някога през онези утрини, когато го грозеше опасността да изпусне регистрацията по време на работа. — Ще закъснееш — рече тя със слаба усмивка.

Очите му пак се отвориха бавно и се втренчиха в нея. Опита се да проговори, но от устните му не излезе никакъв звук. Вместо това ѝ се усмихна в отговор.

— Здрасти — каза Глас и усети как страхът и мъката ѝ се стопяват за миг. — Всичко е наред. Добре си. Тук сме, Люк. Успяхме. Добре дошъл на Земята!

Глава 2

Уелс

— Изглеждаш изтощен — каза Саша и наклони глава, а дългата ѝ черна коса се разпиля по рамото. — Защо не си легнеш?

— Предпочитам да съм тук с теб.

Уелс потисна прозявката си, като я превърна в усмивка. Не беше трудно. Всеки път, когато погледнеше Саша, забелязваше нещо, което го караше да се усмихва. Начинът, по който зелените ѝ очи искряха на трепкащата светлина на лагерния огън. Как струпаните по острите ѝ скули лунички го удивяваха също толкова, колкото нощните съзвездия — нея. В момента беше втренчена в тях, брадичката ѝ беше вирната нагоре, докато бе насочила очарован поглед към небето.

— Не мога да повярвам, че си живял там — рече тихо Саша, преди да сведе очи към тези на Уелс. — Не ти ли липсва? Да бъдеш заобиколен от звезди?

— Тук е дори по-красиво. — Той вдигна ръка, постави пръст на бузата на Саша и после нежно прокара пътечка от една луничка към друга. — Мога да се взирам в лицето ти цяла нощ. Не бих могъл да правя това с Голямата мечка.

— Ще се изненадам, ако изтраеш още пет минути. Едва си държиш очите отворени.

— Денят беше дълъг.

Саша изви вежда и Уелс се усмихна. И двамата знаеха, че леко омаловажава положението. В рамките на последните пет часа бяха изхвърлили Уелс от лагера, задето е помогнал на Саша — бивша затворничка на Стоте — да избяга. Това се случи, преди да попадне на Кларк и Белами, които тъкмо бяха спасили сестрата на Белами, Октавия, и по този начин доказаха, че хората на Саша — земнородните, не са врагът, за който някога ги смятаха. Само последният факт би изисквал доста обяснения за пред останалите обитатели на лагера, повечето от които все още се чувстваха малко неспокойни покрай Саша, но това беше само началото. Белами и Уелс бяха направили потресаващо откритие. Макар Уелс, синът на канцлера, да бе отраснал с привилегии на „Феникс“, докато сиракът Белами се беше борил за оцеляването си на „Уолдън“, всъщност двамата бяха полубратя.

Беше твърде много за осмисляне. Въпреки че Уелс по-скоро се радваше, шокът и объркването му пречеха да възприеме новината в цялата ѝ тежест. Е, както и фактът, че не се беше наспивал от векове. През последните няколко седмици се беше превърнал в действителен лидер на лагера. Не можеше да се каже, че се е стремял да придобие тази власт, но офицерското му обучение в допълнение със силния интерес, който бе проявявал към Земята през целия си живот, му бяха осигурили определен набор от умения. Независимо че се радваше да помогне и че се чувстваше признателен за оказаното от групата доверие, позицията носеше със себе си огромна отговорност.

— Може да дремна за минута — каза той, отпусна лакти на земята и се облегна назад, за да положи глава в скута на Саша.

Въпреки че той и Саша седяха встрани от останалите от групата, които се бяха събрали около лагерния огън, припукването на пламъците не заглушаваше напълно обичайните вечерни препирни. Беше въпрос на време, преди някой да дотича с оплакване, че друг му бил заел походното легло, с молба Уелс да разреши спор относно смените за носене на вода или за да попита какво се предполага да направят с остатъците от днешния лов.

Сгушил глава в нея, Уелс въздъхна, когато Саша прокара пръсти през косата му, и за миг забрави за всичко друго, освен за топлината на кожата ѝ. Забрави за ужасната седмица, която току-що беше преживял, за насилието, на което бяха станали свидетели. Забрави как откри тялото на приятелката си Прия. Забрави, че баща му беше прострелян пред очите му по време на стълкновение с Белами, който отчаяно се мъчеше да се качи на транспортния кораб при сестра си. Забрави за пожара, който унищожи първоначалния им лагер и уби приятелката на Кларк, Талия — трагедия, която разкъса и последните нишки на романса му с Кларк.

Навярно двамата със Саша можеха да прекарат цялата нощ на открито на поляната. Това беше единственият начин да си осигурят някакво усамотение. Той се усмихна на идеята и усети как потъва все по-дълбоко в сън.

— Какво, по дяволите?

Ръката на Саша внезапно застина, а в гласа ѝ прозвуча тревожна нотка.

— Какво става? — попита Уелс и рязко отвори очи. — Всичко наред ли е?

Той се понадигна и огледа набързо поляната. По-голямата част от Стоте все още седяха на групички около огъня, а тихото им мърморене се сливаше в успокояващо жужене. Тогава обаче погледът му попадна върху Кларк и макар че тя се беше свила до Белами, Уелс забеляза, че е фокусирана върху нещо коренно различно. Въпреки че дълбоките му, всепоглъщащи чувства към нея се бяха превърнали в нещо близко до истинско приятелство, той все още можеше да я разчете като таблет. Познаваше всяко нейно изражение: начина, по който свиваше устни, когато се концентрираше върху някоя медицинска процедура, как очите ѝ буквално заблестяваха, щом заговореше за някой от странните си интереси, например биологичната класификация или теоретичната физика. Точно сега веждите ѝ бяха сключени разтревожено — тя беше отметнала глава, изучавайки или изчислявайки нещо в небето. Белами също бе наклонил глава назад, а изражението му се беше вкаменило. Той се извърна и прошепна нещо в ухото на Кларк: интимен жест, който някога би накарал стомаха на Уелс да се сгърчи, но сега го изпълни единствено с опасение.

Уелс погледна нагоре и не забеляза нищо необичайно. Просто звезди. Саша все така се взираше в небето.

— Какво има? — попита той и сложи ръка на гърба ѝ.

— Ето там.

Гласът на Саша се напрегна, когато тя посочи право към нощната шир, високо над лазарета и дърветата, които опасваха поляната. Саша познаваше това небе също толкова добре, колкото Уелс познаваше звездите отблизо. Като земнородна тя се беше взирала в небосвода през целия си живот, докато той бе гледал надолу.

Уелс проследи накъде сочи пръстът ѝ и я видя: стремителна ярка светлина, която се движеше по дъговидна траектория към Земята. Към тях. Непосредствено след нея хвърчеше още една, а после се появиха други две. Взети заедно, изглеждаха като звездопад, който се сипеше над кротката им седянка около огъня.

Уелс издиша рязко, а цялото му тяло се вкочани.

— Транспортните кораби — изрече тихо. — Спускат се. Всичките.

Усети как тялото на Саша се изопва до неговото. Обгърна раменете ѝ с ръце и я придърпа по-близо — за миг наблюдаваха мълчаливо как корабите се приземяват, а дишането им се учести.

— Мислиш ли… мислиш ли, че баща ти е на някой от тях? — попита Саша, като очевидно се опитваше да звучи по-обнадеждена, отколкото се чувстваше.

Макар земнородните да се бяха примирили с перспективата да делят планетата със стотина малолетни престъпници в изгнание, Уелс се опасяваше, че да се изправят пред цялото останало население на Колонията е коренно различен въпрос.

Уелс замълча, като надежда и страх се бореха за надмощие в бездруго претоварения му мозък. Не беше изключено раната на баща му да не е била чак толкова сериозна, колкото изглеждаше, и той да се е възстановил напълно и да пътува към Земята. От друга страна обаче, не беше изключено и животът му все още да виси на косъм в медицинския център — или по-лошо, канцлерът вече да се носи сред звездите, изстинал и замлъкнал завинаги. Какво щеше да прави Уелс, ако баща му не слезеше от някой от товарните кораби? Как можеше да продължи напред, ако знаеше, че никога няма да заслужи канцлерската му прошка за ужасните престъпления, които бе извършил в Колонията?

Уелс откъсна очи и се извърна, за да огледа местността около огъня. Кларк се беше обърнала, за да го погледне, и очите им се срещнаха — Уелс се изпълни с внезапен прилив на благодарност. Нямаше нужда да разменят и дума. Тя разбираше смесицата от облекчение и ужас, която изпитваше той. Знаеше колко много може да спечели или изгуби, когато тези врати се отворят.

— Той много ще се гордее с теб — стисна ръката му Саша.

Въпреки притеснението си Уелс долови, че лицето му омеква в усмивка. Саша също го разбираше. Въпреки че никога не беше срещала бащата на Уелс, макар никога да не беше ставала свидетелка на сложните им отношения, тя също знаеше какво е да израснеш с родител, който е отговорен за добруването на цяла общност. Или в случая на Уелс, родител, отговорен за всички известни оцелели от човешката раса. Бащата на Саша беше лидер на земнородните, също както бащата на Уелс беше водач на Колонията. Тя беше наясно какво означава да носиш бремето на този дълг. Саша разбираше, че да бъдеш лидер е колкото чест, толкова и саможертва.

Уелс огледа мършавите изтощени лица на близо стоте тийнейджъри около огъня, които бяха преживели първите няколко травмиращи седмици на Земята. Обикновено гледката го изпълваше с различни степени на тревога, понеже го разяждаха мисли за хранителни запаси и други бързо намаляващи провизии, но този път изпита само облекчение. Облекчение и гордост. Бяха успели. Напук на неблагоприятните изгледи, те бяха оцелели и сега помощта се задаваше. Дори ако баща му не беше на някой от товарните кораби, те със сигурност щяха да пренасят огромни количества припаси, инструменти, лекарства — всичко, от което се нуждаеха, за да изкарат предстоящата зима и месеците след нея.

Нямаше търпение да види израженията на новопристигналите, щом видеха колко много бяха постигнали Стоте. Със сигурност бяха допуснали някои грешки по пътя и бяха претърпели разтърсващи загуби — Ашър и Прия, за малко и Октавия — но бяха отбелязали и триумфи.

Уелс извъртя глава и видя, че Саша се е втренчила разтревожено в него. Той се ухили и преди тя да има време да реагира, зарови пръсти в лъскавата ѝ коса и поднесе устните си към нейните. Отначало Саша изглеждаше изненадана, но не след дълго се отпусна в обятията му и отвърна на целувката му. Той допря чело в нейното, за да си събере мислите, а после се изправи. Време беше да съобщи на другите.

Стрелна Кларк с поглед, с който мълчаливо я молеше за нейното съгласие. Тя стисна устни и за кратко се извърна към Белами, преди да срещне очите на Уелс и да кимне.

Уелс прочисти гърло и привлече вниманието на няколко души, но не на мнозина.

— Всички ли ме чуват? — попита той и повиши глас, за да надвика глъчката от разговорите и припукването на пламъците.

На няколко метра встрани Греъм размени подигравателни усмивки с един от аркадийските си приятели. Когато кацнаха на Земята, именно той поде нападките срещу Уелс и се опита да убеди останалите, че синът на канцлера е бил изпратен като шпионин. Въпреки че с времето повечето от Стоте бяха станали лоялни на Уелс, Греъм не бе изгубил цялата си сила — все още значителна част от лагера се бояха от него повече, отколкото се доверяваха на Уелс.

Лила — хубава уолдънка, която въздишаше по Греъм, му прошепна нещо, а после се изкикоти шумно на това, което той ѝ нашепна в отговор.

— Ще млъкнеш ли? — тросна се Октавия и ѝ хвърли мрачен поглед. — Уелс се опитва да говори.

Лила изгледа кръвнишки Октавия и промърмори нещо под нос, но Греъм изглеждаше леко развеселен. Може би се дължеше на факта, че Октавия беше пребивавала в лагера по-кратко в сравнение с другите, но тя беше една от малцината, които не се чувстваха застрашени от Греъм и не се страхуваха да му се опълчат.

— Какво става, Уелс? — попита Ерик.

Високият сериозен аркадиец държеше за ръка приятеля си Феликс, който наскоро се беше възстановил от мистериозна болест. Макар Ерик по принцип да не даваше израз на чувствата си, облекчението беше надделяло над сдържаността му. Уелс не беше забелязал да е пускал ръката на Феликс цял ден.

Усмихна се. Скоро нямаше да се налага да се притесняват за борбата със странни болести. На транспортните кораби със сигурност щеше да има напълно обучени лекари. Лекари с повече лекарства, отколкото Земята бе виждала от векове.

— Успяхме — обяви Уелс, неспособен да потисне вълнението си. — Оцеляхме достатъчно дълго, за да докажем, че Земята е годна за живеене, и сега другите са на път. — Той посочи небето, подхилвайки се.

Десетки глави се отметнаха нагоре, а трепкащите пламъци осветяваха лицата им. Хор от ахкания и възклицания, както и няколко ругатни отекнаха из поляната, когато всички скочиха на крака. Корабите вече се бяха снишили в небето и бързо се спускаха, набирайки скорост по пътя си към Земята.

— Моята майка идва! — възкликна малко момиче, на име Моли, което подскачаше от крак на крак. — Обеща ми, че ще бъде на първия кораб.

Две момичета от „Уолдън“ се прегърнаха и запискаха, а Антонио — обичайно жизнерадостен уолдънец, който в последните дни бе станал доста мълчалив, започна да си мърмори под носа:

— Успяхме… успяхме…

— Спомнете си какво ни каза баща ми — надвика шумотевицата Уелс. — Че престъпленията ни ще бъдат опростени. От този момент нататък отново сме обикновени граждани. — Той направи пауза и се усмихна. — Всъщност това не е напълно вярно. Вие не сте обикновени граждани. Вие сте герои.

Чуха се вяли аплодисменти, които бързо бяха удавени от пронизващо свистене, внезапно изпълнило въздуха. Сякаш извираше от самото небе и прерасна в оглушителен тътен, който принуди всички на поляната да запушат уши.

— Приземяват се — изкрещя Феликс.

— Къде? — попита едно момиче.

Това беше невъзможно да се определи, но едно беше сигурно — корабите фучаха бързо и устремено, без какъвто и да било видим контрол върху спускането си. Уелс наблюдаваше с безпомощен потрес как първият кораб прелетя директно над главите им, едва на няколко километра над тях, толкова ниско, че окъпа короните на най-високите дървета с горящи отломки.

Уелс изруга под нос. Ако дърветата се подпалеха, нямаше да има значение кой се намира на транспортните кораби — до сутринта всички щяха да са мъртви.

— Страхотно — обади се Белами достатъчно силно, че да го чуят през врявата. — Рискуваме живота си, за да докажем, че Земята е в безопасност, само за да се спуснат при нас и да я подпалят.

Гласът му носеше обичайния си безгрижен, шеговит тон, но Уелс можеше да долови, че Белами е уплашен. За разлика от останалите, той си беше проправил път на кораба със сила и заради него канцлерът беше прострелян. Нямаше как да знаят дали престъпленията на Белами щяха да бъдат опростени, или на пазачите им е било заповядано да го застрелят в мига, в който го видят.

Щом транспортният кораб подмина поляната, Уелс зърна някакви букви на корпуса му — „Трилион Галактик“, компанията, която беше построила корабите преди векове. Стомахът му се сви, щом осъзна, че един от тях лети към Земята, обърнат под четиресет и пет градусов ъгъл. Какво вещаеше това за всички в кабината? Корабът прекоси поляната, изчезна зад върховете на най-високите дървета и продължи приземяването си отвъд полезрението им.

Уелс затаи дъх в очакване. След един мъчителен миг проблесна светлина и далече отвъд дърветата избухна пожар. Гореше поне на няколко километра разстояние от лагера им, но изглеждаше ярък като слънчево изригване. Една милисекунда по-късно последва забавеният звук от катастрофата — гръмовен тътен, който удави всички други шумове. Преди някой да успее да осъзнае това, което току-що е видял, вторият кораб мина директно над главите им и се приземи по същия катастрофален начин, предизвиквайки нова вълна от светлина и шум. Последва го трети кораб.

Всяка катастрофа разтърсваше земята и изпращаше свирепи вибрации през краката към стомаха на Уелс. Това ли се беше случило и при пристигането на техния кораб? Тяхното приземяване също беше ужасяващо — няколко души дори бяха загинали. Изведнъж страховитите звуци секнаха. Когато Земята отново утихна, небето беше прорязано от пламъци, които изпълниха мрака, и нагоре се заизвиваха кълбета дим. Уелс извърна поглед от дърветата към другите обитатели на лагера. Лицата им, озарени от оранжевата светлина в небето, задаваха същия въпрос, който се повтаряше безспирно и в неговата глава: Възможно ли е някой да оцелее в това?

— Трябва да отидем при тях — отсече Ерик, като извиси глас над хора от възклицания и нервно шептене.

— Как ще ги намерим? — попита разтрепераната Моли.

Уелс знаеше, че тя мрази да ходи в гората, особено нощем.

— Изглежда, че може и да са се приземили близо до езерото — отвърна Уелс и потърка слепоочията си с пръсти. — Но може и да са много по-далече. — Ако някой изобщо е оцелял, помисли си. Нямаше нужда да го изрича на глас. Всички се чудеха за същото. Уелс се обърна по посока на катастрофата. Пламъците, които се издигаха над гората, намаляваха и се уталожваха сред дърветата. — По-добре да се размърдаме. Щом огънят изгасне, няма как да ги открием в тъмното.

— Уелс — промърмори Саша и постави ръка на рамото му, — може би трябва да изчакате до сутринта. Там не е безопасно.

Уелс се поколеба. Саша не грешеше за опасността. Някъде там бродеше враждебната фракция земнородни, които се бяха разбунтували срещу баща ѝ и сега обитаваха гората между Маунт Уедър и лагера на Стоте. Те бяха похитителите на Октавия и убийците на Ашър и Прия. Той обаче не можеше да понесе мисълта за ранените и уплашени колонисти, които чакаха помощта им.

— Няма да ходим всички — заяви Уелс на групата. — Нуждая се само от няколко доброволци, които да носят запаси за спешни случаи и да върнат всички обратно в лагера.

Той огледа поляната, която бяха положили толкова усилия да превърнат в дом, и изпита прилив на гордост.

Октавия направи няколко крачки към Уелс и застана в центъра на кръга. Беше само на четиринайсет, но за разлика от другите млади членове на групата не се боеше да извиси глас.

— Аз казвам да ги оставим сами да намерят пътя — отсече тя и вирна непокорно брадичка. — Или още по-добре, да си останат там, където са. В края на краищата те ни осъдиха на смърт, когато ни изпратиха тук долу. Защо да рискуваме собствените си кожи, за да ги спасяваме?

През тълпата се понесе одобрително мърморене. Октавия стрелна брат си с очи, може би в търсене на подкрепата му, но когато Уелс се взря в Белами, видя, че лицето му е странно непроницаемо.

— Майтапиш ли се? — възкликна Феликс и погледна невярващо Октавия. Гласът му все още звучеше слабо заради болестта, но притеснението му беше осезаемо. — Ако съществува и минимален шанс родителите ми да са някъде там, то трябва да се опитам да ги намеря. Тази вечер.

Той се приближи към Ерик, който обви раменете му с ръка и го прегърна здраво.

— А аз отивам с него — добави Ерик.

Уелс потърси Кларк и Белами сред присъстващите. Когато очите им се срещнаха, Кларк хвана Белами за ръката и си проправи път по периферията на кръга към мястото, където стоеше Уелс.

— Аз също трябва да отида — обади се тихо Кларк. — Вероятно има ранени, които се нуждаят от помощта ми.

Уелс се обърна към Белами в очакване той да възрази срещу поемането на подобен риск. Белами обаче се беше напрегнал и мълчеше, зареял поглед в мрака отвъд Уелс. Сигурно знаеше, че е безсмислено да спори с Кларк, когато си е наумила нещо.

— Добре — рече Уелс. — Нека се приготвим. По-голямата част от вас трябва да останат тук и да подготвят лагера за новопристигналите.

Кларк изтича до лазарета за медицински материали, а Уелс възложи на останалите задачи да носят питейна вода и одеяла.

— Ерик, можеш ли да намериш някаква храна, всичко, с което разполагаме?

Когато екипът му се разпръсна, за да се подготви, Уелс отново се обърна към Саша, която стоеше до него, присвила съсредоточено устни.

— Трябва да вземем нещо, което да използваме като носилка — каза тя и огледа преценяващо поляната. — Възможно е да има хора, които да не могат да вървят пеша до тук.

Тя тръгна към колибата с провизиите, без да дочака отговора на Уелс. Той побягна след нея.

— Умно — рече Уелс, щом изравни темпото си с широките ѝ крачки. — Но не мисля, че е добра идея да идваш с нас.

Тя се закова на място.

— Какви ги говориш? Никой от вас не познава терена толкова добре. Ако някой може да ви отведе безопасно до там и обратно, това съм аз.

Уелс въздъхна. Беше права, разбира се, но от мисълта как Саша се изправя пред стотици колонисти — и най-вероятно множество въоръжени пазачи — които не подозираха за съществуването на земнородните, го разтърси внезапен страх. Спомни си шока и объркването, които беше изпитал, когато я видя за първи път — сякаш цялото му разбиране за Вселената се обърна с главата надолу. Отначало определено ѝ нямаше доверие, а на останалите от групата им отне още повече време да повярват, че тя казва истината — че е част от мирна общност от хора, които живеят на Земята.

Уелс прехвърляше тежестта си от единия крак на другия и се взираше в бадемовидните очи на Саша, които вече горяха предизвикателно. Беше красива — всичко друго, но не и крехка. Беше доказала колко добре може да се грижи за себе си и не се нуждаеше от неговата защита. Цялата сила и находчивост на света обаче нямаше да спрат куршума на паникьосан пазач.

— Просто не искам да пострадаш — хвана я за ръката той. — Всички те смятат, че планетата е пуста. Сега навярно не е най-подходящият момент да научат за земнородните. Не и когато са дезориентирани и уплашени. Пазачите могат да направят някоя глупост.

— Но аз ще им помагам — натърти Саша с глас, който издаваше смесица от търпение и объркване. — Ще бъде пределно ясно, че не съм враг.

Уелс притихна, потънал в размисли за всички патрули, в които беше участвал по време на обучението си за офицер. Хората, които беше виждал да арестуват за незначителни престъпления като нарушаване на вечерния час с пет минути или случайно навлизане в сектор с ограничен достъп. Знаеше, че на кораба строгият ред беше жизненоважен, но на пазачите щеше да им е трудно да изоставят мантрата си първо да стрелят, а после да задават въпроси.

— Трябва да разбереш нещо за моите хора…

Тя го прекъсна, като сложи ръка на раменете му, повдигна се на пръсти и го накара да замълчи с целувка.

— Твоите хора вече са мои хора.

— Надявам се да те цитират правилно в историческите книги — усмихна се той.

— Мислех, че ти искаш да напишеш тази книга. Свидетелство от първа ръка за завръщането на хората на Земята. Звучи като страхотно четиво, като изключим факта че, така де, някои хора изобщо не са я напускали.

— По-добре внимавай, иначе ще си позволя известни творчески волности с описанието ти.

— Какво? Ще напишеш, че съм ужасяващо грозилище? Хич не ми пука.

Уелс се пресегна, за да затъкне кичур от дългата ѝ коса зад ухото ѝ.

— Ще напиша, че невероятната ти красота ме е тласнала към безумни, безразсъдни постъпки.

Тя се усмихна и за миг всяка мисъл се изцеди от съзнанието на Уелс, освен тази колко много иска да я целуне отново. Тогава обаче провикващи се в тъмнината гласове прекъснаха бляновете им.

— Уелс? Готови сме.

Откъм мястото на сблъсъка и измежду дърветата беше почнала да се носи остра миризма на пушек, която изпълваше носовете им.

— Добре — каза решително на Саша. — Да вървим.

Глава 3

Кларк

Кларк се взираше в мястото на катастрофата, очите ѝ се присвиваха в мрака в очакване на неизбежния момент, когато обучението ѝ щеше да я тласне към действие, а инстинктите ѝ щяха да упоят паниката ѝ. Но докато обикаляше около пръсналите се надлъж и нашир отломки и попиваше разрушението с поглед, всичко, което изпитваше, беше единствено ужас.

Положението беше много по-лошо, отколкото при приземяването на Стоте. От това, което виждаше, три транспортни кораба се бяха забили в земята едва на петдесет-шейсет метра един от друг. Беше изумително, че не се бяха разбили един върху друг. Нащърбените им метални трупове се подаваха от земята по ръба на водата и стърчаха високо над повърхността на езерото. Навсякъде бяха пръснати неподвижни тела. По-голямата част от пожарите се бяха уталожили, но вонята на изгорен метал тегнеше във въздуха.

Дори по-ужасяваща гледка от тази на многобройните тела представляваше броят на пострадалите. Кларк изчисли набързо, че има около триста и петдесет оцелели с най-различна степен на наранявания.

— Божичко… — заглъхна гласът на Уелс до нея. В рамките на няколко секунди обаче лицето му доби решително изражение. — Добре — каза той и си пое дълбоко дъх. — Откъде започваме?

Мозъкът на Кларк прищрака и в нея се разля познатото спокойствие, когато започна да разпределя наум хората в полезрението си — да отделя тези с осакатени крайници от онези, които се изправяха сами, като започне от децата и продължи с по-възрастните.

Можеха да се справят. Тя можеше да се справи. Всеки от транспортните кораби трябваше да е натъпкан с медицински консумативи. Този път имаше много повече работа за вършене, а тя беше натрупала огромно количество знания през последните няколко седмици. Освен това сред пътниците със сигурност присъстваха поне един или двама напълно обучени лекари. Можеше само да се надява, че са сред оцелелите. Тя трепна, когато спазъм от съжаление прониза гърдите ѝ. Нуждаеше се от родителите си повече от всякога, но не беше постигнала никакъв напредък с издирването им, откакто беше напуснала лагера преди дни.

— Започнете да ги разпределяте по групи — инструктира Уелс, Саша и останалите членове на спасителния екип. — Не местете хората с най-тежки наранявания и отведете всеки, който може да върви, до поляната.

— Ами тези по средата? — попита Ерик. — Да ги оставим ли да почиват тук, или да ги накараме да се размърдат?

— Всички трябва да се преместят възможно най-бързо — обади се Уелс, преди Кларк да е отговорила. — Транспортните кораби могат да избухнат всеки момент. Ще се разделим на два екипа. Едните започват отляво, а другите — отдясно.

Кларк кимна, раздаде превръзки и други основни медицински материали, а после се отправи към центъра на суматохата. Прекрачи купчини огънат метал и парчета фибростъкло, за да коленичи до едно малко момче, чиято тъмна кожа беше покрита със сива пепел. Седеше на земята, придърпало колене към гърдите си, взираше се право напред с ококорени очи и хленчеше.

— Хей — каза Кларк и постави ръка на рамото му. — Аз съм Кларк. Как се казваш?

Момчето не отговори. Не даваше признаци дори да е чуло Кларк или да е усетило докосването ѝ.

— Знам, че си уплашен, но всичко ще бъде наред. Обещавам, че тук много ще ти хареса.

Тя се изправи и махна на Ерик, който притича до нея.

— Добре е. Просто е изпаднал в шок. Можеш ли да намериш някой, който да се погрижи за него?

Ерик кимна, вдигна момченцето на ръце и бързо се отдалечи.

Кларк видя, че вляво от нея Уелс успокоява жена на средна възраст. Той ѝ помогна да се изправи на крака и я отведе при Саша, която се готвеше да съпроводи първата група оцелели към лагера. Студена тръпка пробяга по гръбнака на Кларк, щом забеляза сред тях млад мъж с униформа на пазач. Белами беше обещал засега да не се набива на очи, но малко му трябваше, за да се забърка в някаква разправия. Ами ако му се случеше нещо, докато нея я няма?

— Кларк! — Тя се извърна и видя, че Феликс ѝ прави знак. — Нуждаем се от помощта ти тук.

Тя забърза крачка и го завари коленичил до младо момиче с дълга, сплъстена червеникаворуса коса. Феликс се беше опитал да превърже ръката ѝ, но бинтът вече беше обилно напоен с кръв.

— Не спира — прошепна той, пребледнял. — Трябва да направиш нещо.

— Ще се погрижа — отговори Кларк. — Продължавай нататък.

Тя махна превръзката и огледа раната.

— Ще умра ли? — прошепна дрезгаво момичето.

Кларк поклати глава и се усмихна.

— Не. В никакъв случай няма да го допусна. Не и преди да си имала възможност да опознаеш Земята!

Бръкна в аптечната си и извади антисептик — надявала се бе, че ще открие още на мястото на катастрофата. Беше почти на привършване.

— Познай какво видях онзи ден? — опита се да разсее момичето, докато се готвеше да зашие дълбоката рана на ръката ѝ. — Истински заек от плът и кръв.

— Наистина? — Момичето извърна глава настрани, сякаш очакваше да види някой да изскочи току иззад купчината отломки.

Десет минути по-късно Уелс отвеждаше момичето, което позволи на Кларк да се заеме с по-тежко ранените. Тежко ѝ беше да гледа толкова много страдащи хора, но дълбоката концентрация, която задачата ѝ изискваше, я отвлече от собствените ѝ мисли.

Кларк беше прекарала последните няколко дни като в мъгла — всеки следващ развой на събитията и всяко ново разкритие се оказваха по-смущаващи от предишните. Отново се беше събрала с Белами, който някак ѝ бе простил за онова, което беше сторила на Лили. После бяха спасили Октавия от фракцията земнородни на Саша — които на свой ред бяха спасили Октавия от враждебната група отцепници.

Но нещото, което най-силно я разтърси, беше откритието, че родителите ѝ са живи. И се намират на Земята. Продължаваше да си мисли, че сънува и че радостта и облекчението, които изпълваха гърдите ѝ, пак ще се превърнат в болезнена мъка. Само че родителите, които беше оплаквала в продължение на година, не бяха екзекутирани и не се носеха безжизнени в Космоса. Някак се бяха добрали до Земята и дори бяха живели със семейството на Саша, преди да поемат нанякъде сами. Сега трябваше да измисли начин как да ги издири, което ѝ се струваше невъзможно поради хиляди причини. Да седи на едно място и да не направи нищо, обаче също не беше вариант. Веднага щом стореше всичко по силите си за тези оцелели, щеше да се заеме със собствените си планове за напускане на лагера.

— Този не диша — обяви смръщено Ерик, когато Кларк се приближи.

Тя приклекна и протегна ръка към врата на мъжа. Кожата му все още беше топла, но не се долавяше и най-слаб пулс. Кларк стисна устни и наклони ухо към гърдите на мъжа, молейки се за сърцебиене. Но имаше само тишина.

— С нищо не можем да му помогнем — заключи тя, като избягваше погледа на Ерик.

Не искаше да види ужаса, изписан на лицето му. Не желаеше и той да види безпомощността, излъчвана на нейното.

Кларк отново сведе очи към мъжа и за първи път различи ясно чертите му. Ахна, когато невидима ръка проби с юмрук гръдната ѝ кост и уви пръсти около сърцето ѝ. Беше старият ѝ преподавател по биология, господин Питърс — онзи, който беше пуснал Кларк в архивите с ограничен достъп на кораба, когато тя беше само на десет години, за да разглежда снимки на слонове.

— Добре ли си? — попита Ерик.

Кларк кимна и примигна в опит да прогони сълзите, които заплашваха да замъглят очите ѝ. Дали господин Питърс беше оцелял достатъчно дълго, че да отправи поглед към нощното небе? Дали беше успял да види отражението на луната във водата, или да долови уханието на дърветата, носено от вятъра? Или беше загинал, без дори да зърне планетата, на която цял живот се беше възхищавал отдалече?

— Засега трябва да оставим мъртвите тук — извърна се тя. — По-важно е да помогнем на ранените.

Кларк остави Ерик и прекрачи внимателно купчина смачкан, нажежен до червено метал, за да стигне до някакъв мъж, който лежеше на една страна. Носеше палто, което някога е било бяло, но сега беше покрито с прах, сажди… и бавно разрастващо се кърваво петно. Очите му бяха затворени, а устата — изкривена в неподчинение на болката му. Кларк изпусна слаба въздишка, щом разпозна високото му, върлинесто телосложение и дългата до раменете посивяла коса. Беше доктор Лахири, някогашният ѝ ментор и един от най-старите приятели на баща ѝ. Последния път, когато го видя, той я беше посетил в килията ѝ и Кларк го обвини, че е предал родителите ѝ. В отговор той също я нарече предателка и преди да е помислила, тя даже го фрасна в лицето.

Яростта, която я беше обладала през онзи ден, сега ѝ се струваше странно далечна. Родителите ѝ със сигурност бяха предадени, но живи. А Кларк знаеше, че някои хора са далеч по-виновни от доктор Лахири — като вицеканцлера Роудс, мъжа, който изначално беше наредил на родителите ѝ да проведат чудовищните радиационни експерименти.

Кларк приклекна и постави ръка в близост до лакътя му.

— Доктор Лахири — поде тя, с надеждата тонът ѝ да вдъхва увереност. — Чувате ли ме? Кларк е.

Очите му рязко се отвориха и той се втренчи продължително в нея, все едно не можеше да прецени дали е истинска, или е халюцинация. Когато най-накрая проговори, челюстта му остана стисната, сякаш всяко излишно движение би го тласнало отвъд предела на поносимата болка.

— Кларк… жива си.

— Да, въпреки всички усилия, които положихте — усмихна се тя, за да го увери, че по-скоро се шегува. — Ще ми позволите ли да ви прегледам?

Той кимна леко, затвори очи и потрепна. Кларк разтвори внимателно сакото му и опипа корема, ребрата и гърдите. Той направи гримаса, когато стигна до ключицата му. Кларк повдигна внимателно клепачите му, провери зениците му, и прокара ръце по скалпа, за да провери за някакви контузии, които може да е пропуснала.

— Мисля, че са пострадали само рамото и ключицата ми — процеди през зъби доктор Лахири.

— Имате и сътресение на мозъка — добави Кларк, като се опитваше да звучи безпристрастно. — Мисля, че костите са счупени. Мога да ги шинирам, но се боя, че тук не разполагаме с кой знае какво, за да облекчим болката. Носите ли някакви лекарствени средства със себе си?

— Не знам какво има на транспортните кораби — отвърна доктор Лахири и стомахът на Кларк се сви от разочарование. — Всичко се случи толкова бързо. Нямаше време за подготовка.

— Ще импровизираме. Нека ви помогна да седнете. Готов ли сте? — Тя коленичи зад него и подпъхна едната си ръка под неговата здрава, а другата постави зад лопатката му. — Броя до три. Едно, две, три. — Изправи го до седнало положение и Лахири нададе болезнен стон, докато му помагаше да се облегне на стена от отломки. Лицето му започваше да си възвръща цвета. — Просто стойте възможно най-неподвижно, докато приятелите ми дойдат да ви вземат. — Кларк размаха ръка във въздуха, за да повика Уелс и екипа му. — Те ще ви помогнат да отидете на безопасно място.

— Кларк — отрони професор Лахири с все по-дрезгав глас. Тя се пресегна за манерката с вода и я повдигна към устните му. Той отпи малка глътка и продължи. — Съжалявам за това, което ти наговорих последния път. Родителите ти толкова щяха да се гордеят с теб. Аз толкова се гордея с теб.

— Благодаря ви — изрече бавно Кларк, като се чудеше дали доктор Лахири наистина вярва, че родителите ѝ са мъртви, или все още се бои твърде много, за да ѝ признае истината. — Съжалявам, че… си изпуснах нервите.

Той се усмихна въпреки болката.

— Просто ми се ще да мога да си припиша заслугата както за хирургичните ти умения, така и за лявото ти кроше.

* * *

Следващите няколко часа минаха като в мъгла. Кларк едва забеляза пукването на зората, като изключим факта, че улесняваше поставянето на шевове. Когато слънцето се издигна високо в небето, всички невредими колонисти вече бяха отведени до лагера, а голяма част от ранените също бяха отнесени там. В рамките на сутринта още няколко души от Стоте се спуснаха до езерото, за да помогнат и да потърсят родителите си сред новопристигналите. Сравнително малкият брой радостни срещи обаче беше обезсърчаващ. Явно семействата на Стоте не се бяха ползвали с предимство при качването на транспортните кораби, независимо че децата им бяха изпратени на невъобразимо опасна мисия до Земята.

Кларк приключи с шинирането на крака на една възрастна жена и се изправи, за да се разтегне малко, преди да премине към следващия си пациент. Забеляза, че пазачите, които преди няколко минути се бяха наредили в кръг около капитана си, сега се бяха разпръснали, за да носят ранените до лагера. Можеше само да се надява, че ще се съсредоточат върху задачата да помагат на другите колонисти, а не върху тази да заловят момчето, заради което канцлерът беше прострелян.

Очите ѝ попаднаха на един пазач, който ѝ се стори смущаващо познат. Кларк дълго се взираше в него и се опитваше да проумее защо внезапно я бе обзела такава слабост. Той стоеше в центъра на бавнодвижеща се тълпа, като насочваше хората със здравата си ръка и притискаше ранената до гърдите си.

Кларк побърза да се извърне, за да не я види — печелеше време с преглеждането на запасите си от превързочни материали, като междувременно си блъскаше главата за името на пазача.

Скот.

По време на стажа ѝ често бяха изпращали Скот да патрулира в медицинския център и Кларк беше започнала да се бои от многократните им срещи. Макар пазачите обикновено да не общуваха с лекарите и стажантите, освен ако не ставаше дума за проблем със сигурността, Скот беше експерт в обявяването на присъствието си. Не беше много по-възрастен от нея и в него имаше нещо злонамерено и натрапчиво. Никога не поглеждаше пациентите, когато се намираше в стаята — само лекарите и другите пазачи, сякаш беше над нивото на всички останали. Кларк обаче се смущаваше най-вече от начина, по който се държеше, когато оставаше насаме с нея, и колко далеч беше готов да стигне, за да се погрижи това да се случи.

* * *

Кларк трябваше да се сдържи да не се затича по коридора към медицинския център. Закъсняваше с почти двайсет минути за обиколките, по време на които следваше по петите доктор Лахири, но наказанието за „опасно поведение“ беше дори по-сурово от това за закъснение. Да отиде по-късно щеше да ѝ навлече неприятности с наставниците ѝ. Нарушаването на някое от правилата на кораба щеше да я изправи пред Съвета. Рядко се случваше пазачи да порицаят някого за тичане, но момчето, което отскоро патрулираше в медицинския център, си беше спечелило репутация на опиянен от властта грубиян.

Кларк свърна зад ъгъла и изпъшка. Беше се надявала да се вмъкне незабелязано в медицинския център, но Скот стоеше пред контролно-пропускателния пункт. Беше застанал с гръб към нея, ала тя разпозна широките му рамене и леко мазната му руса коса, която винаги изглеждаше по-дълга, отколкото уставът на пазачите по принцип позволяваше.

Кларк виждаше, че се е впуснал в някаква разправия — чак когато се приближи, осъзна, че е сграбчил една жена за китките. Беше ги извил зад гърба ѝ. Жената беше санитарка от „Аркадия“ и ако се съдеше по шумното хокане, с което Скот я засипваше — достатъчно силно, че всички да го чуят — просто си беше забравила пропуска. Повечето пазачи биха я пуснали с предупреждение, но не и Скот, който превръщаше оковаването ѝ в белезници в голяма сцена. Бедната жена се беше просълзила и едва повдигна глава, когато Кларк се промуши покрай нея.

Стомахът на Кларк пламна от негодувание и отвращение, но тя не посмя да погледне назад. Нищо нямаше да спечели, ако се намесеше. Ако се опиташе да застане между тях двамата, Скот най-вероятно щеше да заплаши жената с още по-тежки последици, само и само да демонстрира властта си пред Кларк.

Вече беше изтикала инцидента от ума си, когато започна да преглежда пациенти. Обичаше тази част от медицинския си стаж — начина, по който съзнанието ѝ се фокусираше сто процента върху належащата задача, без да допуска да се тревожи за каквото и да било друго в нейния живот. Нито за родителите ѝ, нито за Лили или ужасната тайна, която пазеше от Уелс.

По-късно през деня обаче, докато се беше заела с промиването на ожуленото коляно на едно петгодишно момиченце, Скот влезе безцеремонно в стаята ѝ за прегледи и нямаше как да го избегне.

— Какво искаш? — попита Кларк, без да се старае да прикрие раздразнението си.

Едно беше да крачи наперено по коридорите, като че ли е канцлерът. Да влети в стаята ѝ за прегледи, докато беше с пациент — съвсем различно.

Скот размаха посинелия си, подут пръст пред лицето на Кларк и се подсмихна.

— Няма да повярваш, но онази кучка ме ухапа, докато я закопчавах.

— Мери си приказките, моля — изсъска Кларк и стрелна с поглед момиченцето, което се беше ококорило към Скот от кушетката за прегледи.

Той се засмя неприятно.

— Сигурен съм, че е чувала и по-лоши неща. Прилича ми на уолдънка.

Кларк присви очи.

— Ти не си ли уолдънец? — попита с най-добрата си имитация на Глас и превзетите ѝ приятелки.

Той пренебрегна забележката ѝ и пристъпи към нея.

— Нуждая се от услугите ви, докторе — продължи с глас, който някак успя да прозвучи едновременно подигравателно и заплашително.

— Ако просто поседнеш отвън, за да изчакаш, ще мога да те прегледам, след като приключа с Кресида.

— Аз пък съм сигурен, че малката Кресида — той наклони глава към момиченцето — ще разбере, че тази сутрин един от пазачите е получил болезнено нараняване, докато е предотвратявал нарушаване на правилата на Доктрината Гея. И че бързам да се върна към работата си да защитавам този кораб.

Кларк пребори импулса да извърти очи. Успя да запази неутрално изражение, докато пръскаше коляното на Кресида със спрей за възстановяване на кожата, нежно постави лепенка отгоре и потупа момиченцето по крака.

— Готова си. Гледай да я пазиш чиста и суха до утре, става ли?

Кресида кимна, скокна от кушетката и се втурна през вратата към майка си, която я чакаше отвън.

Кларк се обърна към Скот и протегна ръка. Той постави китката си в дланта ѝ и трепна, когато тя изправи подутия му пръст.

— Трябва да отидеш при истински лекар — отсече тя, пусна ръката му и отстъпи назад.

Той повдигна вежди и я удостои с безрадостна усмивка.

— При кого? Стареца, след когото припкаш по цял ден? Не, благодаря.

— Доктор Лахири е най-уважаваният медицински специалист на кораба.

— Да, да, но не е този, който искам да прегледа другото ми нараняване.

— За какво говориш?

— Онзи аркадийски боклук се опита да ме изрита. Съборих я на земята, но успя да ме ритне на едно доста чувствително място, ако разбираш какво имам предвид.

Кларк въздъхна.

— Посиняло ли е?

— Нямах време да погледна — ухили се самодоволно Скот. — Ще ми окажеш ли честта?

Той посегна към токата на колана си и пристъпи към Кларк.

— Трябва да повикам сестра — отвърна Кларк и пристъпи към интеркома.

— Я почакай малко. — Скот я сграбчи със здравата си ръка и я придърпа обратно. — Нямам нужда от сестра. Имам нужда да си свършиш работата… докторе.

Преди да е успял да изрече още някоя дума, вратата зад него се отвори с трясък и през нея наперено влезе Уелс, който изглеждаше още по-висок в офицерската си униформа. Скот моментално изпъна гръб и заби поглед в пода. Кларк не успя да се сдържи и му се усмихна над рамото на Скот.

— Сигурен съм, че не пречиш на тази медицинска стажантка да си върши работата, нали така? — попита Уелс със строг глас и игрив пламък в очите.

— Не, сър — отвърна сковано Скот.

— Радвам се да го чуя, пазач. Продължавай с патрула си.

— Да, сър.

Кларк потисна доволната си усмивка, докато вратата не се затвори след Скот, а после пристъпи към Уелс и го обгърна с ръце. Той повдигна брадичката ѝ и я целуна нежно по устните.

— Благодаря ви, офицер Джаха.

— Пак заповядайте, медицински стажант Грифин.

* * *

Кларк беше изтощена. Не беше хапвала нищичко от предишната вечер, а всичката храна, която бяха занесли на мястото на катастрофата, беше отишла при оцелелите. Членовете на екипа отиваха до лагера и се връщаха, за да отведат поредните колонисти там, и бяха останали само още няколко ранени, за които да се погрижат. Беше отлагала възможно най-дълго, но нямаше как да избегне прегледа на Скот. Той седеше на един дънер на края на поляната и вдигна поглед към нея, щом видя, че приближава.

— Мислех, че никога няма да стигнеш до мен — каза той, а устните му се присвиха в нещо, което наподобяваше усмивка.

— Съжалявам за чакането — отвърна Кларк с надеждата, че може би няма да я разпознае след всичките месеци, които беше прекарала затворена, както и седмиците тук, на Земята.

— Всичко е наред, док. Отне ми толкова време да сляза на Земята само за да можеш най-после да ми демонстрираш уменията си с превръзките. Доколкото си спомням, предния път ни прекъснаха.

Сърцето на Кларк падна в петите. Скот много добре знаеше коя е и не беше станал по-очарователен, откакто го беше видяла за последно.

— Да видим какво става тук.

Тя му направи жест да ѝ покаже китката си. Скот протегна ръка към нея и Кларк я пое, а стомахът ѝ се сгърчи в протест, когато докосна влажната му кожа. Обърна ръката му и започна внимателно да я мести напред-назад и наляво-надясно.

— Значи най-накрая си истински лекар? — рече Скот. — Вече не можеш да си позволиш да си придирчива по време на прегледите.

— Не точно — отговори Кларк, без да вдига очи. — Така и не завърших обучението си, но съм най-близкото до доктор, с което разполагаме тук долу.

— Е, лекар или не, трябва добре да си свършиш работата. Все пак това е ръката, с която стрелям.

Кларк извади бинт от чантата си с медицински запаси и започна да го увива около китката му.

— Не е счупена — съобщи сухо тя, с надеждата да се измъкне от разговора възможно най-бързо. — Но за няколко дни трябва да ограничиш движенията си с тази ръка, за да позволиш на отока да спадне. — Пое си дълбоко дъх и го погледна право в очите. — Което не би трябвало да представлява проблем, при положение че тук ловуваме с копия и стрели, а не с огнестрелни оръжия.

Скот срещна погледа ѝ с блеснали очи. Кожата на ръцете ѝ настръхна.

— Не говорех за отстрелване на животни — изрече хладно той. Преди Кларк да го е попитала какво има предвид, той килна глава настрани и я изгледа със същото изражение, както когато я подканваше да побърза с вземането на душ в медицинския център. — И така, защо не завърши обучението си?

— Затвориха ме, преди да успея да го направя — отговори студено Кларк, отбягвайки погледа му.

— Затворена? Ти? — Скот направи кратка пауза, а после се подсмихна. — Малката госпожица Съвършенство затворена. Знаеш ли какво? Нямам нищо против да ме лекува осъдена престъпничка. Всъщност ми допада да знам, че през цялото това време под болничната престилка се е криело лошо момиче. — Той снижи глас, когато една жена с офицерска униформа мина покрай тях — беше потънала в трескав разговор с мъж, който се стори бегло познат на Кларк. — Надявам се, че си донесла тази престилка със себе си на Земята. Винаги ми е харесвало как изглежда в нея твоят…

— Готов си — обяви Кларк с пресилен ентусиазъм, когато приключи с бинтоването на китката му, и го потупа прекалено напористо, пренебрегвайки болезнената му гримаса. — Ще се засичаме наоколо.

Без да удостоява Скот с повече внимание, Кларк побърза да си тръгне — потръпваше, сякаш за да се отърси от товара на дръзкия му, натрапчив поглед.

Глава 4

Уелс

Уелс потръпваше, докато изкачваше с мъка склона към езерото за осми път този ден. Беше извървял близо трийсет километра до там и обратно, водейки оцелелите до лагера и връщайки се за друга група.

На поляната имаше повече възрастни, отколкото деца — гледка, която му се струваше също толкова странна, колкото и двуглавият елен, който бяха зърнали през първата си седмица на Земята. Присъствието им ставаше още по-очебийно заради факта, че нямаха сили да правят нищо друго, освен да се взират с удивление и шок в заобикалящата ги среда — междувременно навсякъде около тях тийнейджъри, които едва допреди няколко кратки седмици бяха гнили в центровете за задържани, даваха на висок глас инструкции.

Уелс беше поразен от липсата на радостни срещи между роднини. Беше видял само двама да откриват свои близки, като и двамата бяха фениксийци. Никой уолдънец или аркадиец нямаше любими хора на корабите.

— Не мога да повярвам, че успях да се добера до тук — задъхваше се една млада жена, която беше приела помощта на Уелс при изкачването на стръмния склон.

— Приземихте се доста тежко — каза той и намали темпо, за да ѝ бъде по-лесно да се движи редом с него.

Макар от собственото му пристигане да бяха изминали едва няколко седмици, вече беше забравил колко несигурен се чувстваше отначало.

— Не говоря за приземяването — рече тя и спря, за да го погледне. — А за „Феникс“. Беше… ужасяващо. — Тя се извърна към небето, а после въздъхна и поклати глава. — Не им остава много време.

Думите ѝ се забиха като юмрук в корема на Уелс. Преди обаче да я попита какво има предвид, Ерик дойде да съпроводи младата жена през гората към лагера, за да може Уелс да се върне при езерото.

Нажежен обръч от вина се затегна около стомаха на Уелс. Нямаше нужда да знае подробностите, за да разбере, че вероятно е отговорен за мрачната съдба, която очакваше хората, останали в Колонията. Може и да се беше превърнал във водач тук, на Земята, но на кораба си оставаше хладнокръвен убиец. Уелс почти усещаше студения метал на въздушния шлюз, когато го отвори съвсем мъничко, за да позволи на скъпоценния кислород да изтече от кораба. Само се опитваше да ускори неизбежния процес, за да може Кларк да отпътува за Земята преди осемнайсетия си рожден ден — преди сигурната ѝ екзекуция. Сега обаче знаеше, че също така е ускорил гибелта на хиляди невинни хора, които все още бяха хванати в капана на Колонията.

Когато наближи езерото, сбърчи нос заради вече познатата миризма на катастрофата. Долови още нещо освен острата воня на пушек и металическия привкус на кръв и пот. Отне му секунда да го разпознае, но веднага щом това се случи, сърцето му задумка в гърдите: беше гориво. Изтичаше от разбитите товарни кораби в тревата, пръстта и водата навсякъде около тях. Повечето пожари бяха започнали да се уталожват, но само една искра, пламнала на грешното място, щеше да е достатъчна да превърне цялата околност в огнен ад.

Тогава, като сцена от кошмар, Уелс видя със собствените си очи как опасенията му се сбъдват. На около стотина метра от него от върха на един от обгорелите транспортни кораби изригна огромен пламък, който запокити парчета горящи отломки във въздуха.

— Внимавайте! — изкрещя Уелс и побягна. — Всички да се размърдат.

За щастие, ранените вече бяха преместени в друг район, но въздухът беше твърде задимен, че да бъде сигурен дали и останалите са отишли на безопасно място. Дишайки трудно, Уелс се втурна напред — кашляше, триеше очи в ръкавите си и викайки, питаше дали някой се нуждае от помощ.

Уелс дочу приглушено жужене като от летящ във въздуха предмет. Вдигна поглед, само че виждаше единствено тъмносив пушек. Звукът ставаше все по-силен, но преди да може да реагира, усети как сам полита във въздуха и тупва тежко на земята. Опита се да се превърти, но нещо — или някой — беше отгоре му. След миг тежестта се отмести, а Уелс изстена и се озърна. Едва на няколко метра от главата му лежеше огромен горящ къс от корпуса на транспортен кораб. Ако не беше съборен на земята, парчето щеше да размаже черепа му.

Уелс се извърна настрани и зърна една слаба фигура, която се беше надвесила над него — момиче, облечено в стандартните за Колонията сиви панталон и тениска. Тя му протегна ръка и го издърпа на крака.

— Благодаря ти — каза Уелс, замига на парцали и зачака зрението му да се проясни.

Когато светът отново застана на фокус, първото, което видя, го изпълни с неописуема радост.

Беше Глас.

Погледите им се срещнаха в един и същи момент и лицата им грейнаха в гигантски усмивки. Уелс мигновено прекоси разстоянието помежду им и обгърна с ръце най-добрата си приятелка от детинство, като я притегли в силна прегръдка. Милион картини прехвърчаха светкавично през главата му — години щастливи спомени се сблъскаха в ума му и се понесоха в стремителен поток. Така се беше вторачил в целта си да последва Кларк на Земята, че не му беше останало много време да се тревожи за Глас, след като тя се беше изстреляла от транспортния кораб точно преди Стоте да излетят. Познатият мирис на косата ѝ — особената смесица от Глас и шампоана със синтетичен аромат, който ползваха в Колонията — го изпълни с уют и за кратко Уелс се пренесе в едни по-простички, отминали времена.

Докато Уелс растеше, Глас беше единствената, която забравяше факта, че той е син на канцлера, единствената, която не го караше да се чувства така, все едно е изложен на показ. В компанията на Глас можеше да бъде незрял, закачлив и понякога дори пакостлив — както когато каза, че ще я заведе в архивите, за да гледат на видео някаква кралска сватба, а истинският му план беше да видят как една бяла акула напада косатка. В замяна Глас не се страхуваше да му покаже шантавата си страна. Докато останалите обитатели на кораба възприемаха Глас като съвършено, изтънчено, благовъзпитано фениксийско момиче, Уелс знаеше, че тя обича да си измисля глуповати танци и че избухва в смях всеки път, когато някой споменеше Уран[1].

— Не мога да повярвам, че си тук — рече Уелс и се отдръпна, за да може да я огледа. — Добре ли си? Тревожех се за теб?

— Майтап ли си правиш? Помисли колко разтревожена бях аз — отвърна тя. — Никой не знаеше дали сте оцелели. Ти добре ли си? Как е животът тук?

Главата му се замайваше само като си помислеше колко имаше да ѝ разказва. Толкова много неща се бяха случили, откакто се бяха видели за последно. Беше подпалил Райското дърво, за да го арестуват, затвориха го, противопостави се на баща си, пътува сред Стоте на транспортния кораб, от който Глас избяга, и през последните няколко седмици се бореше за живота си на Земята.

— Странното е, че… — започна той.

— Наистина ли има… — изрече тя в същия момент.

— Първо ти — казаха едновременно и прихнаха.

Двамата се отдръпнаха един от друг и когато миризмата на дим и обгорял метал им напомни къде се намират и защо са тук, усмивките им помръкнаха. Уелс се бореше с въпросите, които бяха заседнали в гърлото му, а сериозното изражение, което Глас доби, му подсказа, че тя знае за какво си мисли. Той преглътна тежко и се осмели да попита.

— Знаеш ли нещо за баща ми?

Глас присви устни и очите ѝ се изпълниха със съчувствие — поглед, който Уелс разпозна от ужасните седмици след смъртта на майка му. Събра сили за това, което тя се готвеше да му каже — просто беше благодарен, че каквато и мъчителна новина да му предстоеше да узнае, щеше да я чуе от нейната уста.

— Не ни казваха много — започна тя, а гласът ѝ беше мек, но уверен. Уелс затаи дъх в очакване на продължението. — Последно чухме, че все още е в кома.

Глас замлъкна и му даде време да възприеме информацията.

Уелс кимна — в ума му се завихриха образи на баща му — как лежи сам в медицинския център, а високото му, едро тяло изглежда изнемощяло под тънките чаршафи. Съсредоточи цялата си енергия върху това да овладее изражението си, докато думите на Глас потъваха в гърдите му и се забиваха в най-дълбоката част на сърцето му.

— Добре — рече той и изпусна една дълга въздишка. — Благодаря ти, че ми каза.

Глас пристъпи към него.

— Уелс — беше единственото, което отрони, преди отново да го обгърне с ръце, този път в утешителна прегръдка.

Глас го познаваше твърде добре, че да му позволи да се измъкне с престорения си стоицизъм. Най-хубавата страна на приятелството им беше, че той нямаше нищо против.

След известно време се отдръпнаха един от друг. Уелс трябваше да каже нещо на Глас, преди да стигнат до лагера.

— Глас — поде той, — нещата на Земята са малко по-… различни от очакваното.

По лицето ѝ премина тревога.

— Какво имаш предвид?

Опита се да подбере внимателно думите си, но нямаше как да захароса шокиращото, объркващото разкритие.

— Не сме сами. Тук. На Земята.

Изрече го тихо, така че никой друг да не може да ги чуе. Изчака я да осмисли споделеното, преди да продължи. Първоначално тя се усмихна и в погледа ѝ се четеше готовност да се пошегува за Стоте и всички други колонисти, които се бяха присъединили към тях. Когато обаче осъзна значението на думите му, цялото ѝ изражение се промени.

— Уелс, да не би да твърдиш… — притихна Глас.

— Да. На Земята има и други хора. Хора, които са били родени тук.

Очите на Глас се оцъклиха.

— Какво? — Тя започна да върти глава наляво и надясно, сякаш очакваше да види хора, които я наблюдават откъм дърветата. — Сериозно ли говориш? Не може да е истина.

— Напълно съм сериозен. Но всичко е наред. Те са много миролюбиви и великодушни. Така де, повечето от тях. Има малка група, която се е отцепила преди около година. Тя е опасна. Но останалите са точно като нас. — Уелс си помисли за Саша и не можа да сдържи усмивката си. — В интерес на истината, са много вдъхновяващи. Земнородните са добри хора, може би по-добри, отколкото сме ние. Мисля, че можем да научим доста от тях. Просто трябва да преценя как да съобщя на останалите, без да ги уплаша.

Глас се беше втренчила в него, но в погледа ѝ вече не се четеше объркване.

— Уелс — изрече бавно тя, а в ъгълчетата на устата ѝ заигра лека усмивка, — има ли нещо, което не ми казваш?

Той ѝ хвърли кос поглед.

— Да, очевидно има куп неща, които все още не съм ти казал. Имаше ужасяващо нападение и пожар, а после хората започнаха да се разболяват и никога няма да се досетиш какво стана, когато…

— Не — прекъсна го тя. — Нещо, което премълчаваш за тези земнородни. Или може би за някого от тях в частност?

— Какво? Не.

Обикновено се справяше доста умело с прикриването на мислите си, но нещо в тона на Глас го накара да се изчерви.

— О, господи — прошепна тя. — Има момиче. Земно момиче.

Гласът ѝ звучеше едновременно потресено и очаровано.

— Ти си луда. Няма никакво земно… — прекъсна я той с усмивка и поклати глава. — Как изобщо разбра?

Глас се пресегна и го стисна за ръката.

— Не можеш да пазиш тайни от мен, Уелс Джаха. Издаде те начинът, по който говориш за тези вдъхновяващи земнородни. Изражението ти е същото, както когато говореше за Кларк. — Изразът на лицето ѝ изгуби закачливостта си и веждите ѝ се сключиха. — Това да не би да означава, че сте скъсали? Какво се случи?

Уелс въздъхна.

— Дълга история, но съм добре. — Усмихна се при мисълта за миналата вечер, когато бе лежал с глава в скута на Саша и двамата се бяха взирали в звездите. — Всъщност повече от добре. Нямам търпение да се запознаеш със Саша.

— Саша — повтори Глас. Изглеждаше леко разочарована, че името не е по-екзотично. — Къде е тя?

Преди Уелс да отговори, към тях се приближи високо момче с униформа на пазач — в едната си ръка носеше малка манерка с вода, а другата беше пристегната в превръзка през рамо. Лицето на Глас се озари, щом го зърна — не откъсна поглед от него, когато той ѝ подаде манерката си и я изчака да си пийне.

— Благодаря — каза тя и му се усмихна, преди отново да се обърне към Уелс. — Уелс, това е Люк.

Уелс протегна ръка и се здрависа напористо с пазача, който на свой ред му подаде здравата си длан.

— Аз съм Уелс. Приятно ми е да се запознаем.

— Знам. Познах те, разбира се, а и Глас ми е разказвала толкова много за теб. Изключително се радвам да се запознаем, човече — рече Люк и се ухили.

Пусна ръката на Уелс и го потупа по рамото.

Глас преплете пръсти с Люк и сияещият ѝ поглед запрескача между двете момчета.

Уелс се усмихна. Нямаше представа как Глас се беше събрала с пазач, и то такъв, който не беше от „Феникс“, но подобни неща нямаха значение тук долу. Освен това Люк веднага се хареса на Уелс. Изглеждаше уравновесен и искрен. Нямаше нищо общо със сервилния фениксиец, с когото Глас излизаше някога. Очевидно беше влюбена и това беше единственото, което му трябваше да знае.

— Добре дошли на Земята — усмихна се Уелс и махна към небето, дърветата и водата, които ги заобикаляха отвсякъде.

Докато го правеше, забеляза кръвта, която покриваше тениската на Глас. Пое си рязко дъх. Нима през цялото това време е била ранена, без той да забележи? Посочи към нея.

— Добре ли си, Глас?

Глас сведе поглед към фланелката си и лицето ѝ пребледня.

— Да, добре съм — рече тихо тя. — Не е… не е моя.

Люк обгърна раменете ѝ и я претегли към себе си.

Стомахът на Уелс се сгърчи — подготви се психически за ужасната новина, чието присъствие вече можеше да долови, че витае във въздуха. Сякаш болката на Глас започваше да извира от дълбокото място, в което я беше скътала.

Глас си пое дълбоко въздух и се опита да се овладее, но преди да е съумяла да оформи каквито и да било думи, тялото ѝ се преви и тя зарови лице в гърдите на Люк. Пазачът прошепна в ухото ѝ нещо, което Уелс не успя да чуе, и я погали по косата.

Уелс зяпна ужасено. Част от него искаше да придърпа най-добрата си приятелка в обятията си, но му беше пределно ясно, че това вече не е неговата роля. Ето защо застина в очакване, докато Люк не се обърна с лице към него.

— Майка ѝ — прошепна той. — Мъртва е.

Глава 5

Глас

Глас никога през живота си не се беше чувствала толкова не на място. Не като фениксийка, когато посещаваше Люк на „Уолдън“. Не и като дъщерята на мъж, изоставил семейството си. Не дори и като наскоро освободена затворничка, завърнала се на „Феникс“. Стоеше край огнището, трепереше, макар слънцето да грееше високо в небето, и наблюдаваше суматохата, която цареше около лагера. Накъдето и да погледнеше, нейни връстници или по-малки деца вършеха някакви важни задачи.

Хората се изстрелваха вътре и вън от болничната колиба, носеха вода на пациентите на Кларк и изнасяха окървавените бинтове, за да ги изгорят или заровят в гората. Някои от децата се бяха пръснали из поляната, понесли брадви и дърва за огрев, които сами бяха насекли, докато други полагаха основите за нова колиба. Няколко часа по-рано група доброволци с мрачни изражения се бяха отправили към езерото, за да започнат да копаят гробовете за пътниците, които не бяха оцелели. Бяха прекалено много, че да се съберат в гробището в далечния край на поляната, и нямаше смисъл телата им да се пренасят чак до лагера.

Макар новите колонисти да бяха излетели без каквото и да било предизвестие, транспортните кораби до един бяха натоварени с достатъчно основни припаси, за да накарат хлапетата от първата вълна да се почувстват така, все едно са им дарили ключа към вечния живот. Едно от момичетата, на които Уелс бе възложил прегледа на инвентара, сякаш всеки миг щеше да се разплаче — прокарваше ръка по чисто нов чук и го удостояваше със същото благоговение, което други нейни връстнички биха проявили към красиво бижу на пункта за обмяна.

На Глас отчаяно ѝ се искаше да бъде полезна, но се намираше напълно извън свои води. Твърде се боеше даже да попита къде — или по-лошо, как — да отиде до тоалетна. Люк беше привикан при останалите пазачи и макар никак да не му се щеше да остави Глас сама, и двамата знаеха, че сега не е моментът да се отклонява от задълженията си.

Група момичета на възрастта на Глас вървяха към огъня и си шепнеха трескаво, но когато я подминаваха, млъкнаха и се втренчиха предпазливо в нея.

— Здрасти — каза Глас, водена от желание да направи добро първо впечатление. — Има ли нещо, което мога да направя, за да помогна?

Едно от момичетата — висока брюнетка, чиито нарочно разкъсани шорти разкриваха дълги и изумително атлетични крака, присви очи, докато измерваше Глас с поглед.

— Ти не трябваше ли да бъдеш на транспортния кораб заедно с нас?

Глас кимна.

— Да, изведоха ме от центъра за наказания точно като останалите от вас. — За първи път признаваше доброволно, че е била затворена. — Но се измъкнах в последния момент.

Измъкнах не беше най-точният израз, с който да опише как спринтира на живот и смърт към „Уолдън“ с цел да открие Люк, но усещаше, че сега не е моментът да прави подробен разбор на драматичното си бягство.

— Да бе, измъкнала се била — обади се момиче с аркадийски акцент и се спогледа с приятелките си. — Сигурно е хубаво да познаваш хора с връзки.

Глас прехапа устни — искаше ѝ се да има как да изясни през колко много изпитания беше минала; да възрази, че далеч не беше прекарала последните няколко седмици, наслаждавайки се на живота на „Феникс“. Едва не се беше задушила на „Уолдън“ и едва успя да се качи на последния кораб. Току-що бе гледала как умира собствената ѝ майка — факт, който все още се забиваше в гърдите ѝ и я заливаше с вълни от изгаряща болка и спиращ дъха студ.

— Просто трябва да постоиш при останалите — намеси се малко по-мило едно от момичетата.

То направи жест към група новопристигнали, скупчили се от другата страна на огъня — колонистите се взираха в шокиращия нов свят, който ги заобикаляше, с ококорени от удивление очи.

Глас кимна и проследи как момичетата се отдалечават, напълно осъзнавайки, че не е добре дошла и сред новопристигналите. Мнозина от тях я бяха видели да се качва на транспортния кораб с вицеканцлера Роудс, заемайки мястото, които другите така отчаяно се бяха надявали да бъде запълнено от някой от приятелите и близките им — хора, които бяха принудени да изоставят. Как ѝ се искаше майка ѝ да беше тук. Тя притежаваше специалната дарба да се приспособява към всяка социална ситуация, както и да помага на околните да се отпуснат. Соня може и да не знаеше как да запали огън и да сече дърва, досущ като Глас, но топлата ѝ усмивка и мелодичният смях биха били също толкова ценни.

Глас уви ръце около себе си и погледна замайващо високите дървета. Те се полюшваха на вятъра и едва ли не създаваха впечатлението, че се взират надолу към нея, карайки я да се чувства като дете, изгубено в море от нехайни възрастни.

Видя, че Уелс излиза от болничната колиба и дори от разстояние забеляза, че изражението му е мрачно. Той прокара пръсти през косата си и потърка слепоочията си. Въпреки значимостта на случващото се, Глас не можа да сдържи усмивката си при вида на познатия жест — същия, който беше зървала от страна на канцлера почти всяка вечер, през която бе учила в апартамента на Уелс. Прониза я съжаление, щом си спомни за канцлера, който беше изоставен на загиващия кораб. Той никога нямаше да получи шанса да види всичко, което синът му беше постигнал на Земята.

Глас винаги бе знаела, че Уелс е роден лидер — сърцето ѝ се изпълваше с гордост, като гледаше колко много разчитаха другите на него, макар да изпита и внезапен порив на тъга. Беше егоистично от нейна страна да си го мисли, но ѝ липсваха дните, когато Уелс бе принадлежал най-вече на нея.

* * *

— Виж това — провикна се през рамо Глас към Уелс, който се тътреше зад нея по гравитационната пътека.

Озърна се, за да се увери, че фитнес инструкторът не ги гледа, а после притича до контролния панел, сграбчи лоста и го натисна нагоре. Почти моментално се почувства по-лека и се разкиска, когато се оттласна от пода и се зарея, преди миг по-късно бавно да се понесе надолу.

Присви колене, изтласка се с още повече сила, разпери ръце и ги завъртя във въздуха една по една.

— Виж! Плувам! — Тя стисна нос и изду бузи, преди да избухне в невъздържан смях. — Така децата на Земята са ходили на училище, когато е валяло.

Уелс подскочи към нея с ухилена физиономия.

— А това как ти се струва? — попита задъхано, като протегна лявата си ръка пред себе си, избута десния си крак назад, а после смени ръце и крака във въздуха. — Карам ски!

Глас направи най-сполучливата си имитация на древен земнороден:

— Просто карам ски до бакалията — припяваше си тя с гласа на стара префърцунена дама, — откъдето ще напазарувам пресни зеленчуци, откъснати направо от стъблото, а после ще подкарам превозното си средство до плажа за пикник.

— С питомната ми мечка Фидо и шестте ми деца! — добави Уелс.

Глас и Уелс се свлякоха на пътеката и изпаднаха в толкова силен пристъп на смях, че накараха фитнес инструктора да изтича от офиса си.

— Какво си мислите, че правите? — скара им се той. — Знаете, че нямате право да пипате гравитационните настройки.

Той се запъти към тях със сурово изражение, но беше почти невъзможно да го вземат на сериозно, когато всяка негова стъпка го запращаше във въздуха. Когато се приближи и осъзна, че Уелс е синът на канцлера, гневът му леко се уталожи, заменен от скованата усмивка, с която повечето възрастни удостояваха Уелс, щом ги хванеше неподготвени.

— Млада госпожице, господин Джаха — той се озърна из фитнес центъра за присъствието на пазач, — този път няма да впиша нарушението, но повече недейте да подлагате търпението ми на изпитание. Гравитационната пътека не е игрална площадка, ясно ли е?

Двамата кимнаха и проследиха как инструкторът се извръща с цялото достойнство, което можеше да изцеди от себе си, при положение че се рееше над земята.

Глас и Уелс стиснаха силно устни, изпускайки резки струи въздух през ноздрите си, докато той не се отдалечи достатъчно. Когато вече нямаше опасност да ги чуе, избухнаха в смях, от който ги заболяха ребрата и по младите им лица потекоха сълзи.

* * *

Глас се заразхожда по периферията на поляната и седна на един дънер. Ако не можеше да бъде полезна, поне нямаше да се пречка. Единственото, което не я караше да се чувства напълно излишна, беше фактът, че бързо бяха приели Люк за член на личната гвардия на вицеканцлера — точно поради тази причина не го бе виждала, откакто се бяха приземили. Присъстваше на някакъв инструктаж, свързан с обезопасяването на периметъра около лагера им.

Глас отново зърна Уелс в далечния край на поляната, този път придружен от момиче, което трябваше да е Саша. Уелс преметна ръка през раменете ѝ и я целуна по главата. Глас се слиса, като видя Уелс да проявява привързаност така открито, а мисълта, че момичето е земнородна, беше още по-стъписваща. Всички въпроси, които досега дори не ѝ беше хрумнало да зададе, изплуваха на повърхността. Тя говореше ли английски? Къде живееше? Какво ядеше? И най-важното — откъде се беше сдобила с дрехите си? Глас се втренчи завистливо в тесния черен клин на Саша, който май беше изработен от животинска кожа, и прокара ръце по собствения си скъсан, мръсен панталон.

Също толкова объркващо беше да гледа как Уелс целува друга, освен Кларк. Последния път, когато бе видяла най-добрия си приятел, той все още беше лудо влюбен в Кларк — до такава степен, че не говореше почти за нищо друго. От друга страна обаче, ако Глас беше научила нещо през последните няколко седмици, то бе, че хората могат да те изненадат. Дори тя самата бе изненадала себе си.

Глас се разсмя, преди да се изчерви и да провери дали някой не я е забелязал. Не биваше да забравя да разкаже на Уелс, че всъщност беше ходила на обход в Космоса, сама, покрай корпуса на кораба. Да не говорим за няколкото задушаващи прехода, които беше предприела по въздушната шахта от „Уолдън“ към „Феникс“ и обратно. Никога няма да ми повярва — помисли си тя. После се поправи. — Преди никога нямаше да ми повярва. Сега обаче и двамата бихме повярвали на всичко.

Глас въздъхна и отново обходи с поглед поляната. Трябваше да си намери занимание. Очите ѝ попаднаха на болничната колиба. Събра смелост и пое към нея, като междувременно се постара да не препречва пътя на две момчета, които пренасяха със съвместни усилия нещо тежко. Първоначално си помисли, че е поредният ранен пътник, но после осъзна, че онова, което бе взела за две кльощави ръце и два дълги крака, всъщност бяха четири крака. Освен това бяха покрити с козина, а не с кожа. Глас ахна. Беше животно, може би елен. Тя потръпна, когато погледът ѝ попадна на огромните, безжизнени кафяви очи, и усети съжаление, че първото животно, което бе видяла, е мъртво. Земята нямаше нищо общо с онова, което си беше представяла. Беше студена и странна и вместо да омае Глас с красотата си, сякаш беше пълна само със смърт.

Глас се извърна, тръгна към болничната колиба и за миг замръзна на входа, преди да си поеме дълбоко дъх и да пристъпи вътре. Моментално се слиса при вида на кипящата дейност, която се вършеше дори и на такова тясно пространство. В колибата бушуваше вихър от енергия: Феликс и Ерик сновяха из стаята, раздаваха марли и бинтове и ровеха в кошче с малки стъкленици и бутилки с лекарства. Октавия поднасяше съд с вода към устните на момче, което беше приблизително на нейната възраст и лежеше на походното легло — краката му бяха повдигнати на парче пластмаса от останките, които бързо се бяха сдобили с ново предназначение. Оцелели от катастрофата изпълваха болничните легла, бяха положени на пода или се облягаха на стената. А в центъра на всичко това беше Кларк, която сякаш се намираше на три места едновременно. Даваше инструкции на Октавия, без да гледа към нея, подаваше на Ерик парче метал, което използваха, за да режат бинтовете, помагаше на възрастна жена да седне и притискаше длан към челото на едно момиченце близо до нея — въпреки цялата тази суматоха не изглеждаше ни най-малко притеснена. Глас никога не беше виждала Кларк така овладяна, напълно в свои води.

— Здрасти, Кларк — рече Глас.

Поздравът звучеше смехотворно неадекватен, като се имаше предвид, че това беше първата им среща лице в лице на Земята, но не беше сега моментът да изтърси: Здрасти, Кларк, надявам се, че се чувстваш добре и че не си твърде разстроена заради раздялата си с Уелс след травматизиращото пътуване до Земята. О, да, съжалявам, че се държах като такава кучка с теб, когато бяхме деца.

Кларк вдигна рязко глава и по лицето ѝ пробяга сянка на подозрение, която после изчезна зад деловата ѝ фасада.

— Глас. Нуждаеш ли се от нещо? Ранена ли си?

Глас се помъчи да не настръхва от резкия тон на Кларк. Двете никога не се бяха държали особено приятелски една с друга — Глас винаги бе считала Кларк за твърде сериозна за вкуса ѝ. Глас се съсредоточаваше върху издирването на красиви аксесоари в пункта за обмяна, докато Кларк беше твърде заета да се учи как да спасява животи. И двете обаче бяха споделяли дълбока привързаност към Уелс и загриженост за неговото благополучие. А и в този момент всяко познато лице ѝ се струваше приятелско. Глас нямаше какво да губи.

— О, не, извинявай. Добре съм. Просто се чудех дали имаш нужда от някаква помощ — запелтечи Глас.

Кларк се втренчи в Глас, сякаш се опитваше да прецени дали говори сериозно. Глас чакаше в неловко мълчание, докато Кларк най-накрая не отговори:

— Разбира се. Определено. Колкото повече ръце, толкова по-добре.

— Страхотно — издиша Глас. Прокара поглед из стаята в търсене на задача, която трябва да бъде свършена. Забеляза накланяща се купчина от мръсни метални съдове и чаши. Посочи към нея. — Бих могла да почистя тези.

Кларк кимна, преди отново да се обърне към жената пред себе си.

— Би било чудесно — рече през рамо. — Но се погрижи да ги занесеш до южния поток, а не до онзи, от който пием вода. Първо обаче се налага да ги стерилизираш на огъня. Трябва само да ги задържиш на пръчка над пламъците за около пет минути.

— Ясно.

Глас грабна първите няколко съда от върха на купчината и пое към вратата.

— Глас — обади се Кларк след нея. — Знаеш ли как се стига до южния поток?

Глас поклати глава, а бузите ѝ пламтяха от срам.

— Не, съжалявам. Смятах да попитам някого…

Кларк даде някакви инструкции на пациентката си, после грабна наръч метални съдове и тръгна след Глас.

— Ще ти покажа — каза тя. — Искам да подишам малко чист въздух.

Момичетата излязоха заедно на слънчевата светлина, примижаха и поеха с пълни гърди хладния въздух, който им се струваше почти освежаващ в сравнение със задушната колиба.

Докато двете с Кларк вървяха към огнището, Глас долови някакво бързо движение с крайчеца на окото си. Извърна рязко глава към редицата дървета и присви поглед. Сред сенките, на около три метра навътре в гората, иззад един ствол наполовина се подаваше някакво високо, тъмнокосо момче. Взираше се в тях. Глас си пое стреснато дъх и застина.

— Какво има? — попита Кларк.

Проследи погледа на Глас и забеляза момчето.

— Трябва ли да кажем на някого? — попита нервно Глас. — Да не би… да не би да е един от земнородните, които искат да ни навредят?

Кларк поклати глава.

— Не, това е Белами. Той е един от нас, но в момента не се предполага да е тук.

Глас дочу нещо в гласа на Кларк — тревога ли беше? Страх? За голяма изненада на Глас, Кларк свъси вежди и стрелна Белами със странен поглед — като че ли му отправяше предупреждение. Момчето обаче срещна очите на Кларк и се ухили невъзмутимо на сериозното ѝ изражение.

Белами направи няколко наперени крачки и сякаш се отправи към лагера. Този път Кларк поклати твърдо глава. Той спря, макар да не изглеждаше никак доволен. Кларк оформи няколко думи с уста и му направи знак, че го отпъжда. Той сви рамене и точно преди да се върне в гората, отдаде подигравателно чест, след което изчезна сред дърветата.

Глас се обърна да погледне Кларк, която леко се беше изчервила. Знаеше, че Уелс е със Саша, но не ѝ беше хрумнало, че и Кларк може да е срещнала някой нов също толкова бързо. Нещата на Земята със сигурност се случваха с ускорено темпо.

— А защо принуждаваш Белами да стои в гората? — подкачи я Глас. — Искаш да се увериш, че ще бъде само твой ли?

Репликата беше предназначена за разчупване на леда — опит да сподели с Кларк, че знае за развитието на отношенията им с Уелс. Веднага щом я изрече, Глас осъзна, че не е прозвучала по този начин.

— Не го принуждавам да седи никъде — натърти Кларк и я измери със същия поглед, който ѝ хвърляше някога, когато Глас изтърсеше някоя глупост в час.

Глас трепна.

— Съжалявам. Нямах предвид…

Кларк като че ли разбра колко грубо беше прозвучала. Лицето ѝ омекна.

— Не, аз съжалявам — въздъхна тя. — Не беше честно от моя страна. Просто… просто се случиха толкова много неща, за които още не сме ти разказали.

Глас леко се засмя.

— Да, започвам да го схващам.

— Това означава ли, че знаеш за Уелс?

— За него и… — Глас не продължи, защото не беше сигурна дали има право да споделя тайната на Уелс.

— … и Саша — довърши Кларк вместо нея.

Глас кимна, облекчена, че и Кларк знае.

— Значи нямаш нищо против? — попита я колебливо.

Преди Кларк да може да отговори, едно червенокосо момче с лунички притича до тях.

— Кларк, един от новопристигналите твърди, че не можел да диша и че се нуждаел от инжекция или нещо от рода.

Тя изпусна кратка въздишка.

— Казал е всичко това?

Момчето кимна.

— Щом може да говори, значи е добре. Навярно е само лека паник атака. Предай му, че ще дойда след секунда.

Момчето пак кимна и изтича обратно.

— Да, определено се радвам за Уелс и Саша. Нещата с Белами са… така де, знам, че не е минало чак толкова време, но почти имам чувството, че…

— Всичко е наред — прекъсна я Глас с усмивка.

Кларк може и да беше сдържана и овладяна, когато се намираше в докторски режим, но разговорите за момчета я хвърляха в очарователно смущение.

Кларк сякаш обмисляше дали да проговори, или да замълчи.

— Уелс каза ли ти вече нещо за Белами?

Глас поклати глава.

— По-добре първо той да поговори с теб.

Глас огледа оживения лагер и отново се обърна към Глас.

— Мисля, че ще мине известно време, преди на Уелс да му остане време да ми сподели клюките. Какво става?

Кларк се поколеба и прехапа устна.

— Хайде де, Кларк — подкани я Глас, поразвеселена от факта, че макар да беше познавала Кларк почти през целия си живот, провеждаха първия си нормален разговор на Земята. — Сигурна съм, че на Уелс ще му е все едно, ако говорим за твоето гадже.

— Нещата са малко по-сложни. — Кларк се озърна на всички страни, за да се увери, че никой друг не може да чуе, а после отново се извърна към Глас с лека усмивка. — Така, ще ти прозвучи откачено, но какви според теб са шансовете второто момче, по което някога съм си падала, да се окаже тайният полубрат на първото момче, по когото някога съм си падала?

Глас зяпна Кларк, убедена, че е разбрала погрешно.

— Уелс има брат? — повтори бавно, като се подготвяше психически Кларк да прихне и да я поправи.

За нейно удивление обаче Кларк кимна.

— Канцлерът и майката на Белами са имали тайна връзка, преди той да се ожени за майката на Уелс.

През годините Глас беше чувала Кларк Грифин да изрича много объркващи неща, особено в час по математика, но нищо от тях не беше чак толкова невъобразимо, колкото това.

— Не мога да повярвам.

— Отначало и аз не можех, но изглежда, е истина. И това е само началото.

С изненадващо спокоен глас тя разказа на Глас какво бе сторил Белами, за да се качи на транспортния кораб при сестра си Октавия, и как беше взел канцлера за заложник, преди да узнае, че той му е баща. Изражението на Кларк ставаше все по-сериозно, докато споделяше на Глас най-големия си страх — тревогата си какво биха причинили пазачите на Белами, когато откриеха, че е отговорен за прострелването на канцлера.

— Опитах се да го накарам да напусне лагера, но той отказва — завърши тя с тон, който Глас не можеше точно да определи: някаква странна смесица между безсилие и гордост.

На Глас ѝ беше трудно да възприеме всичко това и си отбеляза наум да говори с Люк. Навярно можеше да направи нещо, за да отклони останалите пазачи от издирването на Белами.

— Леле — рече тя и поклати глава. — Това е дори по-налудничаво от обхода ми в Космоса.

— Ходила си на обход в Космоса? — разшириха се в изумление очите на Кларк.

— Ходих на обход в Космоса — потвърди Глас и в гласа ѝ се прокрадна нотка на задоволство. — Беше единственият начин да стигна до „Феникс“. Иначе гаджето ми Люк, аз и куп други хора щяхме да умрем на „Уолдън“.

Момичетата замълчаха за момент, докато всяка от тях се опитваше да смели важните новини, които току-що другата беше споделила. Тогава вратата на болничната колиба се отвори зад тях и Октавия подаде глава навън.

— Кларк — обади се тя. — Трябваш ни тук за секунда.

— Идвам — отвърна Кларк. После се обърна и каза: — Радвам се, че си тук, Глас.

— Аз също — усмихна се Глас.

Наистина се радваше да види Кларк. Дали беше щастлива, че се намира на Земята, беше съвсем различен въпрос, но поне не беше чак толкова студено и самотно, каквото винаги си го беше представяла на кораба, докато се бе взирала в плътната покривка от сиви облаци. Особено сега, когато ѝ се струваше, че може да си има и приятелка.

Глава 6

Белами

— Майната му — измърмори на себе си Белами и ритна буца пръст във въздуха.

Проследи как лети в плавна дъга във въздуха между две дървета, преди да се приземи с глух звук на няколко метра. Шум от стъпки наруши тишината на гората, където той се спотайваше зад няколкото високи, растящи нагъсто дървета, които го криеха от поглед. Надзърна към поляната през листака, откъдето наблюдаваше трима от новопристигналите — мъж и две жени бърчеха носове при вида на елена, който се печеше на огъня. Елена, който Белами беше убил тази сутрин и бе предал на Антонио, за да го занесе в лагера. Колонистите можеха или да се научат да ядат месо, или да гладуват до смърт. Или най-добре — сами да си намерят храна.

Когато Стоте се приземиха, нямаше кой да ги посрещне или да им покаже как да оцеляват. Никой не беше научил Белами да ловува животни, да използва лък и стрела или да одира двуглав елен. Сам беше усвоил тези умения, както Кларк бе измислила начина, по който да лекува наранявания и болести, с които не се беше сблъсквала досега. Както Уелс се беше научил да строи колиба. Дори Греъм — това иначе безполезно мекотело, бе успял да направи копие. Ако Греъм можеше, тези безпомощни глупаци също можеха.

Белами беше готов да се откаже от най-добрия си лък само и само да закрачи наперено право към центъра на лагера с високо вдигната глава и да предизвика копелетата да се опитат да го арестуват. Знаеше, че когато димът се разсееше и звънтенето в ушите на колонистите изчезнеше, един от тях щеше да разпознае в Белами момчето, което бе държало канцлера за заложник на платформата за излитане. Нямаше да има значение, че не той беше дръпнал спусъка — той беше причината за прострелването на канцлера. Не бе имал възможност да попита Уелс дали има новини за баща му… поправка: за техния баща. Щеше ли някога да свикне с тази идея? Със сигурност нямаше да разбере дали канцлерът е жив, или мъртъв, докато стоеше сам в гората.

Лагерът беше домът на Белами. Беше помогнал за построяването му с голите си ръце, рамо до рамо с останалите сто. Беше носил трупи от гората и ги беше подреждал по земята, за да положи основите му. Собственоръчно бе опазил групата жива благодарение на животните, които ловуваше. Нямаше да остави всичко това зад гърба си само защото бе имал дързостта да се опита да защити сестра си. Не беше негова вината, че Колонията бе наложила някакво глупаво правило за популацията, което превръщаше Октавия в изрод и позволяваше на другите да се отнасят с нея като с престъпничка.

Изпращя клон и Белами рязко се извъртя с вдигнат юмрук — след което свали засрамено ръка, щом видя едно малко момче да се взира в него.

— Какво правиш тук? — попита Белами и се огледа наоколо, за да се увери, че никой не придружава момчето.

Странно беше да вижда възрастни в лагера, но гледката на малки деца беше още по-странна.

— Исках да видя рибите — каза то, макар заради фъфленето му думата да прозвуча като фифите.

Белами приклекна, така че да бъде на нивото на очите на момчето, което изглеждаше на около три-четири години.

— Съжалявам, приятелче. Рибите живеят в езерото. То е далече от тук. Но виж там. — Той посочи към дърветата. — Горе има птици. Искаш ли да видиш някоя птица?

Момчето кимна. Белами се изправи и отметна глава назад.

— Там — каза и посочи мястото, където листата шумоляха. — Виждаш ли?

Момчето поклати глава.

— Не.

— Нека ти помогна да погледнеш отблизо. — Белами протегна ръце, вдигна момчето, намести го на раменете си и малчуганът изписка радостно. — Може ли малко по-тихичко? Никой не трябва да знае, че съм тук. А сега погледни ето там, има птица. Виждаш ли птичето? — Белами не можеше да зърне лицето на детето, затова прие мълчанието му за „да“. — А къде са родителите ти? Знаят ли къде си отишъл?

Белами приклекна, за да може момчето да се смъкне от гърба му, а после се обърна с лице към него.

— Как се казваш?

— Лео? — провикна се момичешки глас. — Къде си?

— По дяволите — изруга под нос Белами, но преди да успее да се размърда, едно момиче с дълга тъмна коса изтича пред него. Той издиша облекчено. Беше просто Октавия.

Тя наклони глава настрани и се усмихна.

— Вече примамваш децата в гората като истински зловещ отшелник, а? Не ти отне много време.

Белами завъртя очи, но всъщност тайничко се радваше да види Октавия в такова добро настроение. Последните няколко седмици бяха тежки за нея и тъкмо когато се прибра в лагера, ненадейно пристигнаха останалите от Колонията. Ако не друго, Октавия беше приспособима. Беше прекарала първите си пет години в ужасен килер, а през останалата част от живота си — доказвайки, че заслужава да бъде жива.

— Познаваш ли това хлапе? — попита Белами.

— Това е Лео.

— Къде са родителите му?

Октавия стрелна Лео с поглед, а после поклати тъжно глава.

Белами си пое продължително дъх и погледна малчугана, който се беше заел да дърпа с всичка сила едно голямо увивно растение, обгръщащо близкото дърво.

— Значи е съвсем сам?

Октавия кимна.

— Така мисля. Има няколко като него. Предполагам, че родителите им не са успели да се доберат до транспортните кораби, или… — Нямаше нужда да довършва изречението. Белами знаеше, че и двамата си мислят за прясно изкопаните, все още необозначени гробове край езерото. — Наглеждам ги, докато не решим какво да правим.

— Много мило от твоя страна, О — рече Белами.

Тя сви рамене.

— Не е кой знае какво. Не на малките деца трябва да се ядосваме. Родителите им са тези, които ни затвориха.

Опитваше се да звучи измъчено, но Белами знаеше, че животът в груповия дом на Колонията беше причината Октавия да има слабост към сираци.

— Хайде, Лео — рече тя и протегна ръка. — Ще ти покажа къде живее зайчето. — Погледна Белами. — Ще се оправиш ли тук? — попита тя.

Белами кимна.

— Само за днес е. Веднага щом нещата се успокоят, ще измислим план.

— Добре… внимавай. — Октавия се усмихна и се обърна към Лео. — Да вървим, хлапе.

Белами ги проследи с поглед и усети пробождане в гърдите, докато наблюдаваше как сестра му подскача надолу по склона, преструвайки се на заек, за да разсмее Лео.

Винаги е била аутсайдер. Никой освен Белами не се беше отнасял справедливо или дори мило с нея. Досега. Най-накрая беше получила шанса да бъде нормална тийнейджърка с приятели, романтични тръпки и ако трябваше да бъде напълно честен, много остър език. Естествено, че нямаше да я изостави. Нямаше и да я принуди да избяга заедно с него. Тогава какъв друг избор му оставаше? Тя заслужаваше възможността да остане тук, където бе създала първия си дом. Първият им истински дом.

Пред погледа му внезапно изникна лицето на Кларк, когато го беше подтикнала да се скрие, и стомахът му се сви на топка. Това момиче не се плашеше никак лесно — брилянтна лекарка с борбен дух, която случайно беше и спираща дъха красавица, особено когато светлината озаряваше светлорусата ѝ коса — но мисълта за пазачите, насочили оръжията си към него, беше достатъчна да изпълни сияещите ѝ зелени очи със страх.

Белами издиша бавно в опит да се успокои. Кларк просто се грижеше за добруването му. Да го опази жив беше основна част от задачата. Настоятелните ѝ молби да се пази и да не се показва пред другите предизвикваха в него най-вече гняв. Насочен не към Кларк, а към цялата тази каша. Стъмваше се. Цялата нощ ли щеше да прекара в гората?

Тъкмо се канеше да тръгне към поляната и да се върне там, където му беше мястото, когато видя Уелс да влиза в лагера от другата страна на редицата дървета, повел поредната група зашеметени оцелели. Обхвана с поглед изправената му стойка, пъргавата му походка и уверения начин, по който се обръщаше към тътрещата се група, сякаш им беше водач, а не осъден, двойно по-млад от тях престъпник. На Белами му беше трудно да осмисли факта, че малкият канцлер му беше фактически брат в реалния живот… Не всеки ден осъзнаваш, че не само си станал причина баща ти да бъде прострелян, но и че имаш не един, а двама незаконни роднини.

Внезапно всички на поляната притихнаха и главите им се извърнаха към мястото, от което Уелс тъкмо се беше появил. Белами проследи погледа им и видя вицеканцлера Роудс, който крачеше покрай дърветата към лагера. Сновеше мълчаливо между Стоте и другите оцелели, с изпънати назад рамене и леко отегченото изражение, което на кораба винаги го беше карало да изглежда като задник. Тук просто го караше да изглежда като тъпак. Преди по-малко от двайсет и четири часа бе избегнал на косъм смъртта и стъпваше на твърда земя за пръв път в живота си. Щеше ли да му стане нещо, ако покажеше и най-слабия признак за облекчение или, да му се не види, вълнение?

Никой не посмя да заговори вицеканцлера, докато той обикаляше поляната с бавен ход, обграден от четирима пазачи, и оглеждаше лагера, който бяха построили с толкова много труд. Десетки хора бяха затаили дъх в очакване той да направи или да каже нещо. След дълга пауза вицеканцлерът пристъпи в най-близката колиба. Известно време не се виждаше, а когато отново излезе на слънчевата светлина, едното ъгълче на устата му потрепваше развеселено.

Белами искаше да прелети през поляната и да фрасне този садистичен, ламтящ за власт дребосък право в муцуната. Един поглед към пазачите, които го следваха отблизо, образували неизменен полукръг около Роудс, обаче беше достатъчен, за да задържи Белами на място. Не само че имаше много повече пазачи, отколкото бе очаквал — поне двайсетима, без да брои онези, които бяха ранени или още не бяха пристигнали от мястото на катастрофата — но май и всички бяха въоръжени. Белами преглътна мъчително. Въображаемата заплаха от пазачи, на които им е наредено да го застрелят, беше едно. Да се взираш в дулото на истински пистолет тук, на Земята, беше съвсем друго. Не че сега Белами се страхуваше повече, отколкото преди новодошлите да пристигнат. Просто беше по-убеден от всякога, че той и Октавия трябва да се грижат за себе си, защото никой друг нямаше да го направи вместо тях.

В крайна сметка Роудс си проправи път до центъра на поляната и се обърна към тълпата, която се беше насъбрала около него. Направи пауза, а публиката му тръпнеше в очакване. Октавия стоеше начело на групата и се взираше скептично във вицеканцлера. Уелс застана от едната страна, кръстосал ръце на гърдите си и с неразгадаемо изражение. Кларк остана най-отзад в тълпата, подпряна на стената на болничната колиба. Изглеждаше изтощена, което още повече вбеси Белами. Би дал всичко, за да я вземе в обятията си и да ѝ каже, че се е справила невероятно.

Събралите се наоколо хора гледаха към Роудс, а оцапаните им с мръсотия лица бяха изпълнени с очакване — и както Белами осъзна с известна изненада — с облекчение. По-голямата част от Стоте се радваха, че Роудс и лакеите му бяха тук. Всъщност те си въобразяваха, че е дошъл, за да им помогне.

Роудс най-накрая поде:

— Мои сънародници, днес е тъжен ден, на който ще скърбим поколения наред, но също така и велик ден. За мен е такава чест да стоя тук, сред вас, най-накрая стъпил на земна почва. Приносът на онези от вас, които дойдоха с първия транспортен кораб, няма да бъде забравен скоро. Смело сте проправили пътя там, където нашият вид не е стъпвал от столетия.

Белами наблюдаваше лицето на Кларк. То не издаваше никаква реакция, но знаеше, че и двамата си мислят едно и също. Много човеци бяха стъпвали тук и преди, и не всички бяха земнородни. Например родителите на Кларк и другите, които бяха пристигнали на Земята заедно с тях. До този момент никой друг от Стоте, с изключение на Белами и Уелс, не подозираше, че родителите на Кларк са живи.

— Доказахте, че на Земята действително може да съществува човешки живот. Това е прекрасно. Ала нашите животи не зависят само от безопасната за пиене вода и чистия въздух. — Той направи драматична пауза и плъзна очи по тълпата, като задържа погледа си на няколко души подред. — Животите ни зависят един от друг — продължи той.

Няколко души от тълпата кимнаха в съгласие и на Белами му се доповръща.

— Ето защо, за да защитим себе си и другите, трябва да следваме определени правила — заяви Роудс. Дойдохме си на думата, помисли си Белами и стисна ръце в юмруци, все едно някак можеше да възпре думите, за които знаеше, че ще променят всичко. — Животът на Колонията беше мирен. Всички бяхме в безопасност, потребностите ни бяха удовлетворени. — Този мъж очевидно не бе живял на „Аркадия“ или „Уолдън“. — Съумяхме да опазим вида си, защото уважавахме властта, правехме това, което се очакваше от нас, и поддържахме реда. Само защото сега живеем на Земята не значи, че можем да изоставим придържането към законите, които са по-важни от всеки от нас.

Роудс отново направи пауза, за да позволи на тълпата да осмисли думите му.

Белами огледа лицата на Уелс и Кларк и можеше да разчете по израженията им, че и тримата са на едно мнение. Роудс дрънкаше пълни глупости. Не беше споменал нищо за опрощаването на престъпленията на Стоте — което бе обещано на всички им в замяна на „службата им“ към човечеството, когато дойдоха тук с първия транспортен кораб. А по броя радостни събирания между роднини, на които Белами беше станал свидетел онзи ден — едно-две сред онези, които не бяха от „Феникс“ — очевидно никое от семействата им не бе получило предимство при качването на следващата вълна от кораби. Количеството лъжи, което този мъж беше съумял да натъпче в рамките на кратката си реч, беше отблъскващо. Още по-лошото бе, че сякаш мнозина ги приемаха безусловно. Отворете си очите — искаше да им изкрещи Белами. — Оправяхме се добре без тези идиоти и спокойно ще се справим и без тях. Не вярвайте и на дума, изречена от този задник.

— Разчитам, че всеки един от вас — наближи края на речта си Роудс, а думите му бяха цветисти, но изречени с леден тон — ще се съобрази с общото благо и ще направи това, което се изисква от него, за собственото му добро, но също така и за продължаването на нашата раса. Благодаря ви.

По гръбнака на Белами пролази студена тръпка. Това не беше топла и сърдечна мотивационна реч. Това беше предупреждение. Правете каквото ви кажа или ще бъдете изключени от стадото, заплашваше ги вицеканцлерът. Белами определено си нямаше доверие, че ще се придържа към начертаните граници. Никога не се беше славил като човек, който следва съвестно правилата, дори на Колонията. А пък тук, на Земята, където бе прекарал цели дни и нощи сам, в дебрите на гората, беше напълно изключено отново да се подчинява на някого. За първи път в живота си — през целия си живот — Белами беше свободен. Всички те бяха.

Ала Роудс никога нямаше да опрости измяната на Белами на палубата. Белами вече го осъзнаваше напълно ясно. Вместо това вицеканцлерът и последователите му щяха да го превърнат в пример за назидание, което значеше екзекуция. Най-вероятно публична.

Решението се избистри в ума на Белами — решение, което вече беше обмислено и взето. Трябваше да се махне от тук. Щеше да се върне за Октавия, когато станеше безопасно. Засега Кларк и Уелс щяха да я наглеждат. Белами направи широка крачка назад, възможно най-дълбоко в гората, а очите му бяха приковани в главата на Роудс. На втората си крачка гърбът му се опря в едно дърво, като се удари силно в ствола му. Белами залитна със сумтене напред и се помъчи да запази равновесие. Успя да се задържи прав, но стъпи с цялата си тежест върху купчина съчки близо до крака му. Те изпращяха пронизително и ехото се разнесе чак до поляната.

Стотици глави се отметнаха по посока на звука. Пазачите вдигнаха оръжията си на нивото на раменете и засноваха на зигзаг с цевта по редицата дървета. Роудс демонстрира изненадващо бързи рефлекси, като за части от секундата се обърна и огледа околностите. Белами беше попаднал в капан. Не можеше да помръдне, защото със сигурност щяха да го забележат. Единствената му възможност беше да застине напълно неподвижно и да се надява, че Роудс и пазачите му до един страдат от ужасно зрение.

Не извади такъв късмет. Роудс го забеляза почти веднага и лицето му се стегна в удовлетворена гримаса. Двамата се втренчиха един в друг за един дълъг момент, през който Белами не можеше да прецени дали вицеканцлерът го е разпознал като човека, който бе държал канцлера за заложник. Тогава по иначе непроницаемото лице на Роудс проблесна искрена радост.

— Там! — извика Роудс на пазачите, като посочи право към Белами.

Униформената бригада прекоси поляната за отрицателно време. Белами се завъртя, разчитайки познанията му за гората да му дадат предимство. Можеше да спринтира покрай дънерите и да се привежда под ниски клони с максимална скорост. Ала беше изминал едва няколко метра, когато усети как едно, а после и две тела да се хвърлят към него и го събарят на земята. Пазачът, който се беше стоварил върху него, изсумтя и се помъчи да сграбчи ръцете на Белами. Белами се съпротивляваше яростно — буташе, риташе и се бореше, докато не застана на колене, а после и в изправено положение. Сърцето му блъскаше толкова силно в гърдите, че можеше да усети как ребрата му вибрират при всеки удар. Адреналинът пулсираше в крайниците му. Чувстваше се като едно от животните, които бе преследвал и убивал, за да опази Стоте живи.

Пристигнаха още пазачи и започнаха да обграждат Белами. Той направи няколко къси крачки към един от тях, но в последната секунда се наведе рязко, извъртя се и побягна в обратната посока. Пазачите се втурнаха след него, мъчейки се да го догонят. Белами се изстреля навътре в сенчестата гора с надеждата, че все още може да им се изплъзне.

Този път обаче те не използваха телата си, за да го спрат. Покрай стволовете на дърветата отекна пронизителен пукот и десетки подплашени птици изхвърчаха от най-високите клони. Белами извика, когато рамото му бе разкъсано от пронизваща болка.

Бяха го простреляли.

Белами падна на земята и около него моментално се скупчиха пазачи, които го вдигнаха грубо и извиха ръцете му зад гърба, нехаещи за кръвта, която се лееше от раната.

— Белами! — чу гласа на Кларк отдалече.

Въпреки пелената, която се беше спуснала пред очите му, видя, че тя си проправя път през тълпата и крещи на пазачите, докато ги приближаваше:

— Оставете го на мира. Простреляхте го, не е ли достатъчно? Моля ви, пуснете ме да го прегледам. Нуждае се от медицинска помощ.

Пазачите се разделиха и позволиха на Кларк да премине. Тя обви ръце около гърдите на Белами и му помогна да се свлече на земята.

— Всичко е наред — рече дрезгаво. Разкъса тениската му на врата и я издърпа от рамото му. — Не мисля, че е твърде сериозно. Според мен куршумът е минал през тялото и е излязъл.

Белами кимна, но не можеше да продума през стиснатите си зъби.

— Вашите заповеди, сър? — провикна се един от пазачите през поляната към Роудс.

Белами не чу отговора. Докато потъваше в безсъзнание, си мислеше само едно: по-скоро би умрял, отколкото да живее на Земята като затворник.

Глава 7

Уелс

Обикновено Уелс спеше навън — предпочиташе тихата, осеяна със звезди поляна пред претъпканите бараки — но беше прекарал последните две нощи на пода на лазарета почти без да мигне.

Кларк прекарваше всяка възможна секунда край Белами — почистваше раната му, следеше за треска и му говореше всякакви глупости, които биха могли да го разсеят от болката. Тя обаче трябваше да се грижи за още десетки пациенти, така че Уелс се включваше, доколкото му беше по силите. Уверяваше се, че Белами пие вода, и в моментите, в които умът му се избистряше, го уведомяваше за случващото се в лагера.

Когато се изправи на крака, Уелс потисна стона си и се прозя, разтривайки рамото си. Болничните легла определено не достигаха и Уелс се беше погрижил да ги заемат ранените. Погледна надолу към Белами, който най-сетне бе заспал след мъчителна, неспокойна нощ. През превръзката му сякаш не пробиваше кръв, което беше хубаво, но Кларк все повече се опасяваше да не получи някаква инфекция.

Уелс сведе очи към бледото лице на Белами и изпита нов пристъп на гняв, насочен към вицеканцлера. Баща му никога не би позволил на пазачите да прострелят Белами, независимо дали съзнаваше, че мишената им е негов син. Роудс постоянно приказваше за ред и справедливост, но не изглеждаше особено заинтересован да подкрепи думите си с действия.

Уелс се измъкна навън, като внимаваше да не се затръшне вратата. Ранните утрини бяха любимото му време на Земята. Разполагаше с цял час, през който можеше да наблюдава изгрева насаме, преди останалите от лагера да се събудят и да се впуснат в обичайните си дневни занимания: децата, които бяха дежурни по снабдяването с вода, ставаха първи и се отправяха към потока с празни съдове и рошави коси. Следващ беше екипът за събиране на дърва, който винаги се впускаше в сеченето, за да види кой ще се справи пръв със задачата. Бързо се бяха превърнали в общност със собствени привички и традиции. В много отношения животът им беше по-щастлив и свободен от всичко, което бяха изпитвали в Колонията.

Макар от пристигането на другите колонисти да бяха минали по-малко от седемдесет и два часа, тези утрини вече му се струваха като далечен спомен. Не беше виждал Саша от дни. И двамата се бяха съгласили, че е по-безопасно тя да остане в Маунт Уедър, докато Уелс не решеше какъв е правилният подход да съобщи на Роудс за земнородните. Чувстваше липсата ѝ като физическа болка.

Обикновено празната поляна беше осеяна с групи посърнали хора — новопристигнали, които не бяха успели да си намерят място в колибите и бяха прекарали една безсънна нощ, взирайки се ужасено в непознатото небе, или недоволни членове на Стоте, които бяха предпочели да излязат на мократа трева и мразовития въздух, отколкото да се разправят с натрапниците, нахлули в личното им пространство.

Няколко възрастни вече бяха наобиколили студеното огнище и очевидно чакаха някой да го разпали вместо тях. Група пазачи стояха встрани, потънали в разговор, и сочеха към хребета, откъдето за първи път бяха изникнали отцепилите се земнородни. След като бе претеглил плюсовете и минусите на това да разкрие, че на Земята има и други хора, вчера Уелс беше споделил на Роудс за двете групи — за мирната, водена от бащата на Саша, и за враждебната, която бе убила Ашър и Прия. Оттогава Роудс беше наредил на пазачите да патрулират на смени около поляната.

Уелс отиде до огнището и се насили да се усмихне.

— Добро утро — рече той.

Всички му кимнаха, но никой не проговори. Знаеше как се чувстват, защото и той се бе чувствал по същия начин през първите си няколко дни тук — дезориентиран, травмиран от пътуването до Земята, но също така и измъчван от загубата на хората, които беше оставил след себе си. Също така знаеше, че единственият начин да продължиш напред бе да вършиш нещо.

— Кой иска да се научи как да пали огън? — попита той.

Всички се възползваха от предложението му с различна степен на ентусиазъм, но само един човек — жена на около двайсетина години — задържа интереса си достатъчно дълго, за да се опита да го направи сама. Уелс натрупа цепеници в ръцете ѝ и я съпроводи обратно до огнената яма. Показа ѝ как да подреди цепениците като пирамида, за да хванат най-добрия въздушен поток, и я преведе през стъпките към запалването им. Когато приключиха, тя се усмихна и Уелс зърна в очите ѝ да се връща мъничка живителна искрица.

— Добра работа — похвали я той. — Дръж огъня под око и когато има храна за готвене, ще го разпалим още малко.

Насочи се към малките групи, които се бяха събрали за лов, като пътем подмина струпалите се пазачи. Почувства погледите им върху себе си и спря. Пазачите стояха с пушки на рамо и очакваха някой да им каже какво да правят.

Макар да му бяха отнели офицерския ранг, когато го затвориха, Уелс прочисти гърло и се обърна към тях със същия глас, който бе усвоил по време на обучението си.

— Един от вас трябва да придружава всяка ловна дружина. Имаме доста гърла за хранене и тези оръжия биха могли да ни послужат добре.

Пазачите се спогледаха, сякаш чакаха разрешение, след което свиха рамене и го последваха. Уелс ги раздели на групи и им даде няколко съвета как да стъпват тихо, за да не подплашат плячката си. Единствените двама, които останаха, бяха онези, на които Роудс бе възложил охраната на болничната колиба, за да гарантират, че Белами няма да избяга.

Глъчката на поляната осезаемо нарасна, когато гладните хора се изсипаха от претъпканите колиби в търсене на някаква храна, с която да закусят.

Отчаяно се нуждаеха от още няколко колиби, което щеше да изисква масова сеч за събирането на дървени трупи и поне едноседмичен строеж. Трябваше да обучи двайсет-трийсет новопристигнали, за да приключат бързо, преди времето да е застудяло. Също така се нуждаеха от още кофи за вода, които щеше да им се наложи да изработят от металните отломки. Уелс си отбеляза наум да изпрати група до мястото на катастрофата за събирането на поне десетина подходящи за целта парчета. Нищо от това обаче нямаше да има значение, ако бързо не се сдобиеха с още храна. При положение че Белами беше изваден от строя, тази задача щеше да бъде по-трудна от всякога. Уелс издиша бавно и остави сутрешната слънчева светлина да стопли лицето му, докато си подреди мислите.

Отвори очи, прекоси поляната към колибата с провизии и спря да поговори с едно аркадийско момче, което стоеше на прага и преглеждаше някакъв списък. Бяха започнали да поддържат инвентаризация и да назначават смени за проследяването на запасите, които влизаха и излизаха от колибата. Уелс се канеше да попита момчето какво е положението с резервните дрехи, когато някой прочисти гърло зад него. Уелс се обърна и се озова лице в лице с вицеканцлера Роудс. Роудс изучаваше Уелс с любопитство, а устните му бяха стиснати в скована усмивка, която като че ли никога не изразяваше никакво искрено щастие. Двама по-възрастни пазачи стояха от двете страни на вицеканцлера. Уелс ги разпозна от офицерското си обучение — единият от тях беше инструкторът му по боравене с огнестрелни оръжия, а другият веднъж го беше накарал да направи петстотин лицеви опори. Намръщи се при спомена.

— Добро утро, офицер Джаха!

— Добро утро, вицеканцлер Роудс. Офицери — отдаде им чест Уелс — жест, който му се стори неуместен под синия небесен простор и меките облаци, които се носеха над главите им, вместо болезнено ярките светлини на „Феникс“.

Роудс протегна ръка към Уелс и Уелс я пое. Вицеканцлерът стисна пръстите му малко по-силно от необходимото и разтърси дланта му с една идея по-дълго от нужното. Уелс винаги е бил примерен пазач и офицер, който проявяваше уважение към висшестоящите и правилата. Беше се справил блестящо с всеки етап от обучението си и обикновено завършваше начело на класа. Гордееше се с факта, че познава и следва протокола, дори и това да означаваше, че другите обучаващи се ще го дразнят или по-зле — ще шушукат зад гърба му как синът на канцлера се подмазва на учителите им. Но на Уелс не му пукаше. Искаше да се докаже въз основа на заслугите си и го беше постигнал. Никой не можеше да отрече, че Уелс е първокласен офицер. Днес обаче, докато стоеше насред поляната и се здрависваше с Роудс, Уелс вече не изпитваше нищо друго освен погнуса. Като че ли знаеше какво ще излезе от устата на вицеканцлера още преди той да го е изрекъл.

— Показали сте впечатляващи лидерски качества, офицер Джаха.

— Благодаря ви, сър — подготви се психически Уелс.

— Особено за някой толкова млад — наблегна на последната дума Роудс, така че тя прозвуча като обида. — От името на Съвета бих искал да ви благодаря за службата, млади момко.

Уелс не каза нищо.

— Построили сте задоволителен, макар и временен, лагер тук, на Земята. — Горната устна на вицеканцлера се изви надменно. — Но сте поели твърде много отговорности за човек на вашата възраст, когато би трябвало да се наслаждавате на младостта си.

Уелс си представи стрелата, пронизала врата на Ашър и пропуснала на сантиметри неговия собствен, видя подпухналото тяло на Прия, висящо от дървото, долови къркоренето и ужасяващите спазми от глад, които бяха сполетели всички им през онези първи няколко дни. Що за младост, идеше му да изплюе в лицето на Роудс. Обаче съумя да стисне устни.

— Сега ние, по-опитните лидери, ще поемем нататък — продължи Роудс, — докато вие се наслаждавате на заслужена почивка.

Ноздрите на Уелс се разшириха и усети как бузите му пламват. Бореше се да задържи неутралното изражение на войник. Роудс изземваше контрола, но очевидно нямаше никаква представа в какво се забърква. Отначало Уелс също не подозираше какво ще се иска от него, но сега разполагаше с жизненоважно знание, трупано в продължение на няколко седмици, което можеше да сподели. Каза с овладян, дипломатичен глас:

— При цялото ми уважение, сър, но тези от нас, които дойдоха с първия кораб, научиха много за кратък период. Тук долу положението е по-сложно, отколкото може да изглежда на пръв поглед. Разбрахме го по трудния начин. Можем да ви спестим много време и проблеми. Ще допринесете за благоденствието на всички ни, ако ни позволите да споделим опита си.

Усмивката на Роудс ставаше все по-вдървена и той се изсмя сподавено.

— При цялото ми уважение, офицер, но мисля, че сме достатъчно компетентни да се справим с всяка възникнала ситуация. Колкото по-бързо внесем ред в тази общност, толкова по-скоро всички ще се почувстваме в безопасност.

Уелс познаваше изражението в очите на Роудс. Беше онази специална смесица от презрение, присмех и завист, която беше забелязвал по лицата на хората през целия си живот. Да бъдеш син на канцлера, никога не е било лесно. Роудс гледаше Уелс и виждаше разглезен многознайко. Уелс можеше да издигне собственоръчно колиба за всеки от новите колонисти, но Роудс щеше неизменно да го възприема като привилегировано, надуто хлапе. Като син на единствения човек, който стоеше между вицеканцлера и най-високата властова позиция, Уелс символизираше неудовлетвореността на Роудс.

Цялото благоразположение, което Уелс беше натрупал в ролята си на човека, който беше опазил Стоте живи през първите им няколко седмици на Земята, бързо се топеше, заедно с влиянието му. Ако това беше последният му шанс да разговаря директно с Роудс, щеше да го оползотвори подобаващо.

— Да, сър — изрече той с възможно най-уважителния си тон.

Роудс му отдаде сковано чест, видимо доволен от себе си. Завъртя се на пети и понечи да си тръгне, а пазачите се повлякоха след него като покорни домашни любимци.

— Има само още едно нещо — обади се зад гърба му Уелс. Вицеканцлерът спря и се обърна с раздразнено изражение. — Затворникът, Белами Блейк.

Роудс присви очи.

— Какво за него?

— Той е жизненоважен за оцеляването на този лагер.

— Извинете, офицер? — Роудс поклати невярващо глава. — Да не би да говорите за младия мъж, който едва не уби баща ви?

— Да, сър. Белами безспорно е най-добрият ловец, с когото разполагаме. Той опази всички ни живи. Нуждаем се от него.

Усмивката на Роудс угасна и изражението му изстина.

— Това момче — бавно процеди той — е убиец.

— Не е — възрази Уелс, като всячески се мъчеше да звучи по-спокоен, отколкото се чувстваше. — Не възнамеряваше да нарани никого. Просто се опитваше да защити сестра си.

Беше се надявал закрилническият инстинкт на Белами да пробуди симпатията на вицеканцлера, но думата сестра предизвика единствено презрителна усмивка от негова страна. Уелс можеше само да си представи какво би се случило, ако отчаянието го подтикнеше да признае, че Белами му е брат.

— Той е причината баща ти да не е тук — изплю Роудс. — Причината аз да съм начело.

След тези думи вицеканцлерът се извърна и гневно закрачи напред.

Уелс го гледаше как се отдалечава със свито сърце. Нямаше да има снизходителност към Белами. Нямаше да има милост.

Глава 8

Кларк

Шевовете не държаха. Кларк стисна челюст, докато почистваше раната на рамото на Белами за трети път този ден. Рационалната част от нея знаеше, че на никого няма да помогне, като се разстройва, само че почти си беше изгубила ума, докато се мъчеше да реши как да постъпи. Можеше да рискува и да се надява, че тялото на Белами ще пребори инфекцията и ще започне да се възстановява въпреки шевовете. Или да махне шевовете и да постави нови, но така щеше да го изложи на опасност от повторно отваряне на раната вътре, което би могло да му навреди.

Пое си дълбоко дъх, издиша бавно и се опита да се съсредоточи. Макар Белами да беше извадил късмет, защото куршумът бе излязъл чисто, пазачите го бяха улучили на възможно най-ужасното място, на милиметри от главната артерия. Щеше да е трудно да му постави шевове в този участък дори ако се намираха на кораба и Кларк разполагаше със стерилно хирургическо оборудване и ярко осветление. В тази тъмна колиба и с двама пазачи, които кръжаха около Белами и се блъскаха в нея всеки път, щом се опиташе да прегледа раната му, беше почти невъзможно да го направи.

Точно поради тази причина лекарите не трябваше да оперират хора, за които ги е грижа. Едва удържаше треперенето на дланите си, да не говорим за вземането на обективни решения под напрежение. Допря опакото на ръката си до челото на Белами. Температурата му беше спаднала, което беше добър знак, но той все още беше отпаднал и изпитваше силна болка. Гадеше ѝ се при мисълта колко много страда — и колко малко можеше да направи, за да му помогне.

— Кларк? — обади се слаб глас през стаята. — Кларк? Моля те, имам нужда от теб.

Беше Марин, възрастна жена с дълбоко порязване на крака. Кларк беше почистила и зашила раната, но обезболяващите им свършваха с отчайваща скорост, което означаваше, че можеха да ги използват само в най-крайни случаи.

— Веднага идвам — отвърна Кларк.

Убиваше я, че изоставя Белами, но все още имаше толкова много хора, които се нуждаеха от сериозни медицински грижи, и Кларк не можеше да си позволи да прекара повече от няколко минути с него. Стисна ръката му и той отвори наполовина очи, усмихна се и стисна слабо нейната в отговор. Тя нежно положи ръката му обратно на постелята, обърна се и се сблъска с един от пазачите.

— Извинете.

Кларк едва съумяваше да сдържи раздразнението в гласа си. Постоянната охрана не само че беше твърде крайна мярка, а и я възпрепятстваше да се грижи за пациентите си. Къде се предполагаше да отиде Белами, при положение че беше почти през цялото време в безсъзнание, бълнуваше и имаше треска?

— Моля те, Кларк. Боли.

Гласът вече звучеше жаловит, отчаян.

Кларк нямаше време да хленчи. Трябваше да сменя превръзки и да предписва лекарства. Въпреки че беше благодарна за шанса да бъде полезна, изтощителното и непрестанно полагане на грижи не ѝ стигаше, за да избави ума си от тревогата. Всеки път, когато зърнеше Роудс, я обземаше ярост и отвращение. Едва не беше убил Белами, а на всичкото отгоре по същество я държеше като затворник. Беше изключено Кларк да напусне лагера, докато Белами се намираше в опасност, а всеки изминал час можеше да бъде оползотворен в издирване на родителите ѝ. Те сигурно смятаха, че Кларк все още се намира в Колонията, че не стъпва по същата земя като тях, нито под същото небе. Тази мисъл беше прекалено разстройваща, че да разсъждава над нея.

Кларк прекоси помещението и се надвеси над Марин. Когато повдигна превръзката от крака ѝ, изтласка настрани всички мисли как разочарова родителите си, като стои тук, в тази претъпкана колиба, вместо да тръгне да ги търси.

— Съжалявам, че имаш толкова силни болки — каза меко Кларк. — Знам колко е неприятно, но добрата новина е, че раната зараства чудесно.

Марин изглеждаше ужасно, лицето ѝ беше бледо и лепнеше от влага, но успя да кимне и да отрони едно тихо благодаря ти.

Кларк беше прекарала толкова много нощи на „Феникс“, приведена над учебниците си, като се дивеше колко се е усъвършенствала медицината на кораба. Преобладаващата част от сериозните болести бяха изкоренени — нямаше повече рак, сърдечни заболявания или дори грип — и учените бяха разработили начини за отглеждане на нова кожа и ускоряване зарастването на костите. Беше удивително да живее във време на такъв медицински триумф. Искаше да достигне нивото на лекарите, дошли преди нея, затова работеше здраво и запаметяваше процедури, лекарства и физиологични процеси.

Какво ли не би дала сега, за да разполага дори с една десета от медицинското оборудване, което ѝ беше подръка тогава. Буквално работеше в тъмното, опипвайки несръчно с ръце, вместо да си служи с остри като бръсначи скалпели, и раздаваше неубедителни уверения вместо убиващи бактериите лекарства. Със същия успех можеше да връчи на пациентите си дървена лъжица, която да захапят, както са правили лечителите в Средновековието. Огледа лицата на обърканите възрастни и шокираните деца, които стенеха, плачеха или просто се взираха в далечината. Отвън имаше стотици други като тях. Беше ли способна да се грижи за всички тези хора ден след ден, съвсем сама?

А това бяха малцината късметлии, които някак бяха успели да си осигурят място на транспортните кораби. По израженията на лицата им съдеше, че цената да спасят собствената си кожа се бе оказала ужасяващо висока. Можеше да види изписаната в очите им болка от изоставянето на любими хора, приятели и съседи, от това, че са позволили други да умрат, за да оцелеят те. Кларк приклекна до едно момче, на име Кийт, което лежеше кротко на походно легло в дъното на помещението. Усмихна му се и той ѝ помаха леко. Миналата нощ беше попитала Кийт дали майка му и баща му са били с него и той бе поклатил мълчаливо глава. Кларк можеше да разпознае по измъченото му изражение, че е сам на Земята, затова спря да задава въпроси.

Чудеше се какво щеше да му се случи, след като тя спреше да се грижи за него. Счупените му ребра скоро щяха да заздравеят и той щеше да напусне относителното спокойствие и сигурността на болничната колиба. До този момент Октавия се грижеше за децата без родители, но една тийнейджърка не можеше да направи кой знае какво. Кой щеше да го научи да ловува или да разпознава дали водата е достатъчно чиста за пиене? Щеше ли да се страхува през първата си нощ, прекарана под звездите? Кларк отметна потната му коса от челото и потупа лекичко върха на носа му.

— Почини си, приятелче — прошепна тя.

Кийт затвори очи, но Кларк се съмняваше, че ще му се удаде възможност да поспи.

Като го гледаше толкова мъничък и самотен, Кларк беше благодарна за хората, които познаваше на Земята. Сред новопристигналите имаше доста познати лица — например доктор Лахири, както и няколко души от жилищния ѝ коридор. Дори Глас. Макар двете момичета така и да не се бяха сприятелили, Глас и Кларк се бяха познавали през целия си живот. Имаше нещо успокояващо в това да види лице, което е гледала цяла вечност — да знае, че Глас е донесла със себе си много спомени от умиращия кораб, сходни с тези на Кларк. Сякаш така не ѝ се налагаше да помни всичко сама — имаше с кого да сподели бремето.

Макар крайниците ѝ да бяха натежали от изтощение и притеснение, Кларк се насили да продължи към следващия пациент. Беше доктор Лахири, чието рамо все още му причиняваше обезпокоителна болка.

Той повдигна глава от болничното легло. Обикновено съвършено поддържаната му сива коса беше мазна и разрошена, което беше дори по-обезпокоително от раната на рамото му.

— Здравей, Кларк — поздрави я вяло той.

— Привет, доктор Лахири. Как е главата ви?

— По-добре. Замайването попремина и в момента не те виждам двойна.

Кларк се усмихна.

— Е, значи, бележи подобрение. Честно казано, обаче ми се иска да имаше още една Кларк.

Доктор Лахири се вгледа внимателно в нея.

— Вършиш прекрасна работа, Кларк. Надявам се, че го осъзнаваш. Родителите ти много биха се гордели с теб.

Сърцето на Кларк се сви — не беше сигурна дали от тъга, или от признателност. В продължение на няколко славни дни беше абсолютно убедена, че отново ще види родителите си — беше прекарала дълги часове във фантазии за нещата, които щеше да им разкаже, разтоварвайки пред тях всички мисли и истории, които бе скътала, понеже нямаше с кого да ги сподели. Сега обаче шансовете да се натъкне на информацията, от която се нуждаеше, за да ги издири, изглеждаха все по-нищожни и по-нищожни.

— Трябва да ви попитам нещо — рече тихо Кларк, като се озърна, за да се увери, че пазачите не я подслушват. — Онзи ден намерих нещо, което ме убеди, че родителите ми може и да са живи. — Видя как очите на доктор Лахири се разшириха, но не точно от шок или недоверие. Възможно ли беше вече да е знаел? — И мисля, че са на Земята — продължи тя, поемайки си дълбоко дъх. — Знам, че са. Просто трябва да измисля как да ги открия. Знаете ли… Знаете ли нещо? Нещо, каквото и да е, което би могло да ме насочи в правилната посока?

Доктор Лахири въздъхна.

— Кларк, знам, че искаш…

Прекъсна ги някаква суматоха на вратата. Кларк се извърна и забеляза, че вицеканцлерът Роудс е застанал на прага на стаята. През болничните легла премина вълна от шепот, когато пациентите повдигнаха глави и видяха кой е влязъл. Кларк погледна отчаяно доктор Лахири, нетърпелива да довършат разговора си. Той ѝ кимна, сякаш да я увери, че ще поговорят по-късно.

Кларк прекоси помещението към вицеканцлера. Спря пред него с ръце, подпрени на бедрата, и изпълнена със закрилническо чувство към пациентите и лазарета си. Пазачите се разпръснаха в полукръг около Роудс, като блокираха цялата слънчева светлина, прииждаща откъм входа. Стаята притъмня във всеки смисъл на думата. Кларк се изпълни с гняв само при вида на самодоволната физиономия на Роудс. Не беше и предполагала, че някой ден в нея ще бушуват такива силни чувства спрямо когото и да било. Именно Роудс беше наредил на родителите ѝ да проучат ефектите на радиацията чрез експерименти върху хора. Върху деца. Роудс беше човекът, който беше заплашил да убие Кларк, ако не му се подчинят, а после бе отрекъл каквото и да е участие от своя страна в ужасяващите експерименти. Беше осъдил родителите ѝ на смърт. А сега беше дошъл за Белами.

— Вицеканцлер — рече Кларк, без да се старае да прикрие презрението си. — Как мога да ви помогна?

— Това не те засяга, Кларк. Тук сме за Белами Блейк.

Той изблъска рамото ѝ, когато я подмина и се отправи към дъното на стаята. Кларк стисна юмруци и ноктите ѝ се забиха в дланите ѝ. Кръвта ѝ кипеше във вените и се наложи да направи няколко бързи вдишвания, за да се увери, че няма да стори нещо, за което после ще съжалява. Роудс може и да беше покварен мерзавец, но също така беше и опасен. Родителите ѝ го бяха научили по трудния начин.

Кларк проследи как Роудс се приближава до Белами, който, слава богу, спеше. Вицеканцлерът се втренчи за кратко в него, а после се обърна и закрачи припряно към вратата. Когато подмина пазачите, заговори, без да ги удостоява с поглед.

— Поставете затворника под строг тъмничен режим до деня на процеса.

— Сър — престраши се да попита един от хората му, — къде ще го държим?

Роудс спря и бавно се извърна, за да изгледа пазача с присвити очи.

— Измислете къде — тросна се той, преди да изчезне през вратата.

— Да, сър — рече пазачът на отдалечаващия се гръб на Роудс.

Стомахът на Кларк бавно се обърна, когато разпозна гласа. Беше Скот. Тя вдигна поглед и видя, че той се взира в Белами с неразгадаемо изражение. Обикновено при вида на надупчената от акне кожа и воднистите му очи ѝ се приискваше да си вземе дълъг, горещ душ. Този път обаче тя не изпита обичайното си отвращение. Този път почувства повече надежда, отколкото неприязън, защото Скот ѝ беше дал идея. Никой, особено вицеканцлер Роудс, нямаше да нарани Белами. Кларк щеше да се погрижи за това.

Глава 9

Глас

Глас знаеше, че е късметлийка, задето се намира на Земята, но част от нея се чудеше дали щеше да се бори толкова яростно да се озове тук, ако знаеше, че през остатъка от живота си щеше да пикае в гората. Глас излезе от малката барака, която не представляваше нищо повече от импровизиран параван с дърво, което служеше за четвърта стена, и се отправи обратно към лагера. Или поне си мислеше, че върви към лагера. Всички дървета изглеждаха еднакви, а тя все още свикваше с обстановката.

Далечната глъчка на гласове я успокои, че наближава целта. Пристъпи на поляната, като с неохота остави зад гърба си умиротворяващата тишина на гората. Глас застина — внезапно се почувства дезориентирана. Не се намираше на правилното място. Беше свикнала да влиза в лагера между лазарета и колибата с провизии, но някак се бе озовала от противоположната му страна, близо до една от новите постройки, наподобяващи обща спалня, която се строеше в момента. Въздъхна заради лошата си преценка и си отбеляза наум следващия път да внимава повече. Люк неведнъж ѝ беше казвал винаги да бъде нащрек и да не ходи сама в гората. Той обаче работеше през цялото време, а Глас не се чувстваше достатъчно близка с никой друг в лагера, че да го помоли да я придружи до тоалетната.

Заобиколи строежа и се озова зад двама мъже, които тихо си говореха в близост до редицата дървета. Бяха погълнати от разговора и сякаш не забелязаха, че тя е там. Глас спря, несигурна дали да даде знак за присъствието си, да не помръдва, докато не приключат, или просто да ги подмине. Преди да има възможност да реши, осъзна, че един от мъжете ѝ е познат — беше вицеканцлерът Роудс.

Глас замръзна, а мозъкът ѝ отприщи буря от противоречиви емоции. Нещо в него караше кожата на Глас да настръхва, а гледката как нарежда на войниците си да застрелят Белами със сигурност не бе подобрила положението. Същевременно той беше причината Глас да е жива. Когато бе зърнал нея и майка ѝ сред тъпчещите се хора, които напразно се мъчеха да се доберат до транспортните кораби, той и антуражът му им бяха проправили път и им осигуриха последните две места.

Оттогава Глас не се беше навъртала достатъчно дълго около Роудс, че да говори с него, но сега в гърлото ѝ закипяха хиляди неизречени въпроси. Защо им беше помогнал? Какви бяха отношенията му с майка ѝ? Беше ли споделяла с него колко я е разочаровала Глас, докато още се намираха в Колонията?

Гласът на вицеканцлера изтръгна Глас от мислите ѝ.

— Ще проведем процеса в центъра на лагера. Погрижи се всички да научат, че присъствието е задължително. Искам да видят отблизо, че измяната или предателството заради каквато и да било лична изгода няма да бъдат толерирани.

Глас потисна ахването си. Той говореше за Белами.

— Да, сър — отвърна другият мъж, който носеше прокъсана и мръсна офицерска униформа. Глас разпозна в него дясната ръка на вицеканцлера, Бърнет — човека, който я беше сграбчил за ръката и бе издърпал Глас и майка ѝ на безопасно място на палубата за излитане. — А обмисляли ли сте къде ще го настаним в дългосрочен план, ако присъдата му е затваряне?

Роудс се изсмя рязко и сухо.

— Затваряне? Този процес има само един възможен изход и те уверявам, че той не е затваряне.

Бърнет кимна.

— Разбирам.

— Двамата с теб ще бъдем в Съвета, както и двама от по-възрастните фениксийци, които дойдоха с нас — продължи Роудс. — Вече говорих с тях. Знаят какво трябва да направят. Екзекуцията на затворника ще послужи като ясно напомняме за всички, че да поддържаме реда тук, на Земята, е също толкова важно — ако не и повече — колкото и на Колонията.

— Разбирам, сър. Но нека обсъдим логистиката. Не можем просто да пренесем затворника тук. Как бихте искали да се проведе екзекуцията? Разполагаме с огнестрелни оръжия, но… — Бърнет се поколеба едва за частица от секундата. — Сам ли ще дръпнете спусъка?

Глас стисна очи, щом я връхлетя пристъп на гадене. Не можеше да повярва на ушите си. Обсъждаха екзекуцията на Белами по същия начин, по който биха говорили за режима на тока или предстоящите празненства за Деня на възпоменанието.

— Размишлявах по въпроса и вярвам, че разполагам с точния човек за целта. Той се подчинява на правилата и е отличен пазач. Всъщност е член на инженерните части. Напоследък обаче проявява някои бунтовнически тенденции, включително приютяването на бегълка, така че смятам, че тази задача ще му послужи като добро напомняме на кого трябва да бъде лоялен.

Главата на Глас започна да се върти, сякаш някой беше прекъснал достъпа на кислород до мозъка ѝ — протегна ръка към най-близкия ствол, за да запази равновесие. Люк. Вицеканцлерът щеше да принуди Люк да екзекутира Белами, за да докаже верността си. Ала Люк никога не би убил човек. Глас знаеше, че няма да му е по силите да дръпне спусъка. Какво ли щеше да му причини тогава Роудс? Щеше ли да постави под въпрос нещо повече от предаността му? Щеше ли да се зачуди дали изобщо може да се има доверие на Люк? Защото вече беше станало кристално ясно как постъпва Роудс с хората, на които не можеше да вярва.

Роудс и Бърнет се отправиха към малка група пазачи, които тя не разпозна. Веднага щом се отдалечиха достатъчно, че да не я чуят, Глас изпусна дълга въздишка, която завърши със задавен стон. Трябваше да намери Люк. Беше огледала лагера, но никъде не го виждаше. В гърдите ѝ се надигаше паника. Успокой се — нареди си. — Няма да решиш проблема, като изперкаш. Успя да запазиш хладнокръвие по време на обхода в Космоса — със сигурност можеш да го направиш и докато търсиш Люк.

Глас се насили да върви спокойно — прекоси центъра на лагера и се отправи към болничната колиба. Може би Кларк беше виждала Люк. Влезе вътре. На очите ѝ им отне секунда да се приспособят към мрачната, лишена от прозорци вътрешност на постройката и за миг имаше чувството, че е ослепяла. Когато зрението ѝ се възвърна, забеляза, че Люк е застанал в другия край на стаята с гръб към нея. Беше на смяна да охранява Белами. Почти се просълзи от облекчение, щом го видя. Тогава обаче в ума ѝ нахлу образът как Люк насочва пистолет към Белами, дърпа спуска, стреля и се разнася силен гърмеж. Не можеше да го допусне. Не можеше да им позволи да принудят Люк да вземе това решение — а тя определено нямаше да стои безучастно, докато заплашваха да наранят и него.

Глас прекоси помещението с три широки крачки и хвана Люк за ръката. Той се извърна с отбранително вдигнати юмруци, но когато видя, че е тя, се разсмя.

— Здрасти — каза той и ръцете му се отпуснаха встрани. — Да не се опитваш да ме забъркаш в неприятности? — Усмивката му посърна, щом зърна изражението на Глас. — Добре ли си? — попита я тихо, като се наклони към нея, за да не може никой друг да чуе разговора им.

— Може ли да поговорим? — кимна към вратата тя. — Навън?

— Разбира се. — Люк се обърна към един друг пазач. — Хей, човече, трябва да изляза за секунда. Окей ли си?

Пазачът сви рамене, погледна Белами, който спеше, привързан за болничното легло, извърна се към Люк и кимна. Той последва Глас навън на слънчевата светлина.

Двамата отидоха зад колибата и след като се увери, че никой не ги подслушва, Глас разказа на Люк всичко, което беше чула да изрича Роудс. Мразеше да гледа измъчения израз на лицето му, докато възприемаше цялата тежест на думите ѝ. Извърна очи от нея и зарея поглед отвъд върховете на дърветата. Умълча се и Глас затаи дъх. Из лагера отекваха чуруликането на птици и звукът от брадвите, отсичащи дървета.

Най-накрая Люк отново се обърна към нея със стегната челюст и пламнали от решителност очи.

— Няма да го направя — отсече твърдо той.

Сърцето на Глас се разтуптя от любов и гордост заради ясно изразеното му чувство за справедливост. Възхищаваше се на почтеността и честта на Люк — именно те първоначално я привлякоха към него. Тя обаче никога нямаше — не би могла — да го остави да изложи себе си на опасност, за да спаси някой друг.

— Но, Люк, нали разбираш какво означава това? Ще те накажат — разтрепери се от страх гласът ѝ. — Знам, че Роудс ми спаси живота, но той е опасен. Само да беше чул как говори за екзекуцията на Белами. Беше… ужасно. Кой знае на какво е способен?

— Наясно съм — стискаше и отпускаше челюст Люк.

За миг и двамата се умълчаха. Глас хвана ръката му и я стисна. Чувстваше, че се е отнесъл далече, както когато се подготвяше за обход в Космоса.

— Люк. — Тя пак стисна ръката му. Той бавно се обърна към нея. — Не може да свърши така.

След всичко, което бяха преживели, след всичко, с което се бяха преборили, за да оцелеят, щеше да е безумие да позволят на Роудс да превърне когото и да било от тях в изкупителна жертва, точно както постъпваше с Белами.

— Няма да стане — рече Люк и придърпа Глас в силна прегръдка.

Тя вдъхна познатата му миризма, вече наслоена със земни аромати — постепенно ги обикваше, понеже все повече ги свързваше с Люк. Долови спокойния ритъм на туптящото му сърце до бузата си. Кръвното ѝ започна да спада, пулсът ѝ се забави и адреналинът във вените ѝ се уталожи. Това беше всичко, от което се нуждаеше. Той беше всичко, от което се нуждаеше.

Внезапно Глас се отдръпна. Главата на Люк се стрелна встрани — инстинктите му бяха настроени да търсят опасността.

— Знам какво ще направим — заяви Глас.

Люк сведе поглед към нея със сключени вежди.

— Какво?

— Ще заминем.

— Как така „ще заминем“? Къде ще отидем?

— Не знам, но ще го измислим. Уелс може да ни помогне. Двамата със Саша ще ни кажат накъде да тръгнем. Бихме могли да се крием известно време — колкото дълго се наложи, за да се уверим, че когато се върнем, всичко това ще бъде забравено.

— Ами земнородните? Опасните? — попита Люк.

Гледаше я така, все едно напълно се е побъркала.

— Ще трябва да рискуваме.

Люк се взря продължително в нея и Глас се подготви вътрешно за умореното поклащане на главата му и странните идеи как не трябвало да изоставя дълга си. За нейна изненада обаче по лицето му плъзна тънка усмивка.

— Значи трябва да тръгнем тази вечер. Не искаме да даваме на Роудс възможността да ме намери.

Глас го изгледа стъписано.

— Сериозно? Наистина искаш да заминем сами?

Той положи здравата си ръка на кръста ѝ.

— Знаеш ли какво ме крепеше през последната година? През цялото време, докато ти беше затворена, през онези нощи на „Уолдън“, когато бях сигурен, че умираме? Беше мисълта да бъда на Земята заедно с теб. Дори когато бях убеден, че е просто фантасмагория, не можех да спра да си представям как ти и аз опознаваме планетата. — Той отдръпна ръка от кръста ѝ и прокара пръсти през косата ѝ. — Но е ужасно рисковано. Знаеш това.

Тя кимна.

— Знам. Но предпочитам да съм в опасност някъде там с теб, отколкото да рискувам да бъда тук без теб. — Тя му се усмихна и нежно прокара длан по брадясалата му буза.

Той взе ръката ѝ в своята и целуна върховете на пръстите ѝ.

— А аз предпочитам да съм някъде там с теб, отколкото да причиня още болка на други хора — рече той.

— Хайде тогава да отидем да се приготвим. Ще вземем каквито провизии можем, без да привличаме вниманието, и после ще тръгнем.

— Ще трябва да довърша смяната си. Ти вземи вода и някаква храна, която можеш да скриеш в дрехите си, и ще се срещнем тук след залез. Докато всички вечерят.

— Добре — съгласи се Глас. — Ще намеря Уелс. Мисля, че трябва да кажем и на Кларк. Тя трябва да знае какво готвят на Белами. Защото, ако не си ти, ще е някой друг.

— Можем ли да ѝ имаме доверие?

— Да — отвърна категорично Глас. — Можем да ѝ имаме доверие.

— Добре. — Люк сведе глава и целуна бързо и нежно Глас. — Ще бъдем точно като Адам и Ева — рече той с усмивка.

— Няма начин да се обличам в листа, независимо колко дълго живеем сами в гората.

Люк я огледа безсрамно от глава до пети, а после се ухили дяволито, давайки ѝ да разбере какво точно се върти в ума му.

— Отиди да се приготвиш — потупа я по лакътя той.

Люк ѝ отправи един последен, продължителен поглед, а после се обърна и пое обратно към болничната колиба.

Глава 10

Кларк

За един кратък, блажен миг Кларк беше щастлива. Когато Кийт се изправи за първи път, откакто транспортният кораб се беше приземил, и направи няколко крачки, всички в болничната колиба нададоха радостни възгласи. Кларк застана пред него и протегна ръце, докато той куцукаше напред. Едната му кльощава ръка се беше увила предпазливо около ребрата, а другата махаше настрани за равновесие. Той пристъпи в обятията на Кларк и тя нежно го прегърна. Момчето щеше да оздравее.

— Добре, приятелче, хайде да те върнем в леглото. Стига ти толкова за този ден — каза Кларк.

— Благодаря ви, доктор Кларк.

Усмивката на Кийт беше достатъчна да озари цялото помещение.

— Просто Кларк — усмихна се тя и внимателно го положи обратно на болничното легло.

Надзърна с крайчеца на окото си към единственото свободно легло в колибата и всяка частица от мимолетното ѝ щастие се изпари от нея, оставяйки след себе си единствено паника и отчаяние. Този следобед пазачите бяха дошли да преместят Белами в новата затворническа колиба, която бяха построили в края на поляната — неприветлива, лишена от прозорци барака, изградена от ламарина, която лагерниците бяха събрали от мястото на катастрофата. Беше заключен съвсем сам, а двама въоръжени мъже стояха на пост пред вратата през цялото време. Кларк не беше сигурна какво точно е намислил Роудс, но знаеше, че от сега нататък положението щеше единствено да се влошава. Или Белами щеше да загине заради инфекцията, причинена от липсата на подходящи медицински грижи, или Роудс щеше да ускори гибелта му, като…

Тя потръпна, за да прогони мисълта от главата си. Беше твърде ужасяваща, за да размишлява върху нея. Щеше да измисли нещо. Трябваше да го направи.

Когато развълнуваният Кийт се намести удобно, Кларк се обърна към Марин, чийто крак отбелязваше голямо подобрение. Раната беше започнала да заздравява без намек за инфекция.

— Ти си следващата, Марин — рече Кларк. — За нула време ще те изправим на крака.

— Нямам търпение — направи гримаса Марин. — От толкова време съм на тази планета, а още не съм видяла ни дърво, ни едно листо дори.

— Е, това е, което получаваш, като беше в безсъзнание, когато те доведохме тук — пошегува се Кларк, а лековатият ѝ тон беше в пълен разрез със свиващия стомаха ѝ ужас. — Но по-късно ще ти донеса няколко образеца, за да те мотивирам.

— Кларк? — повика я някой от прага, а в гласа му се долавяше отчаяна нотка.

Кларк се извърна и зърна пребледнялата, видимо притеснена Глас, която пристъпваше нервно от крак на крак.

— Какво е станало, Глас?

— Трябва… трябва да поговоря с теб за секунда.

— Разбира се. — Кларк се приближи до нея толкова бързо, колкото натежалите ѝ от умора крака ѝ позволяваха. — Всичко наред ли е?

Сърцето на Кларк леко се сви. Да не би на Уелс да му се беше случило нещо?

— Мисля, че трябва да излезем навън — каза Глас и огледа с неспокоен поглед вътрешността на колибата.

Кларк кимна и последва мълчаливо Глас през вратата и на поляната. Късното следобедно слънце някак смекчаваше тревожната атмосфера, макар че накъдето и да погледнеше, Кларк забелязваше знаци за напрежение — хора, които спореха относно порциите, пазачи, които мятаха неспокойни погледи към дърветата, и други лагерници в далечината, които свеждаха глави, за да не им се налага да осъществяват зрителен контакт с двамата пазачи, застанали на пост пред затвора на Белами. При мисълта как той лежи вътре, сам и болен, Кларк се изпълни с желание да хукне натам и да разбие вратата, а пазачите да вървят по дяволите.

Тя откъсна очи и насочи вниманието си към Глас.

— Какво има?

— Става дума за Люк… и Белами.

Кларк смръщи объркано лице. Какво можеше да свързва Белами и Люк? Откакто Люк бе стъпил на Земята, Белами на практика беше в безсъзнание или спеше — дали двамата изобщо се бяха срещали?

Глас вдиша и издиша бавно, сякаш събираше смелост да проговори.

— Кларк, просто… просто сметнах, че трябва да знаеш. Възнамеряват да екзекутират Белами. — Гласът ѝ притихна, като че ли изричането на ужасяващите думи ѝ причиняваше физическа болка.

Стомахът на Кларк се обърна и тя прехапа устни, за да задуши вика.

— Да го екзекутират? — прошепна тя.

Глас кимна.

Не че Кларк не беше очаквала нещо подобно. Вследствие на медицинското си обучение вземаше предвид всяко възможно развитие и се беше научила да се изправя дори пред най-злокобните последици, без да се залъгва. Ала съществуваше огромна разлика между това да си представя най-лошия възможен сценарий и да чуе как някой друг го потвърждава на глас.

— Смятат да проведат процес, но ще бъде пълна инсценировка — продължи Глас, а с всяка следваща дума по лицето ѝ се изписваше все по-силна болка. Тя обясни как Роудс щял да накара Люк да убие Белами. — Но ние няма да му позволим да принуди Люк да го стори — побърза да вметне тя. — Напускаме лагера. Тази вечер. Това трябва да ви спечели малко време.

— Как… как ще ни помогне това?

— Ако Люк не е тук, за да изпълни заповедите на Роудс, ще трябва да пренасрочат екзекуцията. Не е окончателно разрешение на проблема, но би могло да ви спечели няколко допълнителни дни, докато ви хрумне нещо.

— Затова… затова ли си тръгвате? За да не се налага Люк да убива Белами?

Глас кимна и като че ли нещо се скъса в гърдите на Кларк, отприщвайки неописуем прилив на привързаност и благодарност. Кларк искаше да сграбчи ръката на Глас и да помоли за прошка за всеки груб коментар, за всеки път, когато се беше кискала приглушено на някоя от грешките на Глас в училище. Никога досега не бе преценявала някого толкова погрешно. Ала не можеше да помръдне — едва имаше сили да говори. Щяха да убият Белами. Щяха да завлекат момчето, което обичаше, насред поляната, да насочат пистолет към най-добросърдечния и смел човек, когото някога бе срещала, и да прекратят живота му с едно движение на пръста.

Тогава обаче мозъкът на Кларк превключи на различна предавка и тя долови как други инстинкти изземат контрола. Не. Отказваше да позволи това да се случи. Тя спасяваше животи — не стоеше безучастно встрани, да наблюдава как хората потъват в забвение. Щеше да спаси Белами. Ако Глас можеше да събере смелост да избяга от лагера с Люк, то и Кларк можеше да събере смелост да стори каквото бе нужно.

При тази мисъл осъзна колко е рискован планът на Глас.

— Глас, трябва да има друг начин. Твърде опасно е. Двамата не познавате терена и има… има… там има хора, които искат да ни навредят.

— Уелс ни каза за отцепилата се фракция земнородни. Обещавам, че ще внимаваме. — Тя се насили да се усмихне, но усмивката не достигна големите ѝ, тъжни сини очи. — Чуй ме, Кларк — рече Глас и постави ръка върху тази на Кларк. — Отсъствието на Люк не означава, че Белами ще бъде в безопасност. Ще намерят кой друг да го направи.

Кларк кимна, а в ума ѝ вилнееше буря от мисли.

— Знам. Мисля, че имам план.

Сети се за киселия дъх и пронизващия поглед на Скот. Тялото ѝ потръпна, но беше взела твърдо решение: щеше да прибегне до каквито методи се налагаше, за да убеди Скот да освободи Белами.

— Мога ли да ти помогна? — попита Глас, а по лицето ѝ се беше изписала надежда и загриженост. — Искам да кажа… преди да си тръгнем.

Кларк прехвърли още веднъж плана, заформящ се в ума ѝ, и кимна бавно, преди със заекване да сподели какво се иска от Глас. За секунда Кларк се разтревожи, че е казала твърде много. Глас се взираше в нея с широко отворени очи, а отвъд тях умът ѝ работеше на пълни обороти. Нещо в изражението ѝ обаче се преобрази и то бе завладяно от разбиране и решителност. Беше ясно, че осъзнава до какви крайности е готова да стигне Кларк, за да спаси Белами.

Можеше само да се надява, че ще е достатъчно.

Глава 11

Уелс

Уелс никога не беше целял да застава начело. Така се бяха развили нещата. Той виждаше какво трябва да се направи и го правеше. Ако сметнеше, че има как да се свърши по-добре, предлагаше съответния вариант. Действията му не бяха свързани с придобиването на власт, както очевидно беше при Роудс. Според Уелс това просто беше най-добрият начин да опази хората живи.

Той влезе в колибата с продоволствията и прегледа купчините от вехтории, които бяха събрали от мястото на катастрофата. Знаеше, че Роудс не би одобрил Уелс да преглежда описа им, но през по-голямата част от деня вицеканцлерът подозрително отсъстваше и Уелс прецени, че винаги може да измисли някакво извинение, ако го завареха да го прави. Трябваше да върши нещо. Едва издържаше да стои на поляната. При вида на въоръжените пазачи, застанали пред новия затвор, буквално му се гадеше. Блъскаше си главата в опит да измисли как да помогне на Белами, но не му хрумваше начин да говори с Роудс, без да влоши още повече ситуацията.

Ето защо, докато не съставеше план, който нямаше да доведе до смъртта на двама им с Белами, щеше да се занимае с инвентаризацията.

Който и да беше отговорен за това в Колонията, определено не се беше погрижил да подготви и натовари транспортния кораб на Стоте с кой знае колко важни провизии. Сякаш ръководителите не бяха вярвали, че Стоте ще преживеят пътуването, камо ли пък че ще прекарат повече от месец на Земята. Имаше и някои полезни неща — един сандък с лекарства и медицински принадлежности за първа помощ, два кашона с протеинова паста, която отдавна беше свършила, както и малко одеяла, контейнери с вода, кухненски съдове и оръжия. Втората група транспортни кораби не бяха по-добре запасени. Уелс предположи, че това се дължи на липсата на предварително известие, когато бяха напуснали Колонията.

Някак обаче Стоте и новодошлите бяха съумели да натрупат впечатляващо количество припаси. Бяха превърнали счупени седалки и метални парчета в кофи за вода, походни легла, столове и маси. Бяха използвали ремъци и жици, за да съшиват от платнища и тапицерия палатки, навеси и завивки. Бяха претърсили района за широки, плоски листа, които да изсушат и да използват за многобройни цели — от направата на плетени кошници, до чинии и купи. Използваха всичко, на което се натъкнеха, за да могат да готвят, да чистят и да се защитят. Наистина беше възхитително как всички тези хора бяха обединили умовете си, за да измислят начин да оцелеят. Уелс никога преди не беше осъзнавал така ясно колко им е било лесно на кораба.

Тишината в колибата с провизиите беше добре дошло разнообразие в сравнение с глъчката навън. Уелс потъна в преглеждането на инвентара им, като си отбеляза наум, че трябва да започнат да събират повече листа и съчки за подпалки. Справяха се добре с боровинките и растенията, а цяла нова група се учеше как да ловува — което беше добре, като се има предвид, че щеше да мине много време, преди Белами да може отново да се включи.

Уелс се изправи и протегна ръце над главата си. Чу меко тупване по фасадата на постройката. Може би беше Феликс, който влачеше контейнери за събиране на дъждовна вода отвън, както Уелс го беше помолил. Излезе, за да види как може да помогне. Когато заобиколи колибата, очите му попаднаха на Кендъл и тялото му се скова. Отначало по-младото момиче изглеждаше мило и бе обръщало толкова много внимание на Уелс, че той си бе помислил как тя изпитва безобидно влечение към него. През последната седмица обаче поведението ѝ все повече го притесняваше. Нищо в нея не се връзваше — от странния акцент до начина, по който историята ѝ за затварянето ѝ постоянно се променяше.

Но не това беше най-обезпокоителното. Кожата на Уелс настръхна, щом си помисли за Прия — приятелката му, която бе жестоко убита и оставена провесена на дърво. Разбира се, всички смятаха, че нейната смърт е дело на земнородните, както убийството на Ашър. Но дори и ужасяващите детайли на онзи злокобен ден не го потвърждаваха. Прия беше удушена с въже от лагера на Стоте, а отвратителните букви, издълбани по стъпалата ѝ, удивително напомняха на почерка, с който бе издълбан маркерът на гроба ѝ — маркер, който Кендъл сама беше изработила.

Част от Уелс смяташе, че просто го е завладяла параноята, че е разтърсен от мъчителните събития. Но друга част от него знаеше, че не бива да изпуска Кендъл от поглед.

Тя стоеше сама с гръб към него и се беше надвесила над един от контейнерите за дъждовна вода. Беше бръкнала в него.

— Здравей, Кендъл — каза Уелс, като се опита да запази безстрастен тон.

Щом чу гласа му, Кендъл подскочи и се обърна към него с широка усмивка, залепена на лицето ѝ.

— О, здравей, Уелс — рече невъзмутимо тя.

— Какво става? Какво му е на контейнера за дъждовна вода?

— Нищо. Просто проверявах колко са пълни. Феликс тъкмо дотъркаля тези. Не знам как успя да го направи, при положение че вътре има толкова много вода.

— Не е трудно, ако нацелиш правилния ъгъл — отвърна Уелс. — Защо ти трябва да проверяваш нивото на водата?

Кендъл погледна към небето, вдигна ръце на равнището на раменете си и обърна длани, сякаш за да провери влагата във въздуха.

— Струваше ми се, че днес няма да вали, затова исках да се уверя, че разполагаме с достатъчно запаси.

Уелс огледа лицето ѝ. Нещо, свързано с нея, не изглеждаше както трябва — като че ли нехайният ѝ глас и пронизващият ѝ поглед принадлежаха на двама различни души, но по погрешка се бяха озовали в едно тяло.

— Намери ли нещо там?

Кендъл се изсмя сподавено.

— Във варела с дъждовна вода? Не. Защо?

— Тогава защо си беше пъхнала ръката вътре?

— Уелс, нямам представа за какво говориш. Не съм си пъхала ръката във варела.

— Кендъл, видях те да бъркаш в него.

Тя присви очи и стисна устни. За един момент — толкова кратък, че Уелс си помисли как може и да си го е въобразил — изражението ѝ се преобрази от невинно и притеснено до хладно и пресметливо. После тя отново отвори широко очи, усмихна се срамежливо и повдигна рамене.

— Не знам какво да ти кажа, Уелс. Не бърках във водата. Трябва да тръгвам за ловната ми смяна.

Преди Уелс да може да каже каквото и да било, тя се завъртя на пети и се затича към центъра на лагера.

Уелс се почувства неспокоен. Нещо не беше наред. Погледна в контейнера, но видя само кристалночиста вода, наполовина запълнила вътрешността му. Плесна раздразнено с длани по стените на контейнера и реши, че трябва да съобщи на Роудс какво бе видял току-що. Да се увери, че водата е безопасна за пиене, беше по-важно от някаква си глупава борба за власт.

Не беше трудно да издири вицеканцлера. Просто трябваше да открие тълпата пазачи, събрали се около него в очакване на заповеди. Без каквито и да било извинения, Уелс си проправи път до предните редици на групата и застана зад Роудс, който разговаряше с дясната си ръка — офицер Бърнет.

— Сър? — обади се Уелс с отработения си, уважителен офицерски тон.

Роудс се извърна и огледа Уелс от глава до пети. Изглеждаше изненадан, че го вижда отново.

— Да, офицер Джаха? С какво мога да ви помогна?

Уелс усети, че пазачите го наблюдават.

— Станах свидетел на нещо, което мисля, че трябва да знаете, сър.

— Нима?

— Да. Видях момиче, на име Кендъл, да бърка в един от варелите ни за дъждовна вода. Убеден съм, че слагаше нещо във водните ни резерви.

— И какво по-точно смяташ, че тази Кендъл е пуснала във водните ни резерви? — попита хладно Роудс.

— Не знам, сър. Но в нея има нещо притеснително. Просто е малко… особена.

Роуд се изсмя сухо.

— „Особена“, а?

Уелс кимна.

Погледът на Роудс заснова от Уелс към Бърнет и обратно към Уелс.

— Е, Джаха. Благодаря ви, че насочихте вниманието ми към тези жизненоважни сведения. Ще накарам хората ми да разследват всеки, който изглежда малко особен. Не можем да допуснем подобно нещо.

Насъбралите се около тях мъже се подсмихнаха подигравателно. Уелс усети, че бузите му горят.

— Това не е шега — отсече твърдо той. — Беше си наумила нещо. Не смятам, че е толкова невинна, колкото изглежда.

Роудс прикова студения си поглед в Уелс.

— Осъзнавам, че краткият ви престой като водач тук, на Земята, е бил изключително удовлетворяващ. Един ден, ако съумеете да овладеете отчаяните си стремежи, може би отново ще застанете начело. Точно сега обаче намирам за срамно да изфабрикувате обвинения, насочени срещу едно невинно момиче, само защото обичате да си придавате важност.

Всяка следа от смущение, което почувства Уелс, се изпари в рамките на секунди и бе заместена от чиста доза отвращение. Не той играеше игрички — и не той беше човекът, който допускаше властта да повлияе на преценката му. Роудс излагаше живота на всички им на риск, защото… какво? Чувстваше се заплашен от тийнейджър? Уелс нямаше да достави на Роудс удоволствието да го види разстроен. Колкото и да му беше трудно, той пренебрегна обвиненията на Роудс и се съсредоточи върху задачата да му предостави конкретни доказателства, за да го принуди да предприеме мерки, независимо от личната му вражда с Уелс.

— Сър. Преди да пристигнете тук, двама членове на групата ни бяха убити.

— Да, чух за тези злощастни инциденти — махна пренебрежително с ръка Уелс. — Доколкото разбирам обаче, тогава не сте били добре защитени. Вече сме установили охраняван периметър, който ще предотврати подобни случаи в бъдеще.

— Не съм сигурен как периметърът ще попречи на стрела да прониже нечий врат. Сър. И не съм сигурен как периметърът ще помогне, ако един от хората им вече е проникнал в лагера ни. Приятелката ми Прия беше провесена за дърво като някакво животно. Не можехме да проумеем как някой се е промъкнал в лагера за достатъчно дълго, че да ѝ причини това, без никой да забележи непознатия в редиците ни. Но мисля, че вече се досещам. Смятам, че виновникът вече е бил тук и изобщо не е външен човек. Мисля, че е била Кендъл.

Роудс изгледа Уелс, все едно беше мръсотия, залепнала за ботуша му.

— Достатъчно. Върнете се при мен, когато сте готов да помогнете. Нямам време да слушам конспиративните ви теории и заблуди. Трябва да управлявам цяло селище. Ако можете да ни кажете къде да открием надежден източник на храна, тогава с удоволствие ще ви изслушам. Сега си вървете.

Уелс се отдалечи вбесено, без да каже нищо. Когато свърна зад ъгъла на най-близката колиба, той се блъсна в някого.

— Съжалявам — рече и вдигна поглед към едно познато лице.

Кендъл. Беше седяла там през цялото време и беше чула всичко, което бе казал на Роудс. Уелс се подготви за гневна размяна на реплики. Вместо това обаче Кендъл му отправи странна, неразгадаема усмивка, преди да се обърне и да се отправи към гората. Уелс проследи как потъва сред дърветата, а сърцето му блъскаше лудешки в гърдите — някакво вътрешно чувство му подсказваше, че тя няма да се върне.

Глава 12

Кларк

На Кларк не ѝ стигаше куражът да сподели с Уелс всички подробности около плана си да спаси Белами. Нуждаеше се от помощта му, но имаше ограничение за това, което бившият ти приятел трябва да знае. Особено когато в същността си планът ти се състои от една-единствена стъпка: опасен флирт с пазач социопат. И най-вече когато бившето ти гадже е закрилнически настроен, от време на време самодоволен тип, който по една случайност се явява и фактическият лидер на лагера.

— Та какво точно искаш да направя? — попита Уелс, изучавайки я с поглед.

Изражението му недвусмислено ѝ даваше да разбере, че е наясно с нейното нежелание да му сподели всичко.

— Някой трябва да предизвика суматоха, за да можем двамата с Белами да се измъкнем незабелязано от лагера.

— Определено мога да предизвикам суматоха, но как точно възнамеряваш да минеш покрай пазачите?

— Намислила съм план. Нямаш ли ми доверие?

Уелс въздъхна и прокара ръка през косата си.

— Разбира се, че ти имам доверие, Кларк, но не разбирам защо ти не ми се доверяваш. Защо не ми кажеш какво става? Знам, че той ти е гадже, но също така е и мой брат.

Думата прозвуча странно, изречена от устата на Уелс, но независимо от това докосна нежна струна дълбоко в сърцето ѝ.

— Знам, Уелс. Точно поради тази причина се налага да ми повярваш. Колкото по-малко знаеш, толкова по-големи са шансовете планът да проработи.

Уелс поклати глава и я удостои с крива усмивка.

— Можеш да ме убедиш да направя почти всичко. Нали го знаеш?

Кларк се ухили.

— Добре. Защото трябва да те помоля за още една услуга.

— Каквото пожелаеш, Грифин.

— Веднага щом избягаме от тук, трябва да отидем някъде другаде. Смяташ ли, че Саша би могла да помоли земнородните да ни приютят, поне за известно време?

— Ще говоря с нея — отвърна Уелс. Двамата със Саша се бяха уговорили да се срещат в гората всеки ден по пладне — временна мярка, докато отново не станеше безопасно тя да посещава лагера. — Сигурен съм, че ще го направи.

— Благодаря ти!

Тя отново се върна към списъка със задачи в ума си. Всички парчета от плана ѝ се подреждаха идеално. Единственото, за което съжаляваше, бе, че щом напуснеше лагера, щеше да изостави и доктор Лахири. Така и не им се удаде възможност да довършат предишния си разговор и Кларк знаеше, че той премълчава нещо за родителите ѝ.

— Какво има, Кларк? — попита Уелс, очевидно разчел тревогата по лицето ѝ. Винаги беше в състояние да отгатне за какво си мисли тя, умение, което бе направило началото на връзката им толкова вълшебно, а края ѝ — толкова сърцераздирателен. — Какво не е наред?

— С изключение на факта, че трябва да влача Белами и отворената му рана през гората, за да избягаме от маниакалния Роудс?

— Да, с изключение на това.

Тя му разказа накратко какъв израз беше добило лицето на доктор Лахири, когато го беше попитала за родителите си, и че са нямали възможност да довършат разговора си.

Уелс постави ръка на рамото ѝ.

— Съжалявам, Кларк.

— За какво?

— За всичко. Че бях толкова наивен. Че не прозрях колко е извратен Роудс. Наистина си мислех, че ще направят това, което е правилно. Сега ми изглежда толкова глупаво.

Кларк искаше да притегли Уелс в обятията си и да го прегърне — от благодарност, от признателност, от съчувствие. Но вече нямаше право.

— Никога не се извинявай, задето виждаш най-доброто у хората, Уелс. Това е невероятно качество.

Той откъсна поглед от нея и прочисти гърло.

— Белами ми е брат. Готов съм на всичко, за да помогна. — Той отново се загледа в Кларк, а в очите му гореше искра, която тя не беше зървала никога преди. — А ако междувременно се случи да подкопая властта на Роудс, това ще бъде чудесна сделка „с един удар — два заека“.

* * *

Час по-късно, след като Кларк се беше измила в потока, а после се бе преоблякла в дрехи с една идея по-чисти от предишните, тя се отправи на мисията си. Всичко е само представление, повтаряше си в опит да укроти лудешки биещото си сърце. Нищо от това, което щеше да се случи, нямаше да е наистина. Повтарянето я успокои и скоро думите се сляха и зазвучаха като мелодия в главата ѝ.

Тя застина на място. Ето го и него, подпрян на продоволствената колиба — палецът му беше подпъхнат в колана, а на лицето му бе разтегната самодоволна усмивка. Разговаряше с аркадийско момиче, приблизително на възрастта на Кларк, със същия цвят на косата и сходно телосложение на нейното. Е, поне си има тип — помисли си тя. — Отвратително.

Кларк си пое бавно дъх, подготви се психически и преговори мислено плана си — за милионен път се надяваше, че ще проработи, че няма да превърне в реалност един от собствените си кошмари.

— Здравей, Скот — каза Кларк, щом се отправи към вратата на колибата с провизиите.

Вместо да избягва зрителен контакт и да го подмине възможно най-бързо, както правеше обикновено, тя се насили да задържи погледа си върху лицето му и му отправи нещо, което се надяваше да е наподобявало сияйна усмивка, макар че нищо чудно да е било и гримаса.

— Здравей, док — провлачи той, оглеждайки я от глава до пети.

Момичето, с което Скот бе разговарял, се обърна и впери гневен поглед в Кларк, а щом стана ясно, че вниманието му се е насочило другаде, си тръгна вбесено.

Изцяло твой е, скъпа — помисли си Кларк. — Веднага щом получа това, от което се нуждая.

Адреналинът пулсираше в тялото ѝ, когато застана на прага на колибата, едва на няколко сантиметра от Скот. Напрегнатото му изражение я изнервяше — струваше ѝ се мнителен. Да не би да изглеждаше твърде настоятелна? Флиртуването не ѝ беше специалитет. Винаги бе боравила по-уверено със скалпели и микроскопи, отколкото с усмивки и похотливи походки.

Крайчетата на устните му подскочиха нагоре, а веждите му се извиха високо, сякаш ѝ задаваше безмълвен въпрос.

— На какво дължа тази чест? — попита той, като протегна ръка, за да ѝ задържи вратата.

— Просто трябва да потърся нещо вътре — рече Кларк. — Би ли могъл да ми помогнеш?

— Разбира се, няма проблем.

Той я последва в колибата и затвори вратата след нея с тъп звук, от който стомахът на Кларк се обърна, но трябваше да продължи по план.

Тя отметна коса през рамо и се обърна с лице към него.

— Слушай, искам да ти се извиня.

За момент той изглеждаше стъписан, но после се подсмихна и отвърна:

— За какво изобщо има да се извиняваш, скъпа?

Гласът му накара кожата на Кларк да настръхне, но тя не спря дотук.

— Че невинаги съм ти отдавала нужното лекарско внимание. Аз… — Това беше, не можеше да се провали сега. Снижи глас и се опита да звучи възможно най-свенливо. — Все още съм малко нервна около определени пациенти.

Той повдигна вежда.

— Така ли, с какви пациенти например?

Тя се насили да положи длан на ръката му.

— Онези, които ме карат да се чувствам по-скоро като влюбена ученичка, отколкото като истински доктор.

Очите на Скот така се облещиха, че Кларк доби съвсем нова представа за израза очите му светнаха. Ако не принадлежаха на Скот, щеше да се почувства поласкана, че някой мъж я гледа така. Проряза я остра вина, щом осъзна, че Белами всъщност я гледаше по този начин.

— Наистина?

В гласа му се долавяше недоверчива нотка, но тя не го спря, когато постави ръка на кръста ѝ.

Кларк кимна и пренебрегна напрежението от допира му, макар че усещането беше като по ръката ѝ да лази паяк.

— Прощаваш ли ми? Обещавам в бъдеще да се държа по-… професионално.

Скот сложи другата си ръка на ханша ѝ, а после плъзна и двете си длани надолу, докато не се озоваха на задника ѝ. На Кларк ѝ се наложи да положи върховно усилие на волята, за да не се отдръпне.

— Професионализмът понякога може да бъде надценен.

Тя стегна тялото си и се приведе, за да прошепне в ухото му:

— В такъв случай не искаш ли да отидем на малка разходка? Има едно място в гората, което отдавна си умирам да опозная.

Той затегна хватката си за миг, преди да я пусне и да я удостои с мазна усмивка.

— Разбира се.

Двамата излязоха навън и Кларк се надяваше, че Скот не е усетил как потръпна, когато постави ръката си на кръста ѝ.

— Показвайте пътя, докторе.

Кларк се извърна към дърветата точно навреме, за да види, че Октавия прекосява границата с гората, повела две малки деца за ръка. За ужас на Кларк, сестрата на Белами се беше вторачила право в нея, а горящият на лицето ѝ поглед издаваше неподправена ненавист. Октавия не знаеше за плана на Кларк да използва Скот. Навярно си мислеше, че тази сцена представлява точно това, което и изглеждаше: Кларк изневерява на Белами с пазач.

Кларк задържа погледа на Октавия — как ѝ се искаше все още да разполага с имплантите в роговиците си, за да изпрати съобщение на момичето. Единственият начин да комуникира с нея на Земята обаче беше посредством разговор, а това никога нямаше да проработи. Беше хванала Скот на въдицата си и не можеше да спре точно сега. Не желаеше да пробуди подозренията му с някое от действията си. Беше твърде рисковано да говори с Октавия. Кларк можеше само да се надява, че тя няма да отиде при Белами преди нея. Ако Октавия му кажеше какво е видяла, беше изключено тази нощ той да напусне лагера заедно с Кларк. Октавия се извърна и се насочи с тежка крачка към огнището.

Кларк проследи как Октавия се отдалечава, а после си пое дълбоко дъх и отново се обърна към Скот. Задържа погледа му малко по-дълго, отърка ръка в неговата и изрече гърлено:

— Последвай ме. — Посочи с глава към гората.

Очите на Скот се оцъклиха.

— С теб съм — издиша в ухото ѝ той.

Кларк усети горещия му влажен дъх по лицето си. Потисна гаденето си и си напомни, че Белами ще умре, ако не изпълнеше плана си докрай. Хвана Скот за ръката и го повлече към дърветата.

Вмъкнаха се в мрачната гора, а клоните удряха раменете им. Кларк поведе Скот към един определен участък, където дърветата бяха разположени особено нагъсто и листата образуваха плътна преграда. Щяха да чуят, ако някой приближава, преди да бъдат видени. Кларк се обърна към Скот, който се блъсна в нея във вълнението си. Притисна гърдите си към нейните и обгърна раменете ѝ с ръце.

Той не си губеше времето. Кларк се помъчи да се съсредоточи върху Белами. Всичко това беше заради него. Заради тях.

— Бързаш ли? — съумя да каже Кларк, преди да ѝ е лепнал напористата си, влажна целувка.

Тя извърна инстинктивно лице, така че устните му се плъзнаха по нейните и се озоваха на бузата ѝ.

— Отдавна искам да направя това — рече Скот, като стисна лицето ѝ в дланите си и го обърна обратно към себе.

— А аз отдавна искам да направя това — вдигна ръка във въздуха тя и я стовари на врата му.

Спринцовката проби кожата му с тихо изпукване. Кларк натисна с всички сили буталото с палец и вкара масивна доза успокоително право в кръвообращението му. За частица от секундата очите на Скот се изпълниха с объркване и осъзнаване на коварството. После хватката, в която беше впримчил Кларк, се отпусна и той се свлече на земята с глухо тупване.

Кларк изтри олигавеното си лице с ръкав и се захвана за работа. Коленичи и заопипва униформата и практичния колан на Скот. Ръцете ѝ трепереха, но най-накрая успя да обвие пръсти около тежкия ключодържател и студения, гладък метал на пистолета му. Без дори да хвърли поглед назад, тя скочи на крака и пое обратно през дърветата, като го остави в безсъзнание на земята. Искаше да е много, много далече от него, когато той дойде на себе си.

Изтласка Скот от ума си и се промъкна обратно на поляната. Проследи с поглед лагера, за да провери за пазачи и да потърси Уелс. Той се намираше на уреченото място. Кларк затвори очи и се заслуша внимателно — да, можеше да дочуе откъм дърветата ниското изсвирване на Саша, което им служеше за сигнал. Беше получила съобщението. Кларк се стегна. Време беше да тръгват.

Глава 13

Белами

Болката беше изгаряща и постоянна — не приличаше на нищо друго, което бе изпитвал досега. Беше много по-лоша, отколкото когато падна по стълбите при една схватка и си счупи ключицата. Тази болка беше дълбока и пулсираща, сякаш костите му горяха отвътре. Белами се отпусна на студената метална стена — стена, която навярно бе издигната около него, докато е бил в безсъзнание, защото беше напълно сигурен, че я нямаше, когато го простреляха.

Стомахът му изкъркори шумно, макар мисълта да погълне каквото и да било добави пласт гадене към пристъпите на болка. Не можеше да си спомни последния път, когато бе ял — имаше блед спомен как Кларк го насърчава да поеме още няколко хапки от протеиновата паста, но нямаше представа преди колко време се е случило това.

Белами стисна очи и се опита да се разсее, като възпроизвеждаше отново и отново в ума си любимите си моменти с Кларк. Първия път, когато тя го целуна, когато се беше отърсила от резервираната си, сериозна лекарска фасада, все едно се отърваваше от куп отеснели ѝ дрехи, и преметна ръце около него в гората. Нощта, в която отидоха да плуват в езерото, чувството, че цялата планета принадлежи на него и блестящото от водата момиче с палава искра в очите. Спомни си и последните няколко дни в болничната колиба — усещайки как болката му стихваше всеки път, щом тя го погалеше по бузата или придружаваше нежна целувка по челото с категорично неподобаваща на лекарка целувка по врата му. Да му се не види, да го прострелят в рамото почти му се струваше като справедлива цена за едно от нейните изненадващо развличащи измивания с гъба за баня.

Това упражнение проработваше за малко, но болката неизбежно се завръщаше с подновена ярост. Белами понечи да вдигне ръка, за да намести превръзката си, и осъзна, че китките му са вързани една за друга и приковани за стената зад него. Той изстена и се заизвива, за да проучи ситуацията — рамото му запулсира в знак на протест при движението, ала болката не беше достатъчна, че да пребори любопитството му. Никога преди не беше виждал подобни белезници. Бяха леки, изработени от тънка метална корда, която изглеждаше деликатна като конец, с фина закопчалка, която свързваше двата кръга. Опита се да раздалечи ръцете си, но влакната не поддадоха и се впиха в плътта му. Докато се дърпаше, Белами усети да се усилва затягането на кордата и с изумление видя как китките му се удрят една в друга. Металът реагираше на движенията му. Застина напълно неподвижно и кордата постепенно отпусна натиска си, така че Белами отново можеше да мърда ръцете си.

Рамото на Белами гореше и той изтегли гръб още по-нагоре по стената в опит да намери удобно положение за тялото си. Намести се, сумтейки от усилието, и облегна глава назад. Беше изтощен, но болката му пречеше да поспи повече от няколко минути.

Тесни снопове слънчева светлина се процеждаха през процепите в металните листове, които образуваха стените и покрива на колибата. Белами проследи ъгъла, под който падаше светлината, и се заслуша съсредоточено във външните шумове с цел да разбере къде е разположен затворът му. Далечният силен удар на брадва, врязваща се в дърва за горене, му подсказа, че не се намира в близост до купчината цепеници. От другата страна на стената, непосредствено до колибата, преминаха група момчета, които си говореха за момиче от „Уолдън“. Отвъд гласовете им Белами долови плискането на вода — значи се намираше близо до пътеката, която лагерниците използваха, за да стигнат до потока.

Белами се напрягаше да различи всеки звук. Шумното падане на дървените трупи, плющенето на одеяла и платнища, щом някой изтръгне обръчите, които ги притискат, високомерният тон на пазач, който критикуваше нечия техника за подреждане на цепениците за горене. В действителност обаче Белами искаше да чуе един-единствен звук — затаи дъх, а гърдите му се изпълниха с трескаво безпокойство. Гласът на Октавия. Искаше — имаше нужда — да чуе сестра си. Само няколко думи щяха да са му достатъчни, за да разбере дали е щастлива, или уплашена, в опасност или в безопасност. Той обаче не разпозна нито един от гласовете, които се носеха на поляната. Местността беше залята с новодошли.

Белами вече нямаше сили дори да се ядосва. Грижа го беше само за Октавия, Кларк и Уелс. Ако не бяха те, нямаше дори да му пука дали е жив, или мъртъв, дали щяха да го екзекутират, или да го пуснат на свобода, за да живее сам в гората. Ала какво щеше да се случи със сестра му, ако го убиеха? Кой щеше да се грижи за нея, щом него го нямаше? Стоте бяха сформирали общност, но сега, когато Роудс и всички останали бяха тук, всички залози бяха прекратени. Не можеше да бъде сигурен, че някой ще наглежда малката му сестричка, при положение че до един бяха твърде заети да спасяват собствените си кожи. Досущ каквито бяха на кораба.

Силен удар по стената на колибата накара Белами да се извърне рязко настрани — движението предизвика остра болка в горната част на тялото му.

— Господи — изсумтя той.

Тогава чу някакво боричкане, последвано от шумна размяна на реплики. Един познат глас се извиси над останалите: беше Уелс.

— Свали оковите — рече той с нисък и заплашителен тон, който Белами не бе долавял никога преди. — Направи го сега — нареди той — и не издавай нито звук. Ако дори си отвориш устата, ще те застрелям.

И макар заплахата да противоречеше на всичко, което Белами знаеше за полубрат си, звучеше искрена.

Мамка му — помисли си Белами. — Малкият канцлер започва да звучи като малък вицеканцлер.

Настана тишина, тъй като вероятно пазачът се подчини на заповедта на Уелс. Няколко секунди по-късно две фигури нахлуха през вратата на колибата — Уелс, с каменно изражение и желязна челюст, и зачервената, задъхана Кларк. Те влетяха в помещението и се втурнаха към него, а главата на Белами бе залята от объркване и облекчение. Нима наистина бяха дошли, за да го спасят? Как, по дяволите, бяха успели да го направят?

В гърдите на Белами се надигна чувство, което никога преди не беше изпитвал — благодарност. Никой досега не беше вършил нещо толкова опасно за него, никой дори не бе и допускал, че той си струва поемането на риска. През целия си живот беше предприемал безразсъдни действия, за да защити Октавия, но до този момент никой даже не му беше прехвърлял точка за порциони, нито пък се бе измъквал след вечерния час, за да провери как е Белами в редките случаи, когато се беше разболявал.

И все пак двамата бяха тук — момичето, за което на кораба не би се осмелил дори да си мечтае, и братът, за чието съществуване не бе и подозирал — и рискуваха живота си за него.

Кларк коленичи до него.

— Белами — каза тя с пресекващ глас, докато прокарваше ръка по бузата му. — Добре ли си?

Никога не бе звучала толкова уплашена, толкова крехка. Макар че нямаше нищо уязвимо в момиче, което би се изправило пред цяла поляна с въоръжени пазачи.

Белами кимна, а после трепна от болка, щом Уелс задърпа белезниците, прикрепени с кука за стената.

— Как ще махнеш тези? — попита Белами дрезгаво.

Пазачът отвън всеки момент щеше да предупреди останалите. Ако не се разкараха по най-бързия начин, никой от тях нямаше да доживее изгрева.

— Не се тревожи — каза Уелс. — Ключът е у нея.

Кларк бръкна в джоба си и извади тънък ключ, изработен от същия гъвкав метал като белезниците.

— Как, по дяволите… знаеш ли какво? Забрави. Не искам да научавам — отсече Белами. — Просто ги махни.

Уелс взе ключа от Кларк и се засуети с белезниците, а Кларк отново мина на докторски режим и се впусна в бърз преглед на рамото му, мърморейки си под нос, докато отлепваше окървавената превръзка. Белами не можеше да свали очи от нея. Беше смръщила съсредоточено вежди и лицето ѝ бе покрито от тънък, лъскав слой пот, но никога не бе изглеждала по-красива.

— Готово — обяви Уелс, щом белезниците бяха откопчани. — Да вървим.

Той се протегна, обгърна Белами с ръка и го повдигна на крака. Кларк се промуши от другата му страна и му помогна да прекоси бързешком колибата. Когато стигнаха вратата, Кларк вдигна длан и им направи знак да изчакат, докато се ослушваше за шумове отвън. Отначало Белами не беше сигурен какво чакат, но тогава го чу. Мощен грохот и поредица от викове отекнаха в далечния край на поляната, последвани от „Нападат ни!“ и „Пазачи, стройте се!“.

Тичащи тежки стъпки, устремили се към суматохата, трополяха покрай колибата.

Кларк се обърна към Уелс и се ухили:

— Тя успя! Браво, Саша.

— Какво е направила? — попита Белами и отпусна още част от тежестта си върху Уелс.

Не беше вървял от дни и чувстваше мускулите си като желе.

— Нагласи нещо сред дърветата, което да звучи така, сякаш земнородните нападат лагера. Ако всичко върви по план, Роудс вече ще е изпратил всички пазачи в гората и ще можем да се измъкнем от другата страна.

— Момичето ти страшно си го бива, Уелс — отбеляза Белами със слаба усмивка. — Ще се оправи ли?

— Всичко ще бъде наред. Тя ще се справи. Вече е навлязла толкова дълбоко в гората, че никога няма да я настигнат.

Кларк остана заслушана на вратата още за миг, а после им махна припряно:

— Да тръгваме.

Промъкнаха се навън. Хоризонтът беше чист — всички в лагера гледаха в противоположната посока или тичаха към суматохата в далечния край. Белами, Кларк и Уелс заобиколиха бързешком колибата и преди някой да е забелязал, че ги няма, изчезнаха под прикритието на гората.

Глава 14

Уелс

Чуваха се само резките им вдишвания и хрущенето на съчки и изсъхнали листа под краката им. Уелс, Белами и Кларк бяха тичали, докато телата им не се схванаха, и в крайна сметка забавиха ход. Уелс надзърна през рамо, за да провери как е Белами, който очевидно изпитваше силна болка, въпреки че той отказваше да се оплаква и изглеждаше по-притеснен за Октавия, отколкото за собственото си нараняване.

— Сигурни ли сте, че няма да си помисли, че съм я изоставил? — рече Белами и позволи на Кларк да му помогне да прекрачи покрит с мъх дънер, който препречваше пътя им.

— Напълно — отвърна Уелс. Радваше се, че може да му предложи поне това минимално успокоение. — Споделихме ѝ плана и тя се съгласи, че е по-добре някой да остане в лагера и известно време да следи какви ги върши Роудс.

— Щеше да дойде, ако не бяха децата — намеси се Кларк. — Тя е единствената, която се грижи за тях. Наистина върши невероятна работа.

Уелс видя, че за миг гордостта прогони страха от лицето на Белами.

— Винаги съм знаел, че го носи в себе си.

— Къде каза, че ще ни чака Саша? — попита Кларк, като оглеждаше неспокойно дърветата.

Въпреки че тя и Белами веднъж вече се бяха натъквали на Маунт Уедър, Уелс беше наясно, че никой от двамата не е достатъчно уверен, че пак ще го открият.

— Тя ще ни намери — отговори Уелс.

От дървото пред тях се разнесе шумолене и секунда по-късно откъм клоните тихо се приземи една фигура.

— Добре, това беше малко страшничко — ухили се Уелс, докато Саша вървеше към тях.

Все още не беше свикнал със способността ѝ да се слива с околната среда. Сякаш сменяше цвета си като гущера, за който беше чел като дете. Разбира се, тя не го правеше — умението ѝ се дължеше на начина, по който дишаше, на неподвижността ѝ. Саша просто се превръщаше в част от гората.

Той я притегли в обятията си и зарови лице в дългата ѝ тъмна коса, която винаги ухаеше на дъжд и кедър.

— Благодаря ти за помощта — рече той, подпъхна ръка под брадичката ѝ и я повдигна, за да я целуне. — Беше невероятно.

— Да разбирам ли, че е проработило? — попита Саша и се откъсна от Уелс, за да погледне Кларк и Белами.

— Свърши перфектна работа — потвърди Уелс.

— И какъв е планът сега? — полюбопитства Белами, който очевидно изпитваше силна болка; лицето му беше пребледняло и дишаше накъсано.

— Ще отведа всички ви в Маунт Уедър — рече Саша. — Можете да останете там колкото е нужно.

— И те няма да имат нищо против? — попита Белами, а погледът му запрескача нервно от Кларк към Саша.

Саша поклати глава.

— Докато сте с мен, всичко ще бъде наред — увери ги тя.

— Не трябва да спираме за дълго — обади се Уелс с напрегнат глас. — Щом разберат, че ни няма, ще тръгнат след нас.

— Бел, можеш ли да продължиш? — попита нежно Кларк.

— Добре съм — потвърди той, макар да не я гледаше в очите.

Тримата последваха Саша, когато тя хукна, бързо и безшумно, през притъмняващата гора.

— Всичко наред ли е? — попита го, когато се бяха отдалечили на няколко метра от Кларк и Белами.

Бързайки да освободят Белами, на двамата със Саша не им беше останало почти никакво време да говорят за каквото и да било друго, освен за детайлите по осъществяването на плана.

— Не знам.

Беше истина. Всичко се беше случило толкова бързо, че на Уелс не му бе останало време да премисли последствията от това да се противопостави на Роудс, да напусне лагера. Уелс определено нямаше да стои безучастно и да гледа как Роудс екзекутира хладнокръвно брат му. Но все пак му беше трудно да осъзнае, че са били принудени да изоставят новия си дом — дома, общността, която те бяха построили с голи ръце от нищото.

— Няма да е завинаги. Веднага щом баща ти оздравее, ще дойде тук с някой от другите транспортни кораби и всичко ще се оправи.

— Не, няма. Саша, баща ми е в кома, и в Колонията няма резервни транспортни кораби.

Тонът му беше рязък и огорчен, но не го интересуваше. На никого не можеше да разчита да оправи тази ситуация. Беше идиотско да се доверява на Роудс. Трябваше да вземе мерки по-рано, преди цялото положение да е излязло извън контрол.

Друго момиче може и да се обидеше или по-лошо — да се извини, сякаш е сторило нещо лошо. Ала Саша пое ръката на Уелс и я стисна. Беше толкова нечестно. Белами само се е опитвал да спаси сестра си. Той дори не е бил човекът, натиснал спусъка — сторил го е един от скъпоценните пазачи на Роудс. Освен това простреляният беше бащата на Уелс, а щом Уелс не смяташе, че Белами трябва да си плати за това, за кого се мислеше Роудс, че да твърди друго?

Всъщност, усмихна се мрачно Уелс, това беше бащата и на Белами. Ако Роудс го узнаеше, навярно щеше да получи мозъчен удар. Уелс не можеше да отрече, че тази представа му достави известно удоволствие.

Саша повдигна вежда, видимо любопитна за какво си мисли той.

— Просто си представях какво би се случило, ако Роудс научи, че с Белами сме братя — сподели Уелс.

Саша се засмя.

— Сигурно ще получи инфаркт. В интерес на истината, това може и да е най-добрият възможен план. Аз ще се върна във вашия лагер, ще изкрещя новината и ще изчакам Роудс да се просне мъртъв. Проблемът е решен.

Уелс стисна ръката ѝ в отговор.

— Тактическият ти ум никога не спира да ме изумява.

Продължиха да вървят, а Уелс само наполовина слушаше, докато Саша им показваше различни географски особености. По едно време Кларк засипа Саша с въпроси относно различните животински видове, но на Уелс му беше ясно, че го прави по-скоро за да разсее Белами.

Сякаш вървяха от часове. Най-накрая Саша им посочи една малка, едва забележима издатина с отклонение, което никога не биха забелязали сами.

— Насам — каза тя.

Последваха я, като си проправяха внимателно път през клоните. Уелс усети как земята под краката му постепенно се накланя и промени походката си, така че да не се прекатури с главата напред. Взеха един завой и дъхът му секна, щом зърна прострялата се пред него гледка. В подножието на хълма, насред обширна долина, се намираше цял град — точно като онези, за които беше чел през целия си живот. Точно какъвто си беше представял, че ще издигнат със Стоте на Земята.

Откакто бяха пристигнали на тази планета, Уелс не беше виждал нищо по-забележително — нито безкрайните гори, достигащи хоризонта, нито езерото или небето. Природата се беше оказала красива по неподозиран за него начин, но това… това бе живот. Признаците на виталност и енергия бяха навсякъде: грейнали прозорци с очертаващите се зад тях сенки на семейства; животни, тъпчещи земята с копитата си и дрънчащи с хамути и сбруи; пушек, извиващ се от дузината комини в синхронизиран танц към небето; преобърнати ръчни колички, които като че ли са били изпуснати преди секунди; разхвърляни топки и играчки, ехото на детските смехове, носещо се във въздуха около тях.

Уелс се засмя удивено. Кларк се обърна към него и се усмихна.

— Хубаво е, а?

Радваше се, че тя е тук, за да споделят момента. Кларк беше една от малцината в цялата Слънчева система, които знаеха колко много значи това за него.

— Невероятно е.

Саша плъзна ръка в неговата и стисна дланта му.

— Да вървим.

Поведе ги надолу по хълма и по един черен път, който прекосяваше центъра на града ѝ. Уелс вдиша миризмата на печено месо и нещо леко и сладко — да не би някой да печеше хляб?

Саша пое към входната врата на последната къща в редицата и влезе, без да чука. Четиримата прекрачиха прага и се озоваха в стая, осветявана от малка лампа и мъждукащ огън. Първото, което Уелс забеляза, беше огромната маслена картина с изобразено обсипано със звезди небе, окачена на стената. На кораба подобно нещо би се намирало зад трийсетсантиметрово защитно стъкло, навярно в камера без кислород, но ето че картината си висеше съвсем открита тук, само на няколко метра от огъня, от който излизаше дим. Въпреки това Уелс оцени, че светлината на огъня успява да ѝ вдъхне повече живот, отколкото ярките флуоресцентни светлини на „Феникс“ някога биха могли — звездите по нея сякаш сияеха.

Уелс откъсна поглед от картината и насочи вниманието си към сивобрадия мъж, който тъкмо се изправяше да ги поздрави. Беше застанал до най-обикновена дървена маса, покрита с електроника, преобладаващата част от която Уелс не разпозна. Единствената вещ, която му се стори позната, беше древният лаптоп, заварен не особено прецизно за огромен слънчев панел.

— Здравей, тате — рече Саша и пристъпи напред, за да целуне баща си по бузата. — Нали си спомняш Кларк и Белами?

Мъжът повдигна вежда.

— Как бих могъл да ги забравя? — Той се обърна към гостите и им кимна. — Добре дошли отново.

— Благодаря — каза Белами малко плахо. — Съжалявам, че продължавам да се появявам в такова състояние.

Бащата на Саша погледна към здраво бинтованата му ръка.

— Нещо ми подсказва, че вината не е изцяло твоя, макар да ми се струва, че притежаваш специален талант да се забъркваш в неприятности.

— „Талант“ може и да не е най-точната дума — обади се Кларк и протегна ръка. — Радвам се да ви видя отново, господин Уолгроув.

— Тате, това е Уелс.

Саша попадна за кратко в полезрението на Уелс и му хвърли насърчителен поглед.

— Приятно ми е да се запознаем, сър — пристъпи напред Уелс и протегна ръка.

— И на мен ми е приятно, Уелс — ръкува се силно с него бащата на Саша. — Наричай ме Макс.

Макс отново се обърна към Белами.

— Къде е сестра ти?

Изрече думата небрежно, без да бърчи отвратено устни, както би сторил Роудс. В този свят наличието на братя и сестри не дамгосваше семейството ти.

— Тя не дойде с нас — отговори Белами, като се постара гласът му да звучи спокойно, но хвърли измъчен поглед на Кларк.

Саша ги изведе обратно навън и им обясни, че в момента имало само една свободна колиба с едно-единствено легло. Уелс веднага заяви, че Белами трябва да го вземе, и помогна на Кларк да го заведе дотам, а Саша изтича да вземе някои лекарства за Кларк.

Когато Белами и Кларк бяха настанени на безопасно място в колибата, Саша хвана Уелс за ръка и преплете пръсти с неговите.

— Е… сега накъде? Можеш да спиш на пода в къщата на баща ми, или, ако студът не ти пречи, бих могла да те заведа до любимото ми място.

— Хммм — проточи Уелс, преструвайки се, че премисля вариантите. — Макар да спя на няколко метра от баща ти да ми звучи като невероятна възможност, ще трябва да избера план Б.

Саша се усмихна и поведе Уелс обратно през градчето, към един малък участък от дървета, които растяха между колибите и хълма, водещ до Маунт Уедър.

— Надявам се, че ще мога да го открия в тъмното — каза Саша и прокара ръка по ствола на едно от по-големите дървета.

— Кое? — попита Уелс.

— Това. — В гласа на Саша отекна нотка на триумф. Заради мъждивата светлина Уелс успя да различи само някаква стълба, направена от прокъсано въже. — Последвай ме. — Саша се покатери тихо на дървото и изчезна сред клоните, след което се провикна към останалия долу Уелс: — Размърдай се, ленивецо.

Уелс се хвана колебливо за въжето. Изобщо не му изглеждаше достатъчно здраво, че да издържи тежестта му, но беше изключено да го хване шубето пред Саша. Пое си дълбоко дъх, плъзна стъпало в първия напречник, задържа се за ствола, за да запази равновесие, и направи широка крачка. Залюля се наляво-надясно, но успя да продължи с изкачването, като потръпваше леко всеки път, щом въжето се врежеше в дланите му.

Уелс се придвижи нагоре по въжената стълба, без да поглежда надолу, и накрая завари Саша да си почива на малка дървена платформа, сгушена сред клоните.

— Харесва ли ти? — попита тя.

Саша така се беше ухилила, сякаш бе поканила Уелс в най-великолепния палат.

Той се измъкна внимателно от стълбата и пропълзя до нея.

— Страхотно е — усмихна се. — Сама ли го направи?

— Бях много малка, така че баща ми ми помогна.

— И няма да възрази, ако прекараш нощта тук?

— Уелс, баща ми ръководи цялото ни общество. Прекалено е зает, че да го е грижа къде спя.

Уелс изсумтя.

— Никой баща не е чак толкова зает.

— Нямам нищо против. Макар че определено можем да се върнем в колибата, ако там ще ти е по-удобно.

В отговор Уелс уви ръка около Саша и я притегли до себе си.

— Всъщност тук ми е много удобно.

Тя се усмихна и го възнагради с бърза, лека целувка.

— Хубаво.

— Липсваше ми през последните дни — продължи Уелс, като се приведе над дървената платформа и придърпа Саша със себе си.

— И ти ми липсваше.

Гласът ѝ прозвуча приглушено, понеже се беше сгушила в гърдите му.

— Благодаря ти… за всичко. Нямах никакво намерение да те забърквам в тази каша, камо ли да ти натрисам хората си.

Саша седна бавно и го погледна. Проследи с пръсти лицето му и после започна да ги прокарва през косата му.

— Няма нужда да ми благодариш, Уелс. Нали знаеш, че и аз искам всички да сте в безопасност?

— Знам. — Той взе ръката ѝ и я целуна. — И така… — каза той, оглеждайки се. — Това ми изглежда като добро местенце за сън.

— Уморен ли си?

— Изтощен — рече той, подпъхна ръка зад нея и я притегли за още една целувка. — А ти?

— Може би не чак толкова уморена.

Тя пак го целуна и останалият свят сякаш изчезна. Нямаше нови колонисти. Нямаше земнородни. Нямаше го Роудс. Само Саша. Само придиханията им. Само устните им.

Внезапно лагерът му се стори отдалечен на светлинни години, толкова далечен, колкото изглеждаше Земята спрямо Колонията.

— Направо ме подлудяваш. Знаеш го, нали? — прошепна Уелс и прокара ръка надолу по гърба ѝ.

— Защо? Понеже те съблазнявам на дърво?

— Защото, независимо от всичко друго, което се случва, да бъда с теб ме прави щастлив. Лудост е колко бързо сменям предавките. — Уелс погали бузата ѝ с длан. — Като наркотик си.

Саша се усмихна.

— Май трябва да поработиш над комплиментите си, космическо момче.

— Никога не ме е бивало особено с думите. Справям се доста по-добре, когато демонстрирам нагледно какво имам предвид.

— Нима? — Саша въздъхна, когато Уелс положи другата си ръка на корема ѝ. — Предполагам, че ще трябва да ти се доверя. — Уелс приплъзна пръсти малко по-ниско и тя потръпна. — Добре, ти си този, който ме подлудява.

— Хубаво — прошепна Уелс в ухото ѝ, като си мислеше, че положението на Земята не е чак толкова отчайващо, колкото се беше страхувал.

Докато имаше Саша, това винаги щеше да е неговият дом.

Глава 15

Глас

Глас се огледа наоколо и почувства искрено удивление за първи път, откакто бе стъпила на Земята. Между клоните се процеждаше слънчева светлина, която обсипваше земята със златисти точици, наподобяващи хиляди дребни скъпоценни камъни. Ето така се предполагаше да изглежда Земята — мирна, красива и пълна с чудеса.

Люк хвана ръката на Глас, за да ѝ даде опора, докато се спускаха по стръмно нанадолнище. В подножието му имаше тесен поток, чиито води бяха кристалночисти, ако се изключеха танцуващите по течението червени и жълти листа. Когато стигнаха долу, Глас се поколеба и се озърна — проверяваше брега за най-доброто място, през което да преминат оттатък. Когато обаче направи предпазлива крачка към водата, Люк я вдигна със здравата си ръка и прекоси потока с леки подскоци, въпреки че и двамата носеха тежки раници.

Когато стигнаха отсрещния бряг, Люк внимателно я пусна на земята, а щом продължиха напред, я хвана за ръка. Отначало поддържаха почти постоянен разговор, възкликваха и сочеха различните дървета и следите от разнообразния животински свят. След известно време обаче се бяха умълчали, прекалено замаяни от заобикалящата ги красота, че да правят несполучливи опити да я облекат в думи. На Глас това почти ѝ се нравеше повече. Обичаше да гледа как лицето на Люк се озарява всеки път, щом очите му попаднеха на поредното чудо.

На Глас ѝ бяха нужни няколко часа, за да се поуспокои сърцебиенето ѝ, след като се бяха измъкнали от лагера. Отначало тишината я плашеше. Всяко прекършване на клонка или прошумоляване на листа проглушаваше ушите ѝ и я караше да подскача. Знаеше, че е само въпрос на време Роудс да разбере, че ги няма, и да изпрати преследваческа група да ги издири.

След няколко часа обаче стресът се разсея и тя започна да се наслаждава на тишината, на свободата да бъде напълно сама с Люк. Глас не можеше да повярва, че изобщо са обмисляли да останат в лагера. Никога преди не беше изпитвала подобен изблик от връхлитащи я усещания. Въздухът ухаеше на влажни листа и мускус от дървесната кора. Не би могла и да си представи колко по-ярки и наситени са цветовете на Земята, колко по-сладък е въздухът или колко са богати миризмите, съревноваващи се за вниманието ѝ.

Бяха вървели дълго в нощта и бяха спали едва няколко часа, преди отново да поемат на път, горящи от желание да увеличат възможно най-много разстоянието между тях двамата и Роудс, преди вицеканцлерът да изпрати група да ги търси. Приблизително на всеки половин час Люк спираше, вадеше компас от джоба си и го поставяше на земята, за да се увери, че все още вървят на север. Саша им беше казала, че отцепилите се земнородни — онези враждебните — бяха обособили обширен участък на юг от лагера на колонистите като своя територия. Това, разбира се, не беше никаква гаранция, че ако се насочеха на север, нямаше да попаднат право в лапите им.

Дърветата растяха все по-нагъсто и образуваха толкова плътен навес от листа, че небето почти не се виждаше. Кехлибарената светлина, процеждаща се между клоните, и бързо захладняващият въздух обаче им дадоха ясен знак, че денят почти е приключил.

— Мисля, че успяхме — рече уморено Глас. Страхът и адреналинът, които я бяха тласкали вчера, се бяха изцедили от нея и на тяхно място се бе настанило изтощението. — Нали няма да пратят никого след нас?

— Май няма такива изгледи — въздъхна Люк. Протегна ръка и свали раницата от гърба на Глас. — Хайде да си починем малко.

Пуснаха раниците на земята и се отправиха към огромно, покрито с мъх дърво, чиито огромни, усукани корени стърчаха над земята. Люк вдигна ръце над главата си и се протегна, след което се отпусна на един корен.

— Ела тук — каза той, хвана Глас за ръката и я придърпа в скута си.

Глас се засмя и притисна длан до гърдите му.

— Имаме цялата планета на наше разположение, а ти искаш да си делим едно място.

— Не разполагаме с цялата планета, малка империалистка такава — изтъкна той и нави кичур от косата ѝ около пръста си. — Трябва да оставим малко пространство и за земнородните.

— О, вярно — кимна Глас с насмешлива сериозност. — В такъв случай е по-добре да пестим мястото.

Тя се усмихна и преметна крак през Люк, за да се гледат лице в лице.

— Добър план — отбеляза той и обгърна с ръце кръста ѝ, скъсявайки и бездруго оскъдното разстояние помежду им. Целуна я нежно по устните и премести уста надолу към брадичката и шията ѝ. Глас въздъхна леко и Люк се подсмихна. Целуна местенцето, където се срещаха челюстта и вратът ѝ, и повдигна глава, за да прошепне в ухото ѝ. — Не е ли приятно чувството да си пожертвователен?

— Има си своите предимства — издиша Глас и прокара ръка надолу по гърба на Люк.

Шегите настрана, но беше невероятно отново да бъдат толкова сами. На кораба имаше хиляди души, натъпкани в пространство, първоначално предвидено за стотици. Винаги имаше слухтящи уши, следящи очи и тела, отъркващи се едно в друго. Хората знаеха как се казваш, какво е семейството ти и какви са постъпките ти. Тук обаче никой не ги наблюдаваше. Никой не ги съдеше.

— О, погледни — каза Глас и посочи храст с розови цветове над рамото на Люк, който не бе забелязала преди.

Люк се извърна и протегна ръка към един от тях. Точно когато пръстите му се канеха да се сключат около стъблото, той отдръпна длан и ръката му се отпусна встрани.

— Не ми се струва редно да го откъсна — рече той и се обърна към Глас със смутено изражение.

— Съгласна съм — усмихна се тя и постави ръка на тила му, притискайки отново устните му към своите.

— Въпреки това е жалко — промърмори Люк. — Щеше да стои красиво в косата ти.

— По-добре го остави на въображението си.

Люк пак я целуна, а после подпъхна ръка под нея и се изправи, понесъл я в обятията си.

— Люк! — засмя се тя. — Какво правиш?

Той направи няколко крачки и я свали безмълвно до земята, полагайки я нежно върху постеля от цветя. Дишането на Глас се учести, докато гледаше как Люк коленичи до нея. Игривото му изражение изчезна, заместено от друго, сходно с благоговение. Той протегна ръка, прокара пръсти през косата ѝ и я остави да се разпилее по розовите цветчета.

Сърцето на Глас препускаше, но тя се насили да не мърда, щом Люк се приведе и я целуна, подпирайки се на здравата си ръка. Тя разтвори леко устни и протегна ръце, за да го притегли в обятията си. Пое си дълбоко дъх и вдиша опияняващата смесица от цветя, горски въздух и Люк.

— Време е да тръгваме — заяви накрая Люк, щом погледна към притъмняващото небе. — Трябва да си намерим подслон за довечера.

Глас изпусна дълга въздишка на задоволство.

— Не може ли просто да останем тук завинаги?

— Иска ми се. Но не е като да сме в безопасност тук, в мрака. Налага се да намерим някое по-защитено място.

Вървяха с подновена енергия още няколко часа, докато небето премина от наситено сивкаволилаво до плътно кадифеночерно. Луната светеше толкова ярко, че скриваше повечето звезди от поглед и рисуваше особено красиви сенки по горския килим. Беше толкова прелестно, че сърцето на Глас я заболя — всяко ново чудо ѝ напомняше колко много бе изпуснала майка ѝ, колко много неща никога нямаше да види.

Внезапно Люк застина и вдигна ръка, за да я спре. Вирна глава и се заслуша, макар че Глас не чуваше нищо. След малко Люк прошепна:

— Виждаш ли това?

Отначало Глас различаваше само сенчестите силуети на дърветата, но тогава го зърна: беше малка сграда. Насред нищото.

— Какво е? — попита Глас и внезапно изпита тревога, задето бяха попаднали някъде, където не се предполагаше да бъдат.

— Прилича на колиба — каза Люк и затегна хватката си около ръката ѝ.

Поведе я напред с бавни и тихи стъпки. Двамата се насочиха към постройката, като я заобиколиха отдалече, преди да я приближат отстрани. Не беше колиба — представляваше малка каменна къща, останала забележително непокътната. Фасадата беше покрита с увивни растения и мъх, но нямаше съмнение, че стените са стабилни и здрави.

Люк и Глас спряха на няколко метра от нея. От внезапен повей прошумоляха листата на дърветата и после отново всичко притихна. И двамата затаиха дъх в очакване на признаци на живот, но нищо не последва.

Люк пристъпи към вратата, притисна ухо до нея, а после я отвори и влезе вътре, преди да подкани Глас да се присъедини към него. Тя си пое дълбоко дъх, намести раницата си и прекрачи прага. През напуканите прашни стъкла на прозорците се процеждаше достатъчно светлина, че да видят замръзналата картина вътре.

— О — отрони Глас, донякъде изненадана, донякъде натъжена.

Сякаш човекът, живял тук, беше излязъл за малко, но така и не се беше завърнал. В далечния ъгъл беше разположено малко легло. До него бяха подредени дървени кутии, които образуваха скрин. Очите на Глас се стрелкаха из тясното пространство. Срещу леглото имаше кухня, която по размер изглеждаше като предназначена за семейство кукли. Съдове и тигани висяха от гвоздеи по стените. До изгасналото огнище стоеше наклонена на една страна дървена маса в очакване на някого, който да седне на нея. На отсрещната стена беше подпрян леген, а до него бяха струпани чисти чинии. Къщата изглеждаше самотна, като че ли отдавна чакаше семейството ѝ да се прибере.

Глас отиде до масата и прокара длан по грубата повърхност. Ръката ѝ се покри с прах. Тя се обърна към Люк.

— Можем ли да останем тук? — попита тя.

Опасяваше се, че това може да е твърде хубаво, за да е истина.

Люк кимна.

— Мисля, че се налага. Мястото изглежда изоставено и очевидно е по-безопасно, отколкото да останем навън.

— Добре — рече Глас и се огледа, благодарна за големия късмет и за възможността да разсеят усещането за самота, което се беше наслоило по-дебело и от прахта. Пусна раницата си на пода и улови ръката на Люк. — Добре дошъл у дома — каза тя и се повдигна на пръсти, за да го целуне по бузата.

Той се усмихна.

— Добре дошла у дома.

Излязоха отново навън, за да потърсят дърва за огрев и други припаси, които може и да са оцелели. Зад къщата имаше малка, полусрутена дървена барака, но единственият инструмент, който намериха там, беше изкривена лопата, прекалено ръждясала, че да вдъхва каквито и да било надежди за полезност. За техен късмет, на земята бяха нападали достатъчно сухи клони, че да не се нуждаят от брадва, поне засега.

Далечният звук от течаща вода ги призова през мрака. Глас хвана Люк за ръка и го задърпа натам. Макар дърветата да заобикаляха къщата от три страни, зад нея имаше склон, който водеше надолу към реката.

— Виж — каза Люк и ѝ посочи чукан от нащърбено дърво, който стърчеше над водата. — Май са построили нещо в реката. Чудя се защо.

Той стисна ръката на Глас и я придърпа малко по-близо, за да се увери, че тя няма да се препъне в тъмното.

— Това да не е… — Гласът му заглъхна, щом посочи някаква странна на вид сянка, необичайна комбинация от остри ръбове и извивки.

— Лодка е, нали? — рече Глас и направи няколко крачки към нея, за да прокара пръсти по повърхността ѝ. Беше студена, почти като метал, но по-лека. Някога е била бяла, но преобладаващата част от боята се беше олющила и бе оставила след себе си единствено големи ръждиви петна. Глас надзърна вътре и видя нещо, което ѝ заприлича на гребло, паднало на пода. — Мислиш ли, че все още е в движение?

Люк я заобиколи отстрани, втренчен в плавателния съд.

— Не виждам двигател, а само гребло. Май това означава, че щом още не е потънала, работи. — Той се обърна към Глас и се усмихна. — Когато китката ми оздравее, може да пробваме.

— Е, аз разполагам с две функциониращи китки. Стига да не смяташ, че няма да се справя със задачата.

— Добре знаеш, че според мен няма нищо, на което да не си способна, моя малка пътешественичке в Космоса. Просто реших, че ще е романтично, ако те изведа на разходка с лодка.

Глас се приведе към него и се облегна на тялото му.

— Звучи ми чудесно.

Постояха така за момент, загледани в лунната светлина, която се къдреше по повърхността на водата, а после се върнаха в къщата.

Люк използва клечките кибрит, които бяха взели от лагера, за да напали малък огън в камината, а Глас извади скромните им хранителни запаси. На никого от двамата не му беше удобно да вземе повече от няколко дневни порциона.

— Това е абсолютно налудничаво — рече Глас, щом подаде на Люк парче сушен плод от раницата си. — Като извадено от приказка е. Къщичка в гората.

Люк отпи глътка вода от манерката си, а после я подаде на Глас.

— Ще ми се да знаехме какво се е случило на хората, които са живели тук. Дали са се опитали да преживеят Катаклизма, или са се евакуирали. — Той се огледа. — Струва ми се, че са тръгнали набързо.

В гласа му се долавяше нотка на тъга, от която стана ясно, че си мисли същото като Глас.

— Изглежда, сякаш къщата е запазила спомените за тях дълго след като са си отишли.

Докато растяха на кораба, вярата в призраци им се струваше като най-глупавото нещо на света. Но тук, на Земята, в тази къща, Глас започваше да разбира защо някой би повярвал във витаещото им присъствие.

— Е, значи сме длъжни да ги заменим с някои щастливи спомени — усмихна се Люк. Той се примъкна още по-близо до Глас и я обгърна с ръце. — Не ти ли е горещо пред огъня? Не искаш ли да си свалиш якето?

Глас се ухили, когато той разкопча якето ѝ. Затвори очи, щом започна да я целува, отначало бавно, а после по-настойчиво. Но колкото и да ѝ се искаше да се изгуби в докосването му, не можеше да се отърси от натрапчивата мисъл, която назряваше в ума ѝ. Люк грешеше. Не можеш да замениш тъжните спомени с щастливи.

Това му беше проблемът на нараненото сърце. Никога не можеш да изличиш болката. Винаги я носиш със себе си.

* * *

Равномерното дишане на Люк беше като приспивна песен. Главата на Глас бе положена на гърдите му и се издигаше и спускаше, докато той вдишваше и издишваше. Винаги му бе завиждала за способността му да спи като мъртъв — съня на невинните, както майка ѝ винаги го беше наричала. Мислите в главата на Глас се въртяха твърде бързо, че да може да заспи. Искаше ѝ се просто да се наслади на момента, да улови магията в това да лежи до Люк, но едва успяваше да го погледне, без да почувства как остра мъка пробожда сърцето ѝ. Не им оставаше много време. Съвсем скоро Глас трябваше да сложи край, преди Люк да е разкрил тайната, която щеше да убие и двама им.

Очите на Глас се наляха със сълзи и тя изпита благодарност, че той не може да види лицето ѝ. Люк не знаеше, че съвместното им бъдеще не вещае нищо друго освен болка и скръб. Пое си няколко дълбоки глътки въздух, за да се овладее.

— Добре ли си, скъпа? — измърмори Люк с натежал от съня глас.

— Да — прошепна тя.

Той протегна ръка към нея и без да отваря очи, я притегли към себе си и целуна върха на главата ѝ.

— Обичам те.

— И аз те обичам — успя да промълви тя, преди гласът ѝ да се пречупи.

След малко тя отгатна по ритъма на дишането му, че отново е потънал в сън. Пое ръката му и нежно я постави на корема си, за да може топлината му да проникне под кожата ѝ. Наблюдаваше лицето му, докато той спеше. В такива моменти винаги изгледаше като малко момче, а дългите му мигли направо докосваха бузите му. Само ако можеше да му сподели за детето им — онова, което растеше в нея, докато двамата лежаха тук.

Но той никога нямаше да узнае. Седемнайсетгодишната Глас може и да имаше минимален шанс да получи помилване, задето е нарушила Доктрината Гея, но деветнайсетгодишният Люк щеше да бъде обречен — екзекутиран след съдебен процес по кратката процедура. Щеше да се наложи да го напусне, да прекъсне всички контакти с него, за да не може Съветът да го свърже по никакъв начин с нея.

— Съжалявам — прошепна Глас, а сълзите се стичаха по бузите ѝ, докато се чудеше за кого от двамата ѝ се късаше най-много сърцето.

* * *

Люк въздъхна в съня си. Глас се намести и докосна бузата му с ръка — така ѝ се искаше да знае какво си мисли той. Заради хаоса около бягството им от Колонията и травмата от катастрофалното им приземяване не им беше останало време да поговорят за ужасяващата им разправия на кораба. Или може би Люк така предпочиташе.

Глас се беше опитала да прикрие бременността си, но в края на краищата я разобличиха. Нарушаването на суровите правила за популацията беше едно от най-сериозните престъпления на кораба и дори след като претърпя спонтанен аборт, Глас беше принудена да се изправи пред канцлера. Когато той настоя да разкрие самоличността на бащата, тя се паникьоса и излъга. Вместо Люк изрече името на съквартиранта му, Картър — манипулативно и опасно по-голямо момче, което се беше опитало да изнасили Глас в отсъствието на Люк.

Въпреки че Картър беше подъл гадняр, не заслужаваше да умре. Но точно това се беше случило. Канцлерът беше повярвал на Глас — беше затворил непълнолетното момиче и бе наредил Картър да бъде екзекутиран.

Глас никога нямаше да забрави разяреното, отвратено изражение на Люк, когато бе разкрил истината. Макар да ѝ беше простил, тя се боеше, че е разрушила нещо, което никога нямаше да може напълно да бъде поправено — доверието на Люк.

Той отново въздъхна и без да отваря очи, я притегни към себе си. Тя се усмихна и позволи на успокояващото биене на сърцето му да заглуши останалите ѝ мисли. Идването на Земята беше шанс да започнат начисто, да оставят ужасите на миналото зад гърба си.

Глас на свой ред затвори очи и тъкмо започваше да се унася в сън, когато внезапно я разбуди някакъв силен шум. Всичките ѝ сетива се възпламениха, тя седна в леглото и се огледа наоколо. Колибата беше празна. Нима звукът ѝ се беше присънил? Какво ставаше? Превъртя го наново в ума си — не беше точно вой, нито пък глас. Беше нещо по-различно — като зов, сигнал, но не с думи. Просто… някаква форма на комуникация. Нямаше представа между какви същества. Лагерът се намираше на километри от тук и досега не бяха видели на това място други признаци на цивилизация. Бяха абсолютно сами. Навярно звукът беше дошъл от вятъра, духащ по покрива на колибата, или нещо подобно. Нямаше от какво да се притеснява.

Глас отново легна, притисна се в топлото отпуснато тяло на Люк и най-сетне заспа.

Глава 16

Белами

Белами не беше свикнал да си седи на задника и да безделничи. Не му харесваше да се чувства безпомощен. Безполезен. Беше свикнал да се бори за нещата, от които се нуждае — храна, безопасност, сестра си, живота си — и фактът, че беше принуден да разчита на други хора, го побъркваше. Именно тази склонност обаче го беше забъркала в цялата каша. Ако не беше припирал толкова да се качи на кораба при Октавия, канцлерът — баща му — никога нямаше да бъде прострелян. А няколко седмици по-късно Белами щеше да слезе с втората вълна колонисти като свободен гражданин, вместо като осъден престъпник.

Седеше на дървена пейка в парка — малко затревено пространство в центъра на града на Саша и Макс. Наблюдаваше как група деца, с няколко години по-малки от него самия, вървят към къщата, която служеше за училище. Три момчета се закачаха, като се удряха едно друго по раменете. Можеше да долови подигравателния им тон. Едното побягна и другите две се втурнаха заедно с него през смях. Двойка по-големи момче и момиче се държаха за ръце и проточваха раздялата си, споделяйки тяхна си лична шега и изчервяваща целувка.

Същевременно Белами не беше имал никаква представа, че кислородът на Колонията е на привършване и че от спешната евакуация са ги делели едва седмици. А и не беше някакво деветнайсетгодишно нищожество от „Уолдън“ да не е пръв на опашката за транспортния кораб. Беше взел правилното решение, като си проправи път към Земята със сила. Беше успял да се погрижи за Октавия. И беше срещнал красиво, ослепително, смущаващо умно момиче, заради което всеки ден се събуждаше с все същата глуповата ухилена физиономия. Когато тя не го побъркваше, де.

Вдигна глава и се озърна за Кларк — бяха я помолили да прегледа счупената ръка на едно хлапе. При други обстоятелства не би било никак лошо да останат в този град. Мястото беше едновременно подредено и спокойно. Всеки имаше постеля и достатъчно храна и наоколо не се мотаеха опиянени от власт пазачи, следящи зорко всяко движение на останалите. Бащата на Саша очевидно бе начело, но не беше като Роудс или дори като канцлера. Слушаше внимателно съветниците си и доколкото Белами можеше да прецени, повечето важни решения се подлагаха на гласуване. На всичкото отгоре на никого не му се беше сторило странно, че Белами има сестра — тук всички имаха братя или сестри, при това много.

И все пак в светлината на последните събития спокойствието имаше и една злокобна отсянка. Ами ако Роудс тръгнеше по петите им? Ами ако Белами неволно превърнеше тихото селище на земнородните в някаква военна зона? Никога нямаше да си прости, ако заради него загинеха невинни хора.

Белами нервно тресеше крака. Стомахът му беше събран на възел, откакто бяха пристигнали преди три дни. Не знаеше как да постъпи. Макс, Саша и техните хора искаха той да остане. Искаха да го защитят. А и животът с истински покрив над главата и вкусна храна, за която не му се налагаше да ходи на лов, убива и одира животното сам, не беше никак лош. Белами не можеше да го отрече: в гърдите му беше покълнало зрънце копнеж за такова простичко съществуване. Искаше Роудс да забрави за него, миналото му да бъде изличено и животът му да бъде толкова лесен, колкото беше за тези деца.

Той огледа редицата дървета и пътеката, която водеше към града, в търсене на признаци за нашественици. Нищо. Откакто бяха дошли, почти не беше мигнал. Беше твърде зает да наостря уши в среднощната тишина, да се ослушва за звука на приближаващи стъпки или шумоленето на листа, които биха му подсказали, че някой се готви да ги нападне — че някой ще го похити.

Не можеше да живее така. Очакването и ужасът го гризяха отвътре и дори този малък град започваше да му се струва като затвор. Откакто се намираше на Земята, Белами бе свикнал всеки ден да прекарва часове в гората. Макар да беше значително по-добре да бъдеш затворен в градчето, отколкото да бъде прикован на космически кораб, чувството си оставаше.

Той се облегна на пейката с въздишка и погледна нагоре към синия простор. Какво, по дяволите, щеше да прави цял ден? Не можеше да ловува, дори не можеше да обикаля сам. Децата бяха на училище, така че не можеше да играе на топка с тях. Всички останали си имаха работа за вършене. Той се вгледа в хората, които бързаха по собствените си задачи — строене, поправяне, миене, грижа за животните и така нататък. Всички се държаха толкова любезно — това го караше да се чувства неудобно. Абсолютно всеки човек, покрай когото бе минал, му бе пожелал хубав ден. Белами нямаше представа какво да каже или какво изражение да си придаде. Трябваше ли да се усмихне в отговор? Да поздрави? Или просто да кимне?

Поне знаеше, че Октавия е добре. Саша беше ходила до лагера два пъти, за да я нагледа отдалече, и бе предала на Октавия съобщение, в което я уверяваше, че Белами е в безопасност. Поради някаква причина Роудс бе предпочел за момента да не отмъщава на Октавия. Белами обаче не възнамеряваше да я оставя сама за дълго. Не можеше да разчита на добрата воля на Роудс — ако това изобщо беше някакво благоволение — дълго време.

— Добро утро.

Макс се беше приближил, без Белами да усети.

— Добро утро — отвърна Белами, зарадван, че нещо го е откъснало от мрачните му мисли.

— Може ли да ти правя компания?

— Разбира се.

Белами му направи място и Макс се настани до него на пейката. От металната чаша в ръката му се издигаше пара. Двамата поседяха мълчаливо за известно време, загледани в последните закъсняващи за училище деца.

— Как е рамото? — попита Макс.

— По-добре. Благодаря, че предостави всички онези неща на Кларк. Знам, че са доста ценни, а вече направихте толкова много за нас. — Той млъкна, зачуден дали би било благородно, или глупаво да сподели тревогите си относно задържането им тук. — Въпреки това не смятам, че е добра идея да оставам.

— Къде възнамеряваш да отидеш?

Макс не звучеше изненадано и Белами оцени липсата на осъдителна нотка в гласа му.

— Още не съм го измислил. Знам само, че не мога просто да седя тук и да чакам да дойдат да ме заловят, както и че не мога да допусна риска някой друг да пострада заради мен.

— Разбирам как се чувстваш, като знаеш, че някъде там има хора, които ти мислят злото. Но те нямат право да отнемат живота ти, Белами. Никой няма. — Макс замълча. — И никой тук не прави нищо против волята си. Истината е, че според мен няма по-безопасно място за теб — продължи той, като наклони глава към гората. — Съществуват и по-големи заплахи от Роудс. Не съм сигурен колко знаеш за другите — повдигна вежди Макс. — За хората от нашата група, които се отделиха.

— Малко.

При последното си посещение тук, когато дойдоха да спасят Октавия, Белами бе дочул историята за колонистите, които пристигнали на кораб много преди Стоте. Земнородните ги приютили и споделили храната си с тях, но не всички посрещнали непознатите с отворени обятия, особено поради факта че въпросните непознати били потомци на хората, които избягали от умиращата Земя с космически кораб и оставили всички други да загинат.

Двете групи сключили несигурно примирие, но тогава нещо се случило. Едно земнородно дете умряло и настанал хаос. Част от хората на Макс винели колонистите и Макс, задето допуснал чужденците в дома им. Те настояли за възмездие и когато Макс отказал да им позволи да убият колонистите, те се отцепили и заживели сами извън обсега на властта му.

Най-откачената част в цялата история беше, че родителите на Кларк — които тя смяташе за мъртви и осъдени от Колонията да бъдат изхвърлени в Космоса — били сред първата вълна колонисти. След смъртта на детето двамата били прогонени заедно с другите.

Макс отново отпи от чашата.

— Израснах с тях. Отгледахме заедно децата си и смятах, че ги познавам. — Той млъкна за миг, сякаш оставяше спомените да се превъртят в ума му, преди да продължи. — Сега обаче са станали неузнаваеми. Обсебени са от насилието и искат да заграбят за себе си възможно най-много земя. Гневни са и нямат нищо за губене. Което ги прави много, много опасни.

— Какво искат? — попита Белами, макар изобщо да не беше сигурен, че желае да чуе отговора.

— Иска ми се да знаех — въздъхна Макс и прокара ръка по сивата си брада. — Отмъщение? Власт? Какво биха могли да желаят, което вече да нямаме тук?

За миг и двамата се умълчаха.

— Кларк иска да открие родителите си — обади се Белами.

— Знам. Но не е безопасно. Ако отцепниците са склонни да навредят на собствените си съседи и приятели, със сигурност няма да се поколебаят да наранят Кларк. А ако разберат, че е тяхна дъщеря — е, не ми се мисли какво биха ѝ причинили. Семейство Грифин нямаха нищо общо със смъртта на момчето, но в случая не говорим за рационални хора. — Макс се извърна и прикова очи в Белами. — Според теб тя осъзнава ли рисковете?

Белами поклати глава.

— Не знам. Но тя няма да седи и да чака вечно. Иска да намери майка си и баща си. Опитах се да я убедя да изчака, докато стане безопасно и аз да отида с нея. Трябва да научим повече за това накъде може да са тръгнали. Но тя е твърдо решена.

— Не я виня — въздъхна Макс. — И аз бих искал да ги открия.

— Да.

Белами знаеше какво е да изпитваш отчаян, първичен стремеж да намериш някого, когото обичаш. Разбираше защо Кларк иска да поеме по следите на родителите си. Но беше ли склонен да я остави да загине заради това?

Един мъж, който тичаше към тях, прекъсна мислите му.

— Макс — рече задъхано мъжът, като внезапно се закова пред тяхната пейка. — Някаква група приближава града. Намират се на около стотина метра в покрайнините. Ще пристигнат след няколко минути. И още нещо, Макс. Въоръжени са.

Сърцето на Белами се качи в гърлото и чувството за вина го заля като приливна вълна. Дошли са за мен.

Макс скочи на крака.

— Изпратете сигнал. И определете група, която да ги посрещне и съпроводи в града. Мирно. — Мъжът кимна и се втурна нанякъде. Макс се обърна към Белами. — Последвай ме.

Белами се опита да запази спокойствие, но в него се трупаше гняв и страх — същата комбинация от чувства, която по принцип го тласкаше да направи някоя глупост. Следваше плътно Макс, докато тичаха по пътя към Заседателната зала на града, където вече се събираха хора, много от които носеха огнестрелни оръжия и копия. Няколко минути по-късно Кларк, Уелс и Саша също нахлуха вътре с напрегнати, но решителни изражения. Саша се присъедини към баща си в предната част на залата, а Уелс и Кларк си проправиха път през тълпата, за да застанат до Белами в дъното на помещението.

— Не се тревожи — каза му Уелс, докато заобикалящото ги множество бърбореше притеснено. — Няма да им позволим да те вземат.

Ала Белами не се притесняваше точно за това. Повече се опасяваше какво щеше да се случи на земнородните, когато откажеха да го предадат — какво щеше да стори Роудс, ако не получеше своето.

Макс вдигна ръка и залата притихна.

— Както повечето от вас знаят, скоро ще имаме посетители — извика той, а гласът му звучеше повелително, но спокойно. — В момента ги въвеждат в града. Ще се срещнем с тях, ще изслушаме исканията им и после ще решим как да постъпим.

Над тълпата се понесе вълна от мърморене и приглушени въпроси. Макс пак вдигна ръка и всички се умълчаха.

— Знам, че имате много въпроси. Аз също. Но нека започнем с изслушването. Не забравяйте, че няма мир без мирни преговори.

Сред тълпата се настани напрегната тишина. Няколко минути по-късно няколко земнородни влязоха с група от пазачите на Роудс. Бяха им взели оръжията, но не ги бяха вързали или оковали по никакъв начин.

— Добре дошли — приветства ги Макс. Пазачите мълчаха, израженията им бяха каменни, а очите им се стрелкаха из стаята, докато преценяваха обстановката и съставяха стратегия. — Моля, настанете се удобно и ни споделете защо сте дошли.

Пазачите си размениха погледи. Най-старшият — мъж на средна възраст, на име Бърнет, когото Белами разпозна от затворническата колиба, пристъпи напред.

— Не сме тук, за да нараним хората ви — поде Бърнет със същия студен, равен глас, който Белами беше чувал от устата на безброй пазачи, преди да завлекат някого за затваряне и да го накарат да изчезне безследно. Вторият в командването плъзна поглед по стаята, докато взорът му не попадна на Белами. Всеки мускул в тялото на Белами се напрегна и му се наложи да се пребори с импулса да се втурне към предната част на залата и да сключи ръце около дебелия врат на Бърнет. — Дошли сме само за да изпълним заповед за задържане на един от нашите затворници. Укривате беглец, който трябва да отговаря за престъпленията си. Предайте го и ще си тръгнем с мир.

Кларк сграбчи ръката на Белами и я стисна силно. Той знаеше, че тя е готова на всичко, за да го защити, но при настоящите обстоятелства искаше само да ѝ спести допълнителна болка.

Макс изгледа внимателно Бърнет и направи пауза, преди да заговори.

— Приятелю, оценявам факта, че сте дошли тук заради дадените ви заповеди. Ние също нямаме намерение да ви създаваме каквито и да било неприятности. — Макс хвърли поглед на Белами през морето от глави, което ги разделяше, а изражението му беше неразгадаемо. — Но доколкото разбирам, затворникът, както го наричате, няма да получи каквато и да било справедлива присъда. Ако се завърне в лагера ви, той ще бъде екзекутиран.

Вълна от шокирани възгласи и шепоти се понесе над тълпата. Една земнородна жена до Кларк и Белами се втренчи в тях, попивайки с поглед уплашените им лица и вкопчените им ръце, и изражението ѝ се промени от объркано към решително. Трима мъже, които стояха близо до Белами, размениха погледи, а после пристъпиха напред, така че да застанат между него и пазачите.

— А ние нямаме навика да изпращаме млади мъже към гибелта им — завърши Макс.

Бърнет хвърли развеселен поглед на един от другите пазачи и на лицето му се прокрадна лека усмивка.

— Това не беше молба — рече той. — Нали осъзнавате, че отказът ви ще има последствия?

— Да — отвърна спокойно Макс, макар очите му да бяха станали студени. — Изразихте се много ясно. — Той се обърна към останалите земнородни. — Вярвам, че говоря от името на всички, като казвам, че няма да ставаме съучастници в това несправедливо наказание. Но ще оставя избора на тях.

Настана дълга пауза. Белами внезапно почувства слабост, докато оглеждаше лицата на тези хора — тези непознати — които държаха съдбата му в ръцете си. Беше ли честно да ги карат да вземат това решение — да ги молят да рискуват собствената си безопасност, за да защитят него?

Тъкмо набираше смелост да извиси глас и да се предаде на Роудс, когато Макс прочисти гърло.

— Моля всички, които подкрепят това да оставим посетителите ни да отведат момчето със себе си, да вдигнат ръка.

Един от пазачите се подсмихна, а този до него изпука кокалчетата на пръстите си. Очевидно се наслаждаваха на сцената и нямаха търпение да видят как земнородните предават Белами на мрачната му участ.

За изненада на Белами обаче никой не вдигна ръка.

— Какво, по… — прошепна той, а Кларк стисна дланта му.

— А всички, които са за това Белами, Кларк и Уелс да останат под наша защита?

Безброй ръце се изстреляха във въздуха и напълно скриха Макс, Бърнет и другите пазачи от поглед. Коленете на Белами се разтрепериха, когато в него се надигна безмерен прилив на благодарност. Възрастните в Колонията никога не бяха предлагали на Белами дори трошичка доброта. Никога, дори и когато двамата с Октавия умираха от глад. Тези хора обаче бяха склонни да рискуват всичко за него — един напълно непознат.

Точно това влоши положението още повече. Тези хора бяха добри. Не заслужаваха да загинат заради някакво хлапе, което бе вземало само лоши решения през всичките си деветнайсет години.

Кларк плъзна ръка около кръста му и се прилепи до него, за да го окуражи.

— Всичко е наред — отрони тя в ухото му.

— Не — промълви Белами, толкова на себе си, колкото и на нея. — Не — извика по-силно.

Заради глъчката в залата никой не го чу. С изключение на Кларк и Уелс. Ръката на Кларк се свлече от него и двамата с Уелс се втренчиха объркано в Белами.

— Белами! — обади се Кларк с ококорени очи. — Какви ги вършиш?

— Не мога просто да седя тук и да оставя всички тези невинни хора да рискуват живота си за мен. Те имат деца, имат семейства. Няма нужда да им натрисам тази простотия.

Уелс пристъпи напред и стисна здраво рамото на Белами.

— Хей — каза той. — Просто се успокой. — Белами се опита да се освободи от хватката му, но Уелс не му позволи. — Разбирам те, Белами. Не си свикнал да приемаш чужда помощ. Но в случая не става дума за затваряне заради откраднати стоки на пункта за обмяна. Говорим за осъждане на смърт. Роудс ще те убие.

Белами се преви и постави ръце на коленете си. Пое си няколко дълбоки, успокояващи глътки въздух. Знаеше, че хората на Макс и Саша вярват в нещо повече от себе си. Беше го прозрял в добротата, която проявяваха един към друг, в начина, по който приветстваха трима непознати в животите си. Беше го прозрял в лидерството на Макс. Но не знаеше как би могъл да понесе бремето на щедростта им.

Кларк отново хвана ръката му и го погледна в очите.

— Дори и да не го направиш за себе си, ще го направиш ли за мен? Моля те?

Гласът ѝ трепереше и нещо се скъса в гърдите на Белами. Никога не я беше чувал да звучи толкова уязвима, толкова уплашена. Никога не я беше чувал да моли някого за нещо. Каквото и да пожелаеше, си го набавяше сама. Този път обаче това нямаше да е достатъчно. Тя се нуждаеше от помощ.

— И за мен — тупна го по здравото рамо Уелс.

Белами се извърна от Кларк към Уелс. Как се беше случило това? Когато двамата с Октавия напуснаха Колонията, бяха сами срещу цялата Вселена. А сега имаше хора, които бяха загрижени за него. Имаше семейство.

— Добре — кимна той, сдържайки сълзите, които напираха да бликнат. Насили се да се усмихне. — Но само веднъж. Следващия път, когато ме осъдят на смърт, задето съм избухлив идиот, ще трябва да ги оставите да ме отведат.

— Дадено — рече Уелс и отстъпи с доволна усмивка.

— Изключено. Ти си моят избухлив идиот — надигна се на пръсти Кларк и го целуна.

Белами обви ръка около нея и отвърна на целувката ѝ, твърде развълнуван, че да се смути от проблясващите в очите му сълзи.

Глава 17

Глас

Глас отвори вратата на колибата с рамо. И двете ѝ ръце бяха заети — едната с кофа речна вода, а другата с торба боровинки, растящи наблизо, на които се бе натъкнала. Тя пусна храната на грапавата дървена маса и понесе водата към легена. Без да се замисля, посегна към рафта и свали една купичка от него. Двамата с Люк бяха прекарали само два дни тук, но вече се чувстваха толкова удобно в малката си къщичка, сякаш живееха в нея от цяла вечност.

През първата им сутрин бяха излезли предпазливо от къщата, озъртайки се за земнородни. Не забелязаха никакви следи от човешки живот. Спокойствието и увереността им постепенно нараснаха и двамата се отдалечиха на няколко метра от къщата в опит да открият храна.

И двамата така се бяха съсредоточили върху търсенето, че за малко не забелязаха елена, който пасеше наблизо. Глас вдигна глава, за да повика Люк, и точно преди името му да се откъсне от устните ѝ, видя животното, което се намираше на няколко крачи от нея. Беше младо — има ли специално название за бебе елен? Глас се помъчи да си спомни — беше толкова красиво. Мекият му кафяв нос потрепна, щом подуши въздуха, а големите му кафяви очи бяха мили и тъжни. Глас се боеше да помръдне, да не би да го подплаши. Искаше и Люк да го види, но не можеше да издаде и звук. Тя и еленът се взираха дълго един в друг, докато Люк най-сетне не се обърна и не го зърна. Замръзна. Глас разчете по изражението на лицето му, че той е удивен от животното също толкова, колкото и тя.

Тримата стояха така, приковани в безмълвната си размяна на погледи. Най-накрая далечно прошумоляване сред дърветата накара елена да потъне в гората, почти без звук. Глас въздъхна, щом той изчезна.

— Това беше невероятно — каза тя.

— Аха — съгласи се Люк, ала изражението му беше сериозно.

— Какво има? — попита Глас, изненадана от реакцията му.

— Просто… ако не намерим нещо за ядене, ще трябва да… сещаш се… — заглъхна гласът му.

Сърцето на Глас се сви. Беше толкова омаяна от изразителните очи на елена, че изобщо не се бе замислила как може и да ѝ се наложи да го изяде. От тази идея ѝ се обърна стомахът.

— Нека не се тревожим за това — рече тя. — Продължавай да търсиш.

За щастие, бяха открили боровинките и засега се оправяха. Дълбоко в себе си обаче тя знаеше, че е само въпрос на време нещата да се променят. Таблетките им за пречистване на водата бяха на привършване, а в къщата не откриха тенджера, в която да я преваряват. Имаше странни буболечки, които пъплеха по пода в нощните часове и будеха Глас от дълбокия ѝ сън — от тях я побиваха тръпки. Люк само ѝ се присмиваше, когато тя се сгушваше в него и придърпваше одеялото по-плътно над главите им. А не ги напускаше и постоянната разяждаща тревога какво предстои да се случи. Можеха ли да останат тук? Възможно ли беше нещата наистина да са толкова прости? Тя си спомни какво ги бяха учили за сезоните на Земята — красивите есенни листа означаваха, че не след дълго щеше да настъпи зима, и тогава щеше да им се наложи да измислят как да се справят със студа. Глас обаче правеше всичко по силите си, за да изтика тези мисли на заден план. Друг път щеше да се притеснява за зимата. Днес просто искаше да изживее приказката във вълшебната къщурка под високия покров на дърветата.

Люк прекрачи прага, изтърсвайки калта от ботушите си. По гъстата му вълниста коса бяха полепнали листа. От него се носеше свеж боров аромат, който изпълни ноздрите ѝ. Глас вдиша дълбоко. Точно това, че беше толкова близо до него и вдишваше уханието му, караше всеки нерв в тялото ѝ да пламне.

— Вечеря? — Тя вдигна боровинковото ястие с насмешлива тържественост. — Тази вечер съм ти приготвила нещо изключително.

— А, боровинково задушено — ухили се Люк. — Любимото ми. Поводът специален ли е?

Тя наклони глава настрани и му се усмихна дяволито.

— Може и да стане.

Люк прекоси стаята на няколко бързи крачки, прегърна я и я претегли за дълбока целувка, която имаше чувството, че щеше да трае вечно.

* * *

По-късно същата нощ двамата заспаха с преплетени до огъня тела. Глас се беше унесла бързо. С всяка изминала нощ, която прекарваха в гората, Глас се чувстваше все по-спокойна, а напрежението и стресът от последните няколко седмици постепенно избледняваха от паметта ѝ. Започна да спи дълбоко, почти ненаситно, сякаш сънят ѝ предлагаше питателна храна, за която отдавна бе копняла.

Когато първият шум проникна през прозореца, Глас го възприе като част от съня си. Събуди се чак когато Люк седна изправен до нея, тялото ѝ се търкулна от него, когато той скочи панически. Отвори очи и моментално се разбуди. Тогава го видя: лице на прозореца на колибата. Някой се взираше в тях — земнороден, когото Глас различи на отразената светлина от изгасващия огън. Можеше да прецени по дългата коса и торбестите дрехи. Никой от колонистите не се обличаше така. Не изглеждаха по този начин. Ужас и адреналин запрепускаха през тялото ѝ, изпълниха вените ѝ и нажежиха мозъка ѝ. Чу някой да вика в далечината, но чак след секунда осъзна, че звукът излиза от собствената ѝ уста.

Люк скочи на крака и грабна пистолета, който беше взел от лагера. Бос и гол до кръста, той отвори вратата с ритник и се изстреля в мрака.

— Не, Люк! — извика отчаяно след него Глас. — Не отивай там!

Той обаче вече се беше изгубил от поглед. Паниката стисна гърдите ѝ и заплаши да я събори на земята, но Глас се втурна, залитаща и задъхана, след Люк, като се мъчеше да извика името му.

Глас изтича навън и го затърси на сляпо в мрака, докато очите ѝ не привикнаха с тъмнината. Заля я облекчение, щом видя Люк на няколко метра по-нататък с гръб към нея. Беше насочил оръжието високо във въздуха, към небето. Срещу него в полукръг стояха трима мъже и една жена. Бяха облечени подобно на Саша, в комбинация от животински кожи и вълна, но приликите свършваха дотук. Лицата им бяха като жестоки маски, а в очите им искреше злост, когато размениха погледи помежду си.

Люк и земнородните стояха в мълчаливо противоборство. Земнородните бяха вдигнали ръце и държаха копия, готови да бъдат хвърлени в атака. Изглежда, чакаха някакъв сигнал. Преди Люк да може да я спре, Глас се затича към него. Той я обгърна със силна ръка и я избута зад гърба си. Глас долови, че всеки мускул на тялото му е напрегнат и готов за битка.

Тя подаде глава иззад него и извика на земнородните:

— Моля ви — пресекна гласът ѝ. — Не сме дошли да навредим на някого. Приятели сме на Саша. Моля ви, не ни наранявайте.

— О, приятели сте на Саша? Така ли било? — отговори един от мъжете със суров и подигравателен глас. — Е, в такъв случай ще ви убием веднага, вместо да ви оставим полумъртви на животните. От любезност.

Люк се опита още повече да я избута и да я скрие зад себе си. Настана дълга, ужасяваща пауза, през която всяка от страните чакаше другата да предприеме нещо. Най-накрая един от земнородните — мъжът, чието лице бе зърнала на прозореца — пристъпи заплашително напред.

— Опитахме се да предупредим приятелите ви. Проявихме милост, като убихме само един от тях. Вместо обаче да осъзнаете, че не сте добре дошли тук, вие доведохте още от вида си. Стига толкова — изплю той.

— Не беше така — проплака Глас. — Не знаехме… нямаше как да общуваме с тях. Обещавам, че няма да дойдат още хора като нас.

Гласът ѝ се пречупи както от страха, така и от тъжното осъзнаване на факта, че това беше истина. Който не беше успял да се добере до транспортните кораби, бе изгубен завинаги.

Земнородната жена се усмихна презрително на Глас.

— Обещаваш? — изсумтя тя. — Разбрахме по трудния начин какво се случва, когато се довериш на външни хора.

Тя кимна на мъжа, който отметна ръка назад и се прицели с копието право в сърцето на Люк.

— Не мърдай! — изкрещя Люк. — Моля те. Не искам да те нараня, но имам оръжие. Не ме принуждавай да го използвам.

Мъжът застина, сякаш осмисляше думите на Люк, но само за миг. После направи още една предпазлива крачка напред.

Ушите на Глас писнаха от острото изсвирване на куршума. Ехото му отекна от стволовете на дърветата и се върна към тях. Люк беше стрелял във въздуха, насочил оръжието встрани от земнородните, но това ги сплаши достатъчно. Те скочиха и се разпръснаха, изчезвайки в мрака.

Глас беше толкова облекчена, щом ги видя да се оттеглят, че отначало не осъзна какво се беше случило. Когато Люк стреля, бе настанала някаква суматоха. Да не би някой от тях да беше хвърлил нещо? Тя се обърна към Люк и кръвта замръзна във вените ѝ. Той стоеше с лице към нея, с разширени в ужас очи. Отвори уста, но от нея не излезе никакъв звук. Глас спусна поглед по тялото му — плъзна очи по дължината на ръцете му до дланите, които стискаха здраво левия му крак. Между пръстите му бликаше кръв. Наблизо лежеше дървено копие.

— Люк! — извика тя. — Люк, не!

Люк се свлече на колене.

Глас се затича към него и се хвърли на земята.

— Люк!

Сграбчи ръката му, сякаш се опитваше да го задържи при себе си, да му попречи да поеме нанякъде, където тя нямаше да може да го последва.

— Ще се оправиш — каза Глас, като си нареди да изтласка паниката от гласа си. Люк имаше нужда тя да запази спокойствие. Имаше нужда тя да измисли нещо. — Нека да влезем вътре.

Погледна надолу и пребледня. Дори на слабата лунна светлина можеше да види, че тревата около крака на Люк се оцветява в тъмночервено.

Тя се подпъхна под ръката му и пробва да го издърпа на крака, но рязко спря, щом той извика от болка.

— Просто ми помогни да се изправя — процеди Люк през стиснати зъби. — Останалото ще го мислим, когато влезем вътре.

Люк с мъка застана на един крак. Глас се опита да успокои дишането си, да забрави факта, че се намираха на два дни от всякаква медицинска помощ. Как допуснаха глупостта да заминат сами?

— Не се тревожи — рече Люк, като потръпваше от болка с всяко тромаво куцукане. Извърна се, за да огледа дърветата за следи от земнородните. — Не е чак толкова зле.

Но дори Люк не можеше да прикрие уплахата в гласа си.

И двамата знаеха, че лъже. Също така и двамата знаеха какво ще се случи, ако той не се оправи.

Глас щеше да остане напълно сама.

Глава 18

Кларк

Настроението в лагера на земнородните рязко се беше променило. Когато слънцето залезе, трескавото вълнение, което бе кипнало кръвта на всички по време на стълкновението с хората на Роудс, го последва. Все още бяха решени да защитят Белами — ако не друго, сблъсъкът беше изяснил колко опасно би било да се подчинят безропотно на колонистите — но израженията им бяха помръкнали, а гласовете им бяха станали дрезгави и припрени, докато прибираха децата си у дома и спускаха резетата на вратите.

Кларк седеше пред колибата и се надпреварваше с избледняващата светлина, понеже се готвеше да поднови шевовете, които Белами бе разкъсал по време на бягството им.

— Свали си тениската — подкани тя, щом се наместиха на затревения участък, който се намираше отвъд удължаващите се сенки.

Белами изглеждаше объркан и се озърташе наляво-надясно, за да провери дали на черния път има хора.

— Какво? Тук ли?

— Да, тук. В колибата е твърде тъмно. — Той се поколеба, но Кларк повдигна вежда. — Откога трябва да моля повторно Белами Блейк да си свали тениската?

— Стига де, Кларк. И бездруго вече ме смятат за побъркан беглец от закона, заради когото всички ще измрат. Трябва ли да бъда и побъркан гол беглец от закона?

— Да, освен ако не искаш да те смятат за побъркан мъртъв беглец от закона. Трябва да оправя тези шевове.

Той въздъхна драматично, хвана ръба на тениската си със здравата си ръка и я издърпа през главата си.

— Благодаря ти — рече Кларк, потискайки усмивката си.

Като пациент Белами страшно ѝ напомняше на някои от малките деца, които бе лекувала в медицинския център. Но това беше едно от нещата, които обичаше в него. В един момент можеше да се изявява като отстрелващ елени и мятащ стрели воин, а в следващия — като палаво дете, плацикащо се в потока. Възхищаваше се на начина, по който се впускаше във всяка роля и се наслаждаваше на всеки миг. Изминалите няколко седмици на Земята бяха изтощителни и ужасяващи, но също така напълно вълшебни, понеже Кларк се беше научила да гледа на неопитомената планета през неочаквано романтичната призма на Белами. За разлика от по-голямата част от Стоте, които винаги биха избрали да клюкарстват край огъня, вместо да изследват гората, Белами сякаш предпочиташе компанията на дърветата пред тази на хората. Кларк обичаше да се разхожда с него в гората и да вижда как дръзкото му поведение си отива, докато той се озърташе възхитено.

Накара Белами да легне, докато вдяваше иглата, която тъкмо бе стерилизирала над огъня.

— Искаш ли да проверя дали имат обезболяващи? — попита Кларк и постави ръка върху тази на Белами.

Той стисна очи и поклати глава.

— Не. Вече им причиних достатъчно главоболия. Няма да им вземам и лекарствата.

Кларк присви устни, но не възрази. Знаеше, че не е разумно да спори с Белами, когато изпаднеше в едно от инатливите си настроения. Притисна малко по-силно ръката му, за да ограничи не само неговите движения, но и своите.

— Добре. Поеми си дълбоко дъх.

Тя плъзна иглата в кожата му и се насили да не мърда, когато Белами трепна и изпъшка. Щеше да е най-добре да работи бързо и прецизно, за да съкрати възможно най-много продължителността на процедурата.

— Страхотно се справяш — каза му тя, щом извади иглата и я подготви за втори шев.

— Ако не те познавах толкова добре, бих си помислил, че се наслаждаваш на това — процеди през стиснати зъби Белами.

— Всичко наред ли е при вас? — попита един глас.

Кларк не се обърна, но дочу Макс, Уелс и вероятно Саша да вървят към тях.

— Супер — обади се Белами, преди тя да е отговорила. — Просто задоволявам садистичните наклонности на Кларк. Нищо необичайно. — Той отново изстена. — Всяка нощ я оставям да ми го причинява.

— Не мърдай — каза Кларк. Подръпна нежно нишката и проследи със задоволство как кожата се опъва. — Нали не искаш да сбъркам и без да искам, да ти зашия устата.

Успя да долови усмивката на Саша.

— Двамата сте доста странна двойка — рече тя.

— Каза земното момиче, което се среща с момче, паднало от небето — процеди през стиснати зъби Белами.

Кларк завърза малък възел и отряза излишния конец.

— Готови сме.

Стисна коляното на Белами, за да му даде знак да седне. Той сведе поглед към шевовете и кимна.

— Добра работа, докторе — обяви високо, така че останалите да го чуят. После се усмихна и я придърпа към себе си. — Благодаря — прошепна, преди да я целуне по главата, а после се пресегна за тениската си.

— Трябва да се приберете вътре — заръча Макс и хвърли кос поглед към дърветата, които обграждаха селището. — Не мисля, че вашите хора ще ни причинят някакви неприятности тази нощ, но няма и причина да ги улесняваме, ако все пак дойдат.

Уелс прочисти гърло.

— Исках да поговоря с вас за това. Знаем, че е само въпрос на време, преди пазачите да се върнат, несъмнено с още повече хора и оръжия. А доколкото познаваме Роудс, него няма особено да го е грижа за невинните. Ще приеме укриването на Белами като обявяване на война. — Той направи пауза и погледна Саша, която леко му кимна. — Мисля, че ще е най-безопасно всички да се скрият обратно вътре. Под земята, в Маунт Уедър.

Макс се втренчи в него.

— Под земята — повтори огорчено той и сбърчи уста точно като Роудс, когато бе изрекъл думата сестра.

— Крепост е, нали? — намеси се Кларк. — Ако може да устои на стотици килотонове радиация, със сигурност може да удържи и няколко пазачи.

Макс стрелна Саша с поглед, който Кларк не можеше да разтълкува съвсем, но беше достатъчен, за да я накара да прехапе нервно устна. Когато мъжът заговори, гласът му беше напрегнат:

— Ние сме добре запознати с възможностите на Маунт Уедър. Хората ни са живели там с векове, вътре са погребани цели поколения. Живели са и са умирали, без дори да зърнат слънцето. Когато най-накрая се завърнахме на повърхността, се заклехме да останем тук. Никога няма да позволим нещо — или някой — да ни принуди отново да се върнем под земята.

Като човек, израснал в космическа станция и все още изпитващ радостна тръпка от първите си глътки свеж утринен въздух, Кларк можеше да разбере позицията на Макс. Но ако нещата се свеждаха до живот под земята или смърт на повърхността, то изборът беше ясен.

— Роудс няма да спре, докато не получи каквото иска — обади се тя. — И няма да го е грижа колко от вашите хора ще трябва да убие междувременно.

Лицето на Макс доби студено изражение.

— И преди сме отблъсквали нападатели — каза той. — Знаем как да се браним.

— Не и такива хора — изтъкна Уелс. — Става дума за обучени войници — малка армия. Знам, че другите земнородни са опасни, но не могат да се мерят с пазачите на Роудс.

Макс потъна в мълчание и макар изражението му да остана строго, Кларк долови, че обмисля думите на Уелс.

Саша проговори първа.

— Тате, трябва да послушаме Уелс. Той знае за какво говори. И на мен не ми се слиза под земята, колкото и на теб, но в случая смятам, че това е правилното решение.

Макс се втренчи в нея с лека изненада, а после нещо в изражението му се промени — сякаш виждаше дъщеря си в нова светлина и приемаше, че тя се бе превърнала от дете в съветник. Сърцето на Кларк се сви болезнено, щом си помисли за собствения си баща и дългите часове, които бяха прекарали в обсъждане на обучението по медицина на Кларк и неговите собствени изследвания. В годината, предшестваща ареста му, той беше започнал да се отнася с нея като с доверен колега, като с приятел. Дали някога щеше да има възможност да му разкаже за всичките си приключения на Земята? Щеше ли някога да успее да му зададе въпросите, които пазеше специално за него?

Макс най-накрая кимна.

— Добре. Ще го направим спокойно. И трябва да разясним на хората ни, че това е само предпазна мярка. Ще изпратим сигнал и ще подканим всички да побързат. Уелс, ти ела с мен. Можеш да ни разкажеш накратко за Роудс и стратегията му, докато се евакуираме.

След като обсъди положението с някои от съветниците си, Макс реши да премести всички в Маунт Уедър още същата вечер. Изпрати няколко инженери напред, за да се уверят, че крепостта е готова да поеме притока от хора, и през остатъка от вечерта обикаляше от къща на къща и обясняваше ситуацията.

Към полунощ всички членове на общността се бяха събрали в подножието на планината, подготвени да прекарат нощта в недрата ѝ за първи път от десетилетия. Повечето хора си носеха храна и дрехи и бяха повели със себе си деца, които стискаха любимите си играчки.

Макс застана до огромната метална врата, вградена в хълма, която беше отворена, за да пропусне потока от хора. Белами и Кларк, както и Уелс, който стоеше до Саша, изчакаха, докато почти всички влязат вътре.

— Мога ли да направя нещо? — попита Кларк Макс, щом се приближиха.

— Просто се увери, че всички са се настанили. Има предостатъчно стаи, но някои от тях са трудни за намиране. Ако ти се стори, че някой се е изгубил, можеш да му кажеш да ме изчака. Слизам долу след няколко минути.

Кларк кимна, хвана ръката на Белами и го поведе през вратата и надолу по първото стъпало на стръмни тесни стълби, които сякаш се спускаха до лоното на Земята. И двамата бяха влизали във вътрешността на Маунт Уедър и преди, но тогава вярваха, че земнородните са им врагове, така че не бяха отделили много време да се наслаждават на удивителната обстановка. Това не беше някаква си мрачна пещера — беше сложно устроен бункер, който най-добрите инженери на Америка бяха построили с цел да устои на Катаклизма.

Кларк и Белами се добраха до първия жилищен коридор — ярко осветено помещение, обточено от двете страни със спални. В края му стоеше една жена, която стискаше за ръце две малки момиченца с уплашен вид.

— Нуждаете ли се от помощ? — попита Кларк.

— Всички тези стаи са заети — отвърна жената, а в гласа ѝ отекна тревожна нотка.

— Не се притеснявайте. На следващото ниво има цял свободен сектор — увери я Кларк. — Ако само почакате тук, ще изтичам да го намеря.

— Куклата ми е уморена — обади се едно от момиченцата, което държеше дървена играчка в ръце. — Трябва да си легне.

— Няма да се бавя. А знаеш ли какво можеш да правиш през това време? Можеш да разкажеш на приятеля ми за куклата си.

— Какво? — изгледа я косо Белами. — Идвам с теб.

— Никакво излишно натоварване за теб. По заръка на доктора.

Белами извъртя очи, а после въздъхна и се обърна към момиченцето.

— И така — чу го да казва, когато забърза нататък. — Как обича да ловува твоята кукла? Копия ли предпочита, или лъкове и стрели?

Кларк се усмихна широко, като си представи слисаното изражение на момиченцето — после слезе по още едно стълбище и пое в посока, за която предполагаше, че води към спалните, ала разположението на този етаж беше по-различно от това на горния. Върна се назад и се опита да тръгне по друг път, но в крайна сметка съвсем се обърка.

Коридорите в това крило изглеждаха различно. Имаха по-малко врати и по-утилитарен вид, като че ли са били построени за съхранение на оборудване или консумативи. И наистина, щом стигна до първата врата, на нея висеше табела, на която пишеше: ПОДДРЪЖКА НА СЪОРЪЖЕНИЕТО: САМО ЗА УПЪЛНОМОЩЕН ПЕРСОНАЛ. Понеже последният човек, упълномощен да отвори вратата, бе починал преди поне две столетия, Кларк прецени, че нищо няма да се случи, ако надзърне. Разтърси дръжката. Беше заключено.

Кларк продължи към следващата врата от отсрещната страна на коридора. Надписът гласеше: РАДИОКОМУНИКАЦИИ: САМО ЗА УПЪЛНОМОЩЕН ПЕРСОНАЛ. Кларк застина. Радио? Преди не ѝ беше минавало през ума, но беше естествено хората, затворени в Маунт Уедър, да искат да имат средство за комуникация… само че комуникация с кого? Ако бяха използвали тази стая, то се предполагаше, че не е останал човек, който да приеме обаждането. Освен ако… дали е възможно да е имало други бункери? Други версии на Маунт Уедър?

Кларк се втренчи продължително във вратата, а една странна, далечна мисъл гъделичкаше ума ѝ. Не можеше да го изрази ясно, но нещо в тази врата — в тази табела, в тези думи — ѝ се струваше познато. Натисна дръжката, но тази стая също беше заключена.

— Кларк? Намери ли още спални? — Гласът на Белами се чуваше слабо, но в него се долавяше нотка на безпокойство. — Кларк?

— Тук съм — извика в отговор тя, завъртя се и забърза по коридора по посока на гласа му.

След като помогнаха на всички да се настанят, двамата придружиха Макс, Уелс и Саша, за да направят опис на запасите. На път към стария ресторант на самообслужване Макс им обясни, че хората му не са спирали да поддържат Маунт Уедър за подобни спешни случаи.

— Значи добре познаваш това място — каза Кларк.

— Всъщност аз съм роден тук — изненада я с отговора си Макс. — Бил съм последното бебе от Маунт Уедър. Няколко месеца след раждането ми е станало ясно, че нивата на радиация най-сетне не представляват заплаха, и всички сме се върнали на повърхността. Въпреки това аз продължавах да прекарвам доста време тук долу. Това беше любимото ми място за изследване, понеже възрастните рядко влизаха вътре.

— Мога да си представя. Като стана дума за проучване — поде внимателно Кларк, като се опитваше да не създава впечатление, че си пъха носа в чужди работи, — тази сутрин открих радиостая. Знаеш ли за какво може да са я използвали?

— Ако трябва да бъда честен, предимно за убиване на времето — сви рамене Макс. — Всяко поколение си е изработвало система за редовно изпращане на сигнали. Никое обаче не е получило дори един-едничък отговор. Доколкото можехме да преценим, нямаше кой да отговори.

Кларк усети внезапно как я залива вълна на разочарование, но тогава на повърхността на морето ѝ от объркани мисли изплува още един въпрос.

— А използвали ли са я учените, пристигнали с първия транспортен кораб?

Макс се взираше в нея с любопитство, сякаш се мъчеше да прецени накъде бие с въпросите си.

— Всъщност, да. Е, поне се опитаха. Доста разпитваха за радиопредавателя и дори ги пуснах вътре, за да го изпробват, но им казах същото, каквото и на теб…

Кларк го прекъсна.

— Имаш ли ключ?

— Да, ключът е у мен. Искаш ли да отидем?

— Да, моля. Наистина би било чудесно.

Белами изгледа въпросително Кларк, но тя отмести поглед и остави ума си да се зарее в преследване на спомен, за който не бе сигурна дали изобщо някога ѝ е принадлежал.

* * *

Кларк се насили да си поеме дълбоко въздух, точно както правеше, преди да асистира на доктор Лахири при сложна хирургическа процедура. Този път обаче не се канеше да използва скалпел, за да открие нечия трикуспидна аортна клапа; готвеше се да влезе в пункта за обмяна.

Кларк ненавиждаше просторната зала, която винаги беше претъпкана, без значение кога си отишъл. Мразеше пазаренето за добра цена и истински ненавиждаше да води безсмислени разговори с останалите присъстващи, преструвайки се, че ѝ пука дали някоя тениска съдържа десет или петнайсет процента някакви си влакна. Утре обаче беше рожденият ден на Уелс и Кларк отчаяно искаше да намери перфектния подарък за него.

Тъкмо когато събра смелост да пристъпи вътре, видя Глас и Кора да се задават срещу нея и Кларк побърза да се скрие зад ъгъла. Беше изключено да избере подарък за Уелс, докато двете я наблюдават и коментират шумно подбора ѝ, сякаш не може да ги чуе. Щеше да се наложи да се върне по-късно. Те разглеждаха парчетата плат със същото внимание, с което Кларк изучаваше тъканни образци в лабораторията.

— Не виждам с какво ще навредим, ако погледнем. — Гласът на мъжа се понесе по коридора и накара Кларк да застине на място.

— Дейвид, знаеш, че в пункта за обмяна няма да има нищо дори малко доближаващо се до това, от което се нуждаем. Цялата тази техника беше разграбена преди години. Бихме могли да проверим на черния пазар на Уолдън, ако смяташ, че си струва риска.

Дъхът на Кларк секна, когато надникна зад ъгъла. Бяха нейните родители. Майката на Кларк не беше ходила до пункта за обмяна от години, а не си спомняше и баща ѝ някога да го е посещавал. Какво, по дяволите, правеха тук посред бял ден, когато се предполагаше, че трябва да се намират в съответните им лаборатории?

— Радиото работи — казваше баща ѝ. — Просто трябва да намерим начин да усилим сигнала. Всъщност ще бъде лесно. Нуждаем се само от няколко части за оборудването.

— Всичко е чудесно, с изключение на факта, че няма кой да ни чуе на другия край на линията.

— Ако някой се е добрал до Маунт Уедър или до бункерите за контрол на заболяванията, значи има достъп до радиоприемник. Просто трябва да се уверим…

— Осъзнаваш ли колко налудничаво звучи това? — понижи глас майка ѝ. — Шансовете да проработи са безкрайно малки.

— Ами ако не е налудничаво? Ами ако там долу има хора, които искат да се свържат с нас? — Той замълча за миг. — Не искаш ли да им кажеш, че не са сами?

* * *

На Белами, Уелс и Саша трябваше да им се признае, че не се опитаха да попречат на Кларк, когато им разказа за родителите си и как си беше мислила, че може и да са знаели за радиоприемника в Маунт Уедър. Беше налудничаво, но не повече от това Белами и Уелс да открият, че са братя, или Кларк да научи, че докато е скърбяла за смъртта на родителите си, те през цялото време са били на Земята.

Макс отключи вратата с шумно изщракване. Тя се отвори и старите панти изскърцаха. Направи път на Кларк и протегна ръка, за да ѝ даде знак да влезе. Тя пристъпи предпазливо вътре. Помещението беше малко и едва ли можеше да побере повече от трима-четирима души, а едната стена цялата беше заета с високоговорители, превключватели и циферблати. На останалите три бяха закачени разнообразни указателни табели. Очите на Кларк попаднаха на постер, на който бяха изобразени различни флагове, до които бяха изписани дълги поредици от цифри. Надписите гласяха:

ПАРЛАМЕНТ ХИЛ, ОТАВА

ЦЕНТЪР ЗА КОНТРОЛ НА ЗАБОЛЯВАНИЯТА

ДАУНИНГ СТРИЙТ 10, ЛОНДОН

ПАЛАСИО НАСИОНАЛ, МЕКСИКО СИТИ

ЦРУ

МИ6

КАНТЕЙ, ТОКИО

КРЕМЪЛ, МОСКВА

— Кога за последно се опитахте да изпратите сигнал? — попита Кларк.

— Преди около месец — отвърна Макс. — Възнамеряваме отново да опитаме след няколко седмици. Честно казано, правим го само като част от рутинната поддръжка, предимно за да се уверим, че оборудването още работи. Досега не сме получавали дори и пиукане, Кларк.

— Знам. Но това не означава, че родителите ми не са били намислили нещо. Може би ще успея да разбера къде са отишли, като постоя тук и използвам същото оборудване като тях.

— Добре — кимна Макс. — Тогава те оставям. Късмет.

Кларк се приближи разтреперана до контролното табло. Вдясно се извисяваше висока кула от оборудване. Кабели и жици във всякакви цветове и размери стърчаха като пипала. Кларк прокара длани по машинарията — прекалено се страхуваше да не натисне нещо по погрешка. Огледа маркировките, комбинациите от думи и цифри, които никога досега не беше виждала: kHz, km, GHZ, µm.

Един превключвател беше достатъчно красноречив. На него пишеше ВКЛЮЧИ/ИЗКЛЮЧИ. Кларк си пое дълбоко въздух и го щракна. Затаи дъх, когато цялата апаратура грейна, сякаш я беше съживила. Проблясваха светлини. Механизмите ѝ сякаш се разбръмчаха и заработиха усилено. Дълбоко от вътрешността ѝ се носеха прищраквания и припуквания. Последва ниско, меко свистене, което изпълни стаята и постепенно стана все по-силно и равномерно. Беше пленително — звукът на живота, който може би се криеше някъде там. Кларк можеше да предположи защо родителите ѝ биха дошли тук. Защото биха искали да го видят със собствените си очи, да доловят необятността на планетата със собствените си уши. Да чуят звука на надеждата.

Забеляза малко чекмедже под командното табло. Отвори го и за своя изненада откри малка книжка. Беше наръчник. Страниците изхрущяха, когато го отвори и прокара пръсти по инструкциите.

Можеше да прекара цялата нощ в радиостаята. Беше изгубила представа за времето, докато натискаше копчетата и внимателно побутваше плъзгачите на милиметър-два в една или друга посока. Всеки път, когато направеше и най-малката корекция, пращенето се променяше, макар съвсем малко. Беше почти недоловимо, но Кларк можеше да го чуе. Беше като едва различимите особености в акцента на фениксийците и уолдънците. И всеки път усещаше нещо, което не вярваше, че някога отново ще почувства — присъствието на родителите си. Двамата бяха слушали същия този звук. Бяха го нагласяли и го бяха проучвали из основи в търсене на признаци на живот отвъд Маунт Уедър. Кларк само трябваше да прекара достатъчно време тук, че да разгадае какво бяха открили — и къде ги беше отвело то.

Когато Белами дойде да провери как е, на Кларк буквално ѝ се виеше свят от вълнение.

— Как вър…

Преди да може да довърши, тя изтича при него и се метна на врата му, което го накара едновременно да се засмее и да изстене, докато я прегръщаше с една ръка.

— Съжалявам — изчерви се тя. — Страхотна лекарка съм, няма що. Добре ли си?

Той се ухили.

— Добре съм. И така, какво толкова чу, че така се развълнува? — попита той и посочи към радиоапаратурата.

— Нищо, просто бял шум — отвърна Кларк с огромна усмивка. — Невероятно е!

Белами сбърчи вежди в преувеличено объркване.

— Хм, знам, че не съм учен или нещо от рода, но какво му е невероятното на това?

Тя го шляпна по здравата ръка.

— Фактът, че изобщо работи, означава, че имам някакъв напредък. Родителите ми смятаха, че някъде там — тя махна неопределено към тавана и света над тях — може да има още хора. Може би този радиоприемник им е подсказал накъде да поемат. Само трябва да разбера какво са открили. Поне е някакво начало!

— Леле — възкликна засиялият Белами. — Това е невероятно, Кларк.

След това обаче усмивката му избледня и по лицето му премина сянка на тревога.

— Какво има?

Той поклати глава.

— Не искам да ти съсипвам настроението — поде извинително той. — И наистина се радвам, че се натъкна на следа. Но това не променя факта колко опасно е навън.

Тя го хвана за ръката и преплете пръсти с неговите.

— Знам. Но това няма да ме спре.

— Тогава ще дойда с теб.

Кларк се усмихна.

— Надявах се да го кажеш. — Тя се надигна на пръсти, за да го целуне.

— Всъщност трябва да тръгнем скоро. Утре. Сега.

Кларк се отдръпна, за да го погледне.

— Какви ги говориш, Белами? Не можем да тръгнем сега. Не и след като целият град се пресели в планината, за да те опази.

— Точно там е работата. Не биваше да го правят. Не си струва никое общество да излага оцеляването си на риск заради един-единствен човек, особено ако този човек съм аз.

— Вече го обсъдихме — натърти Кларк и стисна ръката му. — Повече от…

— Кларк, моля те, просто ме изслушай — въздъхна той. — Не знам как да го обясня. Просто… не много хора са ме обичали през живота ми. И всеки път, когато някой го е било грижа за мен, този човек е бил нараняван. Майка ми, Лили, Октавия…

Гласът му заглъхна.

Сърцето на Кларк се късаше за малкото момче, за което никой не се беше грижил, на което му се бе наложило да порасне твърде бързо.

— Мислиш ли, че ако са знаели предварително какво ще се случи, това би променило любовта им към теб? — попита Кларк и задържа погледа му.

— Просто… Просто мразя да съм причината, поради която хората страдат. Ако се случи нещо с теб, никога няма да си го простя. — Той прокара пръст по бузата ѝ и я дари с тъжна усмивка. — Аз не съм като теб. Не мога да зашия раните ти.

— Сериозно ли говориш? Когато дойдох тук, бях толкова объркана и нещастна заради всичко, което се беше случило с родителите ми, Уелс, Лили… а после и с Талия. Бях съсипана и ти отново ме изправи на крака.

— Не беше съсипана — възрази Белами с глас, нежен като милувка. — Ти беше най-силното и красиво момиче, която някога съм виждал. Все още не проумявам с какво съм заслужил този късмет да бъда с теб.

— Какво трябва да направя, за да те убедя, че аз съм късметлийката? — Тя го целуна, този път по-силно от преди, като остави на устните си да предадат всичко, за което не ѝ достигаха думите.

Белами се откъсна от нея, а после постави ръка на кръста ѝ и се ухили.

— Мисля, че си на прав път. Макар че още мъничко убеждаване няма да навреди.

Той я притегли към себе си, а после отстъпи назад и се озова притиснат до стената, смеейки се, щом тя го сграбчи за тениската и го придърпа на пода.

Глава 19

Уелс

Уелс не беше мигнал цяла нощ. Беше се въртял и мятал с часове върху твърдия матрак. Не беше чак толкова лошо като за подземен бункер и определено биеше спането на земята в лагера, но умът му не спираше да работи и той усещаше всяка издутина и гънка под себе си. Две разстройващи картини се боричкаха за надмощие в изтощения му мозък — ничия земя в очакване да бъде завладяна от най-ужасяващата мисъл. Първата беше на вкочаненото, изстинало тяло на Белами, изоставено в гората, насред изцапания с кръв мъх. Втората не беше по-обнадеждаваща: десетки земнородни, проснати на тревата и на предните си веранди, много от тях деца, изклани от Роудс и хората му.

По някое време сигурно се беше унесъл, защото, когато отвори очи, главата му лежеше върху корема на Саша и тя прокарваше пръсти през косата му.

— Добре ли си? — попита меко Саша. — Сънуваше кошмар.

— Да… добре съм — каза той, макар че отговорът му не можеше да бъде по-далече от истината.

Уелс не можеше да понесе мисълта да се откаже от своя приятел и брат Белами. По-скоро би умрял, отколкото да го предаде в лапите на човек като Роудс. Същевременно обаче не можеше да се примири с ужасния риск, който земнородните бяха поели, защитавайки Белами. Толкова много пъти Уелс бе наблюдавал лицето на баща си, когато е трябвало да вземе важни решения за проблеми, пред които се беше изправял, и знаеше, че няма лесен избор.

Саша изпусна една дълга въздишка, но не каза нищо. Нямаше нужда. Уелс обичаше факта, че двамата можеха да бъдат на една и съща вълна, без изобщо да се налага да говорят.

— Скоро всичко ще приключи — рече тя, като все още си играеше разсеяно с косата му. — Ще сплашим Роудс и той ще прецени дали Белами си струва цялото усилие. А после нещата ще се върнат към нормалното.

Уелс се поизправи, за да се облегне до Саша на таблата на леглото.

— А какво точно означава „нормалното“ за нас? — попита той с леко смутена усмивка. — Доскоро ти беше пленничка в лагера ни.

Стоте бяла заловили Саша, докато тя бродеше близо до поляната, а Октавия все още я нямаше, и погрешка я бяха взели за един от шпионите на врага.

— Може би това означава, че сме свободни сами да изберем новото нормално. Ти ще останеш тук, ще ни научиш на всички онези безполезни неща, които си усвоил в Космоса, а ние ще ти покажем как да не умреш.

— Хей — престори се на засегнат Уелс. — Доста добре се справяхме със задачата да не умираме и преди да се появиш.

— Добре, господин Голяма работа. В такъв случай може би е време да изравним резултата и ти да станеш мой пленник. — Тя преметна крак през тялото му и застана лице в лице с него, а после притисна длани до гърдите му.

— С удоволствие ще прекарам остатъка от живота си като твой пленник, ако това се изисква от мен.

Тя се усмихна и го удари игриво по рамото.

— Говоря сериозно. Нали ще останеш тук, при нас?

Уелс замълча. Той беше толкова фокусиран в непосредствените предизвикателства — спасяването на Белами, а после и предпазването от Роудс — че изобщо не се беше замислил какво щеше да се случи след това. Не можеше да се върне в лагера. Поне това беше ясно. Не искаше никога повече да вижда Роудс, дори и да му костваше всичко, за чието изграждане се бе трудил толкова здраво. Но можеше ли да остане завинаги със земнородните? Какво щеше да прави? Как щеше да им бъде полезен? Когато обаче очите му срещнаха тези на Саша, той осъзна, че никъде няма да ходи. Искаше нейното лице да бъде първото, което ще вижда всяка сутрин, и последното, което ще зърва всяка нощ, преди да се унесе в сън. В мозъка му нахлуха нови образи, идеи, които никога не му беше хрумвало да осъществи, но му се струваха смислени, докато гледаше Саша. Може би някой ден щяха да си имат собствена колиба в селището на земнородните. При тази мисъл гърдите му се изпълниха със свиреп копнеж, който не бе изпитвал досега. Това беше животът, който желаеше. За това се бореше.

— Да — отвърна Уелс и протегна ръка, за да погали Саша по бузата. — Оставам. — Сетне се уплаши, че тя някак ще види сцената, разиграваща се в главата му, затова се усмихна и се пошегува: — Пленникът ти никъде няма да ходи.

— Хубаво — ухили се тя, претърколи се встрани и се плъзна от леглото. — Значи няма да имаш нищо против да постоиш малко тук.

Уелс я наблюдаваше, докато Саша си нахлузваше обувките.

— Къде отиваш?

— Оказа се, че тук долу няма толкова храна, колкото си мислехме. Само ще прибягам да взема още провизии от склада.

— Идвам с теб — рече той и провеси крака от леглото.

— Изключено. Ако някой от колонистите те види, ще може да те проследи и да стигне до Белами. Освен това — хвана го за глезените тя и вдигна краката му обратно на леглото — наистина трябва да се наспиш. Имаме нужда генералът ни да е напълно отпочинал.

— Какви ги приказваш? Точно ти си начело на цялата операция. Но нали няма да отидеш сама?

— Ще се справя по-бързо и надеждно, ако съм сама. Знаеш го — усмихна се Саша и го целуна по бузата. — Веднага се връщам.

* * *

Уелс посвети сутринта си на сортиране на прашасалите стари оръжия, които се съхраняваха в склада на Маунт Уедър. Земнородните разполагаха само с няколко пушки, които вече бяха разпределени между най-добре обучените им бойци, но колкото повече хора успееха да въоръжат, толкова по-добре. По-голямата част от остриетата бяха твърде затъпени, че да влязат в употреба, но имаше и някои, които си струваше да се озоват в ръцете на земнородните, когато му дойдеше времето.

По обяд той отпусна схванатото си тяло на една твърда пейка и бавно задъвка скромната си порция жилаво сушено месо. Къде беше Саша? Уелс огледа столовата — накъдето и да се обърнеше, все очакваше да зърне светлите ѝ очи и смолисточерната ѝ коса. Но я нямаше.

Кларк и Белами седяха близо един до друг в далечния край на масата.

— Хей — извика им Уелс. — Да сте виждали Саша?

Двамата поклатиха глави и си размениха бързи, объркани погледи.

— Накъде тръгна? — попита Кларк и се изправи на крака. — Ще отида да я потърся.

— Забрави — побърза да каже Уелс.

Стана и се отправи припряно към следващата маса, където Макс се беше съсредоточил над нещо, което приличаше на хелиографско копие. В друг ден Уелс би се развълнувал да види подобен артефакт на живо, ала в момента в ума му имаше място само за една-единствена мисъл.

— Извинявай, Макс? Саша върна ли се вече?

Макс веднага вдигна глава.

— Откъде да се е върнала?

Уелс отвори уста, за да отговори, но пак я затвори, несигурен какво да каже. Беше объркан — Макс не знаеше ли, че Саша ще вземе храна от селището? Не се ли беше посъветвала с него, преди да тръгне?

Макс избута стола си назад и скочи на крака, а тялото му видимо се напрегна.

— Уелс, къде отиде тя?

— Мислех, че знаеш — отвърна Уелс, а гласът му се беше превърнал в дрезгав шепот. — Тя… тя се върна на повърхността. Да донесе още храна.

— Какво? — Макс удари масата с юмрук и няколко души подскочиха. Той се извъртя и извика на всички в стаята. — Саша е напуснала Маунт Уедър. Някой виждал ли я е да се връща?

Десетки очи се разшириха и всички в полезрението им поклатиха глави и зашепнаха.

— По дяволите — процеди тихо Макс, преди отново да се обърне към Уелс. — Трябваше да предположа, че ще се опита сама да се справи с това. Щяхме да изпратим група довечера след мръкване. Но тя се тревожеше, че дотогава хората щели да гладуват.

— Много съжалявам, Макс. Не знаех…

— Вината не е твоя — отсече рязко Макс и очевидно така прекрати разговора.

— Сър? — обади се един мъж на входа. — Всички останали се отчетоха. Трябва да е отишла сама.

Макс пребледня и изражението му така посърна, че сякаш прониза сърцето на Уелс със стрела. Водачът на земнородните обаче се овладя също толкова бързо и започна да раздава заповеди — нареди на жена, на име Джейн, да остане начело на Маунт Уедър за времето, в което той ще отиде да търси Саша. После закрачи решително към вратата. Докато прекосяваше столовата, всички обръщаха глави към него, а няколко души скочиха на крака, за да го придружат.

Точно преди да излезе от трапезарията, Макс се обърна към Уелс.

— Ти остани тук — нареди му. — Навън не е безопасно.

Уелс се свлече на една пейка — в момента беше твърде зашеметен. Кларк и Белами се приближиха, но той не вдигна поглед.

— Ще отидем да видим с какво можем да помогнем — каза Кларк.

Уелс кимна и двамата излязоха от помещението.

След малко Уелс вдигна глава и с изненада установи, че е сам в столовата. Изведнъж бездействието му се стори нетърпимо — не можеше да издържи и секунда повече, не и докато Саша беше в опасност. Макс му беше наредил да остане в Маунт Уедър, но беше изключено просто да седи тук и да чака хората на Макс да се върнат. Без значение какво щяха да кажат другите по въпроса — отиваше да я търси.

Уелс се затича по празния коридор. Дочу зад ъгъла гласовете и глъчката на хора, които се въоръжават с лъкове, стрели и копия. Сви по друг коридор и се втурна по стръмното, извито стълбище, преди някой да го е видял.

Няколко минути по-късно пристъпи на слънчевата светлина и запримигва, докато очите му се приспособят. Гората, която го заобикаляше, беше почти неестествено смълчана. Огледа пространството между дърветата, както го беше учила Саша. Не забеляза нищо, с изключение на още шубраци и шума. Продължи възможно най-безшумно към градчето.

То беше зловещо притихнало. От комините не се виеше дим, из дворовете не тичаха деца. Уелс спря, за да се увери, че е безопасно да продължи нататък. От стратегическата си позиция можеше да прецени, че селището изглежда по същия начин, както когато земнородните го бяха напуснали — сякаш просто бяха оставили вещите си и се бяха изпарили.

Беше преполовил склона, когато чу някакъв звук откъм храсталаците вдясно. Замръзна, а сърцето му се заудря бясно в ребрата му. Звукът отново се чу, но този път беше по-силен.

— Помощ — молеше треперлив глас. — Моля ви, има ли някой?

Тялото на Уелс изтръпна от вледеняващ страх, по-лош от всичко, което бе изпитвал и в най-ужасните си кошмари.

Беше Саша.

Уелс се гмурна в шубрака, следвайки гласа ѝ.

— Саша! — извика той. — Аз съм. Идвам!

Чупеше клони и се препъваше в увивни растения и корени, докато си проправяше път през оплетения листак.

Никое от страховитите видения, преследвали го през цялата нощ, не бе успяло да го подготви за чувството, което изпита, когато я намери. Тя лежеше странично на земята, свита и цялата в кръв.

— Не — изстена Уелс и звукът го преряза като нож.

Хвърли се на земята до нея и сграбчи ръката ѝ. На корема имаше огромно тъмночервено петно. Той повдигна ръба на тениската ѝ и видя дълбоката рана там.

— Саша… Тук съм. Вече си в безопасност. Ще те прибера у дома. Чуваш ли ме?

Тя не отговори. Клепачите ѝ потрепваха, когато изгубваше и отново се връщаше в съзнание. Той я повдигна внимателно. Главата ѝ се люшна настрани и подскачаше, докато Уелс тичаше нагоре по хълма право към главния вход на Маунт Уедър.

Движеше се възможно най-бързо, задъхваше се и пренебрегваше острите бодежи в тялото си, както и риска да бъде нападнат от хората на Роудс, които несъмнено продължаваха да бродят из околността. Елате да ме хванете — идеше му да изкрещи. — Елате и се опитайте да ме нараните, за да ви разкъсам на парчета.

Когато измина още няколко метра, чу някой да вика името му. Група земнородни изникнаха от близката гора. Бяха тръгнали да търсят Саша.

— Жива е — каза им Уелс с отчаян и напрегнат глас. — Но трябва бързо да я вкараме вътре.

Земнородните образуваха кръг около него и притичваха отстрани с вдигнати оръжия. Приближиха скалната фасада, която прикриваше масивната входна врата на бункера. Един от тях я отвори със замах и Уелс се втурна вътре.

Макс стоеше от другата страна на вратата. Лицето му се озари от надежда, щом зърна Уелс, но чертите му се сгърчиха веднага щом погледът му попадна на дъщеря му.

— Не — отрони Макс и се подпря на стената за опора. — Не, Саша. — Той се олюля към нея и обгърна лицето ѝ с длани. — Саша, миличка…

— Ще се оправи — рече Уелс. — Трябва само да я отведем при Кларк.

Една от земнородните жени се затича напред, а Макс помогна на Уелс да пренесе Саша надолу по стълбите. Докато прекосяваше коридора със Саша на ръце, имаше чувството, че се движи като насън или че наблюдава сцената отстрани. Светлината и звуците му се струваха толкова далечни, все едно извираха от края на дълъг тунел. Това не можеше да се случва наистина. Трябва да беше някой от кошмарите на Уелс. Само след миг щеше да долови усмивката на Саша, надвесена над него, дългата ѝ коса щеше да го погъделичка и да го събуди, а тя щеше да прошепне: „Добро утро!“ в ухото му.

— Старата болница е точно зад ъгъла — каза Макс, задъхан от тичането.

Свърнаха зад ъгъла, Макс рязко отвори вратата и я задържа, а Уелс нахлу вътре и положи Саша на операционната маса. Макс изтича да включи лампите, а Уелс стискаше ръката ѝ. Беше студена. Той повдигна трескаво клепачите ѝ — през последните няколко седмици беше виждал Кларк да го прави стотици пъти. Очите ѝ бяха обърнати навътре. Дишането ѝ беше плитко и накъсано.

— Саша — промълви Уелс. — Моля те, Саша. Остани с нас. Саша… чуваш ли ме?

Тя му отвърна с леко, вяло кимване и Уелс почувства как нещо в гърдите му се пропуква, заливайки цялото му тяло с облекчение.

— Слава богу.

Макс изтича до тях и стисна другата ѝ ръка.

— Дръж се. Помощта иде. Само се дръж.

— Трябва да я държим в съзнание — каза Уелс и се втренчи във вратата, сякаш очите му имаха силата да призоват Кларк по-бързо. — Продължавай да ѝ говориш.

— Какво се случи? — попита Макс и отметна косата от бледото ѝ, потно лице.

Саша отвори уста да проговори, но не излезе никакъв звук. Макс се надвеси над нея и допря ухо до устните ѝ. Секунда по-късно погледна Уелс.

— Снайперисти — обяви мрачно.

Саша отново се опита да проговори. Този път и двамата успяха да я чуят.

— Бях в склада. Изобщо не ги видях.

Гласът ѝ беше предрезгавял.

Кларк връхлетя в стаята, а русата ѝ коса се вееше след нея. Миг по-късно изтича и Белами. Кларк прекоси разстоянието до леглото на две крачки, протегна ръка към китката на Саша и провери пулса ѝ. Не каза нищо, но Уелс можеше да прочете истината в очите ѝ. Знаеше, че положението е лошо. Кларк повдигна тениската на Саша и оголи дълбоката рана на корема ѝ.

— Била я простреляна — съобщи Кларк. — И е изгубила много кръв.

Макс стисна зъби, но не каза нищо. Кларк се завъртя, започна да отваря чекмеджета и да рови в тях. Извади флакон и спринцовка и бързо я напълни. Инжектира прозрачната течност в ръката на Саша. Уелс отпусна хватката си. Кларк прегледа отблизо корема ѝ. Макс стоеше мълчаливо със сведена глава.

— Вече трябва да ѝ е по-добре — изрече бавно Кларк, щом се обърна към Макс и Уелс.

— Какво следва? — попита Уелс. — Ще извадиш ли куршума? Или е минал през тялото ѝ?

Кларк мълчеше. Взираше се празно в него, а в очите ѝ напираха сълзи.

— Хайде, Кларк — сопна се той. — Какъв е планът? Какво ти трябва, за да я излекуваш?

— Уелс. — Тя заобиколи масата и положи ръка върху неговата. — Загубила е много кръв. Не мога просто да…

Уелс се отърси от ръката на Кларк.

— Тогава намери кръв. Вземи моята. — Той нави ръкава си и постави лакътя си на масата. — Какво чакаш? Отиди да вземеш спринцовка или каквото там ти е нужно.

Кларк затвори очи за миг, а после се обърна към Макс. Когато заговори, гласът ѝ трепереше.

— Без поддържаща живота апаратура Саша няма да издържи повече от няколко минути, ако се опитам да я оперирам. Мисля, че така… така е най-добре. Настанена е удобно и ще можете да прекарате няколко минути заедно, преди…

Макс я зяпна. Всъщност гледаше през нея с широко отворени, невиждащи очи, сякаш мозъкът му беше спрял да подава информация, за да го предпази от разиграващия се пред него ужас. Тогава обаче изражението му се промени и той срещна погледа на Кларк.

— Добре — рече толкова тихо, че Уелс може и да си го беше въобразил.

Надвеси се над Саша, като все още държеше ръката ѝ, и приглади косата ѝ назад.

— Саша… чуваш ли ме? Толкова много те обичам. Повече от всичко.

— Обичам… те — задъха се Саша с все така затворени очи. — Съжалявам.

— Няма за какво да съжаляваш — пречупи се гласът на Макс, когато той се опита да потисне риданието си. — Смелото ми момиче.

— Уелс — повика го дрезгаво Саша.

Той изтича до нея и хвана другата ѝ ръка, сплитайки пръсти с нейните.

— Тук съм. Никъде няма да ходя.

Стояха така, докато минутите излитаха. Кларк се беше оттеглила настрани, в готовност, в случай че Саша се нуждаеше от още обезболяващи. Белами я беше прегърнал изотзад. Уелс бдеше над Саша отдясно, държеше ръката ѝ и отместваше косата от челото ѝ. Макс я беше хванал за другата ръка и се беше привел, за да шепне в ухото ѝ. По бузите му се стичаха сълзи. Дишането на Саша се забави и стана неравномерно. Тялото ѝ гаснеше пред очите им, а те бяха безсилни да го спрат.

Ако Уелс можеше да бръкне в гърдите си и да изтръгне собственото си сърце, за да замени нейното постепенно замиращо, не би се поколебал. Нямаше начин болката да бъде по-силна от тази, която изпитваше в момента. С всяко нейно измъчено поемане на дъх собствените му гърди се стягаха — беше сигурен, че ще припадне. Но не го направи. Остана на мястото си, приковал поглед в Саша, а очите му попиваха всичко — от дългите ѝ трепкащи мигли до луничките, които толкова обичаше. Луничките, които смяташе, че завинаги ще бъдат част от живота му, неизменни като звездите.

Може и да я познаваше едва от няколко седмици, но през това време целият му живот се беше променил. Когато я срещна, беше объркан и уплашен, преструваше се, че контролира положението, но всъщност се чувстваше като измамник. Тя вярваше в него — беше му помогнала да се превърне във водача, който му бе предопределено да бъде, и му даде пример, който да следва — показа му какво наистина означава да бъдеш смел, самоотвержен и благороден.

— Обичам те — прошепна той, целувайки челото ѝ, клепачите ѝ, а накрая и устните ѝ.

Издиша и повече от всичко желаеше да влее дъха си в тялото ѝ. С радост би поел хиляда куршума, ако така щеше да спаси Саша от един-единствен. Ако така щеше да спести на Макс болката. Знаеше, че никога, абсолютно никога няма да прости нито на себе си, нито на хората, които ѝ бяха причинили това.

Саша пусна едно издихание и спря да диша. Кларк се откъсна от Белами и изтича до нея, за да ѝ направи сърдечен масаж, докато Макс и Уелс наблюдаваха случващото се в мълчалива агония. След най-дългите минути в живота на Уелс Кларк допря глава до гърдите на Саша, задържа я там за миг и вдигна поглед. По лицето ѝ се стичаха сълзи.

— Не — изстена Уелс, неспособен да погледне Кларк в очите, неспособен да погледне Макс.

Всичко беше свършило.

Някой — може би Белами — го обгърна с ръка, но Уелс едва усети допира.

Единственото, което чувстваше, бе тежест, която премазва гърдите му и гръдният му кош хлътва навътре. А после всичко стана черно.

Глава 20

Глас

Люк изгаряше от треска. Глас можеше да го разбере само като го погледне. Очите му бяха безжизнени и макар лицето му да бе зачервено, устните му бяха сухи и побелели. Глас се опитваше да си спомни всички неща, които майка ѝ беше правила, когато тя като малка бе болна. Наложи студен компрес на челото на Люк. Отви го, съблече тениската му и остави свежия въздух, влизащ през прозореца, да облъхне отпуснатото му тяло. На всеки няколко часа му помагаше да седне, поднасяше чаша вода към устните му и го подканваше да пие. Нищо обаче не можеше да направи за ужасната рана на крака му.

Копието беше пронизало дълбоко бедрото на Люк. Глас едва не припадна, когато го завлече вътре, положи го на пода и разкъса крачола на панталона му, за да го погледне. През кръвта и мръсотията видя стряскащо бяла кост.

През първия час двамата с Люк се бяха редували в опитите си да спрат кървенето, като пристягаха турникет около горната част на бедрото му, но нищо не помагаше. Глас бе наблюдавала с ужас как Люк пребледнява и дървеният под се покрива с кръвта му.

— Мисля, че трябва да обгоря раната — каза той, полагайки видими усилия да овладее гласа си, макар очите му да се бяха разширили от страх и болка.

— Какво означава това? — попита Глас, щом захвърли настрана една окървавена превръзка и посегна към друго парче плат.

— Ако я подложа на достатъчно силна топлина, кървенето ще спре и ще се предотврати инфекцията. — Той кимна към светещите в камината въглени. — Можеш ли да добавиш още малко дърва, за да се разпали повече?

Глас се втурна към камината, хвърли няколко съчки в тлеещия огън и затаи дъх, докато гледаше как започват да горят.

— Сега вземи онова метално нещо — нареди ѝ Люк и посочи към дългата тънка маша, която се търкаляше около огнището и която бяха намерили облегната на камината през първата им нощ тук. — Ако го пъхнеш директно в пламъка, ще се нагрее достатъчно, че да свърши работа.

Глас не каза нищо, но наблюдаваше с нарастващ ужас как металът се нажежава до червено.

— Сигурен ли си? — попита колебливо тя.

Люк кимна.

— Донеси го тук. Само внимавай да не се изгориш. — Глас се приближи и бавно коленичи до Люк. Той си пое дълбоко дъх. — А сега, когато преброя до три, трябва да го притиснеш към раната.

Глас се разтрепери, а стаята внезапно се завъртя около нея.

— Не мога, Люк. Съжалявам.

Той потръпна, когато го заля нова вълна от болка.

— Всичко е наред. Дай ми го.

— Господи — промълви Глас, щом връчи на Люк все така нажеженото парче метал и стисна другата му ръка; някак кожата му беше едновременно студена и потна.

— Не гледай — каза той и стисна зъби.

Секунда по-късно изкрещя и противно цвърчене, придружено от миризмата на изгоряла плът, изпълни ушите на Глас. От челото на Люк се лееше пот, а викът му сякаш се проточи безкрайно, но той не спря. С последно изръмжаване запрати желязото настрана, където то изтрака на пода и се плъзна надалече.

За известно време изглеждаше, че драстичната мярка е проработила. Раната спря да кърви и Люк успя да си спечели няколко часа почивка. На следващата сутрин обаче треската се възобнови. Сега целият му крак беше горещ, червен и подут. Инфекцията се разпространяваше. Люк от време на време се събуждаше за миг, потръпваше от болка и после отново изпадаше в безсъзнание. Единствената им надежда беше да се доберат до лагера и да намерят Кларк, но шансовете това да се случи бяха по-нищожни от това Люк някак чудодейно да оздравее. Той не можеше да стои изправен, камо ли да върви в продължение на два дни. А земнородните все още бродеха някъде там и ги наблюдаваха. Глас долавяше присъствието им така осезаемо, както усещаше и топлината, излъчвана от кожата на Люк.

Глас никога преди не се беше чувствала толкова сама, дори и през дългите месеци на затварянето си. Тогава поне виждаше съкилийничката си или пазачите и някой ѝ носеше храна. Тук обаче, докато Люк беше в безсъзнание и над главата ѝ бе надвиснала постоянната заплаха от ново нападение, Глас беше едновременно изолирана и ужасена. Нямаше кого да повика на помощ. С едно око наблюдаваше Люк, а с друго — гората, която обграждаше къщата. Толкова силно се напрягаше да слуша, да долови и най-лекото изпращяване на клонка — всичко, което би я предупредило, че земнородните са се върнали, че главата я болеше.

Глас стоеше до входната врата и неспокойно изучаваше листата за признаци на нещо необичайно. Хладният горски въздух облъхна лицето ѝ и я подразни със спомена за всичко, на което двамата с Люк се бяха наслаждавали заедно — дърветата, лунната светлина, отразена във водата, цялата тази красота, която щеше да изгуби всякакъв смисъл, ако Люк ѝ бъдеше отнет. Той се размърда на импровизираното легло на пода зад нея. Глас прекоси стаята на бегом, хвана ръката му и погали пламналото му чело.

— Люк? Чуваш ли ме, Люк?

Клепачите му потрепнаха, но не се отвориха. Той размърда устни, ала от тях не излезе никакъв звук. Глас стисна ръката му и се приведе, за да прошепне в ухото му.

— Всичко ще се оправи. Ти ще се оправиш. Ще измисля нещо.

— Закъснявам за патрула — отрони той и се замята наляво-надясно, сякаш се мъчеше да стане от леглото.

— Не, не закъсняваш, всичко е наред — положи длан на рамото му Глас. Да не би да си мислеше, че се намира на кораба? — Няма за какво да се притесняваш.

Люк едва успя да кимне, преди отново да затвори очи. Заспа за секунди. Хватката му около китката на Глас се отпусна и тя нежно постави ръката му на леглото. Прегледа крака му. Червенината се беше разпространила чак до коляното му и нагоре по хълбока. Глас не знаеше много по въпроса, но разполагаше с достатъчно здрав разум, за да съобрази, че ако не намереше помощ, Люк щеше да умре. Трябваше да тръгват. Сега.

Глас седна на дървената кухненска маса и се опита да прочисти главата си, да изтласка страха, който разяждаше вътрешностите ѝ от дни. Страхът нямаше да ги измъкне от тук. Налагаше се да мисли. Трябваше да се върнат в лагера. Това беше единственият ѝ шанс да осигури на Люк помощта, от която той се нуждаеше. Но Глас трябваше да измисли как да пренесе Люк, който едва ходеше дори с нейната подкрепа, и същевременно да се изплъзне на земнородните. Изведнъж обходът в Космоса ѝ се стори проста задача в сравнение с настоящата. Как изобщо биха могли да се придвижат достатъчно бързо, че да избягат, при положение че Люк беше в такова състояние?

Глас огледа къщата в търсене на вдъхновение. Парализиращата хватка на страха постепенно се разхлаби и умът ѝ заработи на пълни обороти. Да, ако успееше да го отведе до реката… би могло да се получи… но как щеше да го премести? Очите ѝ попаднаха на странно съоръжение, на което двамата с Люк се бяха чудили, когато пристигнаха тук. Беше подпряно на стената в ъгъла зад една метла и други древни на вид принадлежности за почистване. Глас прекоси помещението, изрови го и го постави на пода. Беше високо колкото нея и се състоеше от дълги дървени летви. Почти наподобяваше издължена дъска, само дето летвите в единия край се извиваха навътре. За тях беше завързано въже.

Това ѝ напомни за нещо, което бе прочела веднъж по време на урок. За някакъв уред, който децата използвали на Земята, за да се пързалят по снега. Тя се разрови из мозъка си за думата. Пързалка? Платноходка? Глас натисна летвите с крак, за да изпита тежестта им. Съоръжението беше старо, но здраво. Ако успееше да качи Люк на него, можеше да го издърпа, но щеше да се наложи да нанесе някои поправки.

Изправи се, грабна няколко неща, разхвърляни из стаята, и ги подреди на пода до… шейната! Беше шейна. Глас беше сигурна. Сега просто трябваше да я накара да проработи. Местеше и подреждаше частите в различни конфигурации и ги изпробваше отново и отново. Поклати мрачно глава. Ако преди шест месеца или дори шест седмици някой ѝ беше казал, че ще монтира приспособление, съставено от боклуци, които бе намерила в изоставена къща на Земята, за да пренесе смъртоносно раненото си гадже през гората, щеше да му се изсмее в лицето и да го попита дали не е прекалил с контрабандния алкохол, който продаваха на „Аркадия“.

Отстъпи назад и огледа критично творението си. Щеше да свърши работа. Трябваше да свърши работа. Глас щеше да използва въжето, за да тегли Люк след себе си. За да не се изтърси, тя беше нарязала една покривка на дълги ивици, с които щеше да привърже кръста, ръцете и здравия му крак за носа на шейната.

Беше доста примитивна конструкция, но с малко късмет щеше да ги отведе до водата. Това беше единственото, от което Глас се нуждаеше.

Глас отиде до Люк и нежно го разбуди.

— Люк — зашепна в ухото му. — Ще те преместя, чу ли? Трябва да се върнем в лагера.

Той не отговори. Глас подпъхна длани под мишниците му, кръстоса ръцете си пред гърдите му и го положи с пъшкане на пода. Той потрепна, когато раненият му крак се раздвижи, но не се свести. Глас го издърпа върху шейната и затегна лентите плат около тялото му. Клекна, грабна въжето, нави го около ръцете си и се надигна. Направи няколко крачки напред и Люк се придвижи по пода зад нея. Работеше.

Глас взе пистолета на Люк — макар никак да не беше сигурна, че ще има смелостта да го използва — и пое тромаво към вратата. В последната секунда се обърна и грабна кутия кибритени клечки от масата, в случай че се наложеше да запалят огън по време на пътуването си. Тежестта, която влачеше след себе си, беше неудобна и я затрудняваше, но щеше да се наложи да свикне. Без да поглежда назад, тя прекрачи прага на къщата, като влачеше шейната по тясната поляна, която я заобикаляше.

Тряс! Глас извърна глава в търсене на източника на шума. Тряс!, проехтя отново.

Погледна към гората. В здрача всяка сянка ѝ заприличваше на врага.

Рязко се отдръпна назад към къщата и изтегли Люк след себе си. Долови някакво движение с крайчеца на окото си и усети свистене до ухото си.

Бореше се с тежестта на шейната и дочу как Люк изпъшка от болка. Изрита вратата и се втурна през нея тъкмо когато една стрела се удари в рамката и завибрира там, където допреди секунда се беше намирала главата ѝ.

Шейната се плъзна след нея, а Глас пусна юздите и затръшна вратата точно когато още две стрели се забиха в дървото. Облегна се на затворената врата, стискайки пистолета в изненадващо лепнещите си ръце. Огледа къщата. Можеше ли да прегради входа? Щяха ли да нахлуят през някой от прозорците?

Залости вратата, събра кураж и вдигна предпазливо оръжието на Люк. Ако някой от земнородните проникнеше през прозореца, щеше ли да успее да го надвие? Можеше ли да се насили да стреля по друго човешко същество? Дори ако го направеше, те очевидно я превъзхождаха числено. Едно момиче, което никога досега не беше стреляло с пистолет, не можеше да се мери с група кръвожадни земнородни.

Люк изстена откъм шейната.

— Всичко ще бъде наред. Ще измисля нещо — каза му тя и потръпна заради лъжата.

Как би могла да избяга от къща, обградена от разгневени земнородни?

Тя надникна през едно ъгълче на прозореца. Сивеещата светлина играеше номера със сенките, но нещо там се движеше. Между дърветата се стрелкаха фигури, стискащи лъкове и стрели.

Глас се облегна на вратата и затвори очи. Това беше. Този път щяха да довършат Люк и да убият и нея.

Тя се ослушваше за стъпки, разбиването на прозорци, вече ѝ се струваше как вратата се отваря с трясък зад гърба ѝ.

Не последва друг звук освен вятъра и устременото течение на реката. Дебнеха я да излезе. Нима през цялото време са били отвън в очакване да се покаже, за да могат да я уцелят с лекота?

Бяха я приклещили. Нямаше къде да отиде или какво да стори, а само да се надява, че те ще се уморят да чакат и ще нахлуят през вратата или прозорците. Умът ѝ препускаше в търсене на някакъв път за бягство.

Дори ако успееше да ги заблуди за достатъчно дълго време, за да могат двамата с Люк да се измъкнат от къщата, без да ги надупчат със стрели, после какво?

Тя пробяга панически с поглед из стаята в отчаяно търсене на средство — каквото и да е — което би могла да използва, за да разсее земнородните, да спечели малко време за себе си и Люк. Нищо. Тъкмо се канеше да изкрещи от безсилие, когато осъзна, че разполага с нещо подръка. Беше го стискала толкова силно, че почти го бе забравила. Глас отпусна пръсти — събрани в дланта ѝ лежаха кибритените клечки, които бе грабнала на път към вратата.

В ума ѝ се заформи отчаян, безумен план. Ако не можеше да надбяга земнородните по склона към реката, то трябваше да намери начин за бягство, който не изискваше тичане. Захвана се за работа преди още да е успяла да го обмисли добре.

Глас пропълзя по пода и се настани под прозореца до входната врата. Уви ивица от разкъсаната покривка около единия край на парче дърво за горене и драсна клечка кибрит. Запали чаршафа и няколко секунди по късно държеше пламтяща факла.

Когато пламъкът мигаше и се разрастваше, Глас си пое дълбоко дъх и започна обратно броене. Три, две, едно… Скочи на крака, хвърли светкавичен поглед през отворения прозорец и се прицели в купчината сухи съчки, която Люк беше натрупал отвън до къщата, преди да го ранят.

Тя се хвърли обратно на пода и зачака. Настана тишина и за един болезнен миг реши, че планът ѝ се е провалил. Тогава го чу: рязко изпукване, последвано от мекото свистене на разгаряща се купчина дърва. Къщата засия, когато пламъците обхванаха шубрака и се разпростряха към гората — точно както се беше надявала.

Глас се обърна към Люк. Не беше помръднал. Лежеше почти в безсъзнание до камината и дишаше плитко, а веждите му потрепваха. Ако Люк умреше, Глас също щеше да загине. Знаеше това толкова ясно, колкото знаеше и собственото си име.

Звукът от разгарянето на пламъците се усилваше и след няколко минути въздухът в къщата се промени. Глас се наруга, щом осъзна каква глупост беше сътворила — къщата може и да беше изградена от камък, но той нямаше да попречи на пушека да ги задуши, ако пожарът обхванеше цялата местност. През отворения прозорец вече се носеше малко дим, който се виждаше на фона на трепкащата светлина на огъня.

Глас се примъкна до вратата и се подготви за бързо бягство. Когато пушекът започна да изпълва стаята, тя дръпна одеялото от Люк и го напои с последните остатъци от водата им. Отвън ехтяха гласове — Глас можеше да чуе как си викат през поляната.

Тя коленичи до Люк и придърпа мокрото одеяло над главите им. Въздухът все повече се затопляше и Глас видя изпод ръба на одеялото как по стъклата на прозорците играят оранжеви отблясъци. Сега гласовете отвън се смееха и ликуваха. Нека си въобразяват, че са победили. Нека си мислят, че двамата с Люк вече са мъртви. Вероятно щяха да бъдат твърде шокирани, за да ги преследват, когато тя и Люк се впуснеха в бягство.

Люк се размърда върху шейната, а от устните му се откъсна нисък стон.

— Съжалявам — каза тя. — Трябваше да потърся помощ по-рано. Не биваше да оставаме тук толкова дълго.

Въздухът вече вреше — беше толкова горещ, че Глас почти усещаше как кожата ѝ се топи и отлепва. Димът нахлуваше през прозореца на тлъсти кълбета и затрудняваше зрението и дишането. Двамата се свиха на кълбо под одеялото, като Глас се мъчеше да прецени колко дълго могат да оцелеят, преди да е станало прекалено късно. Изчакаха ли твърде дълго, пламъците щяха да обградят цялата къща и да отрежат всеки път за бягство. Останеха ли насред дима, щяха да се задушат. Глас, чиито очи смъдяха, се отгласна от пода и се затича към вратата. Сега или никога.

Отвори рязко вратата и надзърна навън. Нощта се беше спуснала, а бушуващият пожар завихряше сенките и хвърляше оранжеви отблясъци и черни силуети по поляната и дърветата.

Глас сграбчи въжето на шейната, прегърбена под одеялото, и се втурна през вратата. Тя задържа дъха си, докато прекрачваше прага на горещата като пещ къща и излизаше на хладния нощен въздух.

Люк простена, щом го задърпа по неравната земя и надолу по склона, който водеше към реката. В продължение на няколко дълги секунди тичане я придружаваше единствено припукването на огъня зад гърба ѝ.

Когато се добра до лодката и се зае да я избута във водата, Глас дочу първите крясъци. Светлината и пушекът от пожара не бяха успели да прикрият напълно бягството им.

— Люк — рече тя, като го изправи. — Трябва да ми помогнеш. Само за секунда.

Очите му потрепнаха и се отвориха — Глас усети как мускулите му се напрягат и се готвят да се раздвижат. Опря се на здравия си крак и тя се промуши под ръката му. Двамата поеха тромаво напред и когато Люк едва не рухна в лодката, Глас се опита да омекоти падането му. Метна шейната след него и забута плавателния съд по наклона към водата.

Наоколо летяха стрели и се забиваха с плисък точно пред нея. Вече можеше да дочуе топуркането на крака, които тичаха надолу по хълма към тях двамата, когато се хвърли с всички сили към лодката и я изтласка по течението.

Глас скочи в последната секунда и едва не изпусна лодката, щом водата я улови и я понесе надолу по течението.

Отметна глава настрани и видя сенките, които се очертаваха на фона на горящата къща, да се спускат по хълма към тях. Още стрели отскочиха от корпуса на металната лодка и Глас залегна до Люк.

Буйната река пое контрола над лодката и тогава набраха повече скорост. Глас подаде глава и успя да зърне фигурите, които тичаха по протежение на брега и се очертаваха на фона на огъня и лунната светлина. Никак не ѝ приличаха на човешки.

Задържа главата си приведена, докато реката ги завличаше навътре — лодката описа дъга и една последна стрела изсвистя покрай корпуса ѝ. След няколко напрегнати мига, през които бе затаила дъх, Глас се надигна, хвана греблото, потопи го във водата и се опита да подкара лодката по-бързо дори и от течението. Когато най-сетне ѝ се стори, че бяха оставили земнородните зад гърба си, Глас понечи да използва греблото, за да насочи лодката обратно към брега, но не успя да постигне достатъчно сцепление. Сърцето ѝ биеше бясно, а лодката продължаваше да се движи бързо надолу по реката. Нямаше представа дали се движат в правилната посока. Налагаше се да използва компаса на Люк. Ако е бил прав за вървенето на север от лагера, значи трябваше да поемат на юг.

След почти половин час коритото на реката най-накрая се стесни дотолкова, че гъстите шубраци да забавят устрема им. В някакъв момент Глас скочи в ледената вода и успя да избута лодката към брега. Извади компаса от раницата си и го постави на земята, както Люк ѝ беше показвал. Слава богу — движеха се на юг. Или поне на югоизток. Глас се надяваше, че няма да им е твърде трудно да нацелят правия път. И ако действително можеше да се придвижва заедно с Люк…

— Още един път, Люк — каза тя. — Единственото, което искам от теб, е да станеш още веднъж и да повървиш с мен.

Той изпъшка, но когато Глас го издърпа от вътрешността на лодката и му помогна да се задържи прав, ѝ оказа съдействие. Закрачи несигурно през плитката вода, докато накрая не се свлече на брега.

Освободена от тежестта им, лодката се понесе по-леко по повърхността на водата и силното течение я завлече в нощта. Глас намести бързо и безшумно Люк върху шейната и пак хвана въжето.

Дръж се, Люк, мислеше си тя, щом задърпа шейната с всички сили и се впусна в бяг.

Когато навлязоха надълбоко в гората, шумът на реката заглъхна, но Глас прекалено много се страхуваше, че да спре и да погледне назад. Трябваше да продължи да се движи. Трябваше да намери помощ за Люк, дори това да беше последното, което щеше да направи.

Глава 21

Уелс

Вината беше изцяло негова. Само негова.

Уелс заби силно юмрука си в скалата. По кокалчетата му изби кръв, но той не изпита никаква физическа болка. Усещаше единствено тежестта на собствените си глупави, егоистични грешки, които все повече се трупаха и всеки миг заплашваха да рухнат и да го смачкат.

Не беше предполагал, че някога ще се почувства по-ужасно от онзи път, когато арестуваха Кларк или когато майка му почина. Но сега Уелс беше стигнал дъното. Той се завъртя из малката стая в търсене на нещо друго, което да ритне или удари. Натъкна се само на тясното си легло. Леглото, в което Саша беше спала едва допреди няколко часа. А сега беше мъртва.

Уелс се стовари по гръб на матрака. Болката в гърдите му беше толкова силна и плътна, че сякаш можеше да я грабне и задържи в ръка. Скри лицето си в длани. Искаше само да блокира светлината, да изключи мозъка си и да изтласка надалече всеки и всичко. Искаше пустота. Искаше да се понесе в дълбоката и безкрайна тишина на Космоса. Ако се намираше на кораба, нямаше да се поколебае да отвори някой въздушен шлюз и да се метне в бездната.

Щеше да сложи край на всичко, ако можеше. Щеше да излезе от уравнението, ако смяташе, че с това ще помогне на останалите. Но той би се срамувал твърде много да остави всичко след себе си, без да оправи бъркотията, която е предизвикал. Беше ли възможно обаче нещата да се оправят? Нямаше как да се изгладят отношенията между земнородните и Роудс. Не можеше да върне Саша обратно към живота. Нямаше лек за разбитото сърце на Макс.

Само ако се беше спрял, преди да отприщи всичко това. Ако не беше ускорил изтичането на кислород през въздушния шлюз, нямаше да се налага транспортните кораби да излетят толкова внезапно. Щяха да разполагат с повече време за подготовка и навярно да изпратят повече хора на Земята. Вместо това всички, които не се бяха преборили за място на борда, умираха горе, докато кислородът им привършваше.

Ако не беше инсценирал мнимо нападение, за да измъкне Белами от затвора, може би Роудс и останалите нямаше да се страхуват толкова от враждебната фракция земнородни. Може би нямаше да прибегнат толкова бързо до насилието, което бе убило Саша. А ако преди всичко изобщо не беше замесвал Саша, може би тя щеше да има дълъг, мирен живот без него.

Уелс имаше чувството, че ще се задуши под натиска на всички тези мисли. Дишаше на пресекулки и заради паниката беше плувнал в студена пот. Нямаше къде да отиде, нямаше какво да стори, нямаше нищо смислено за казване. Беше в капан.

Точно когато обмисляше да се втурне към вратата и да избяга от Маунт Уедър, дочу познат глас да изрича името му. Отвори очи и видя Кларк, чийто силует се очертаваше на фона на светлината в коридора.

— Може ли да вляза? — попита тя.

Уелс се надигна рязко, а после се примъкна назад и се облегна на стената, заровил лице в дланите си. Кларк се настани на леглото до него. Двамата поседяха мълчаливо няколко минути.

— Уелс, ще ми се да имаше какво да кажа — изрече накрая Кларк.

— Няма какво — отвърна глухо той.

Тя положи ръка върху неговата. Уелс трепна и Кларк като че щеше да се отдръпне, но в крайна сметка стисна по-силно ръката му.

— Знам. И аз съм изгубила много хора. Наясно съм, че думите не променят нищо.

Уелс не я погледна в очите, но се радваше, че Кларк е достатъчно съобразителна да не му бръщолеви как Саша се намирала на по-добро място. Беше се наслушал на такива приказки, когато майка му бе починала. Тогава поне част от него успя да им повярва. Беше си представял майка си на Земята, как духът ѝ се завръща в истинския дом на човечеството, вместо да бъде осъден да прекара вечността сред студените, безчувствени звезди. Това обаче беше различно. Саша вече си беше у дома. Сега се намираше в нищото, изхвърлена без време от света, който бе обичала.

— Толкова съжалявам, Уелс — прошепна Кларк. — Саша беше невероятна. Беше толкова умна и силна… и благородна. Също като теб. Двамата създадохте вдъхновяващ екип.

— Благороден? — Думата остави горчив вкус в устата на Уелс. — Кларк, аз съм убиец.

— Убиец? Не, Уелс. Случилото се със Саша не беше по твоя вина. Знаеш го, нали?

— Беше изцяло по моя вина. Сто процента.

Уелс се надигна от леглото и започна да обикаля из стаята като затворник, отброяващ часовете до екзекуцията си.

— Какви ги говориш? — наблюдаваше го Кларк с натежали от объркване и тревога очи.

— Аз съм причината всичко това да се случи. Аз съм егоистичното копеле, което сее разрушение, където и да отиде. Всички там горе — насочи пръст към небето — в момента щяха да са живи, ако не бях аз.

Кларк стана от леглото и направи няколко колебливи крачки към него.

— Изтощен си, Уелс. Мисля, че трябва да си полегнеш за няколко минути. Ще се почувстваш по-добре, след като си починеш.

Тя не грешеше. Беше изтощен, но умората не се дължеше изцяло на напрежението да гледа как момичето, което обича, умира пред очите му. В действителност онова, което изцеждаше и последните остатъци от силата му, беше усилието да държи в себе си ужасяващата си тайна. Уелс отново се свлече на леглото. Кларк го последва и го обгърна с ръце.

Нямаше какво повече да губи. Вече се презираше. Какво значение имаше, ако накараше всички останали също да го презират?

— Има нещо, което не съм ти споделял, Кларк.

Цялото ѝ тяло се напрегна, но тя запази мълчание и го изчака да продължи.

— Аз счупих въздушния шлюз на „Феникс“.

— Какво?

Отказваше да я погледне, но долавяше объркването и неверието в гласа ѝ.

— Вече беше развален, но аз утежних положението. Ето защо кислородът изтичаше по-бързо. За да те изпратят на Земята преди осемнайсетия ти рожден ден. Щяха да те убият, Кларк. А аз не можех да го допусна. Не и след всичко, което ти бях причинил. Нали те затвориха точно заради мен.

Кларк все така мълчеше, затова Уелс продължи нататък — странна вледеняваща комбинация от облекчение и ужас се разливаше по крайниците му, докато изговаряше думите, които толкова се беше боял да изрече на глас.

— Заради мен се наложи да изоставят кораба толкова бързо, аз съм причината толкова много души да останат в капан там, да се задушават. Аз им го причиних.

Кларк все още не беше казала нито дума, затова Уелс най-накрая се насили да я погледне, като се подготви за ужасеното ѝ, изпълнено с ненавист изражение. Тя обаче изглеждаше просто тъжна и уплашена — широко отворените ѝ очи я правеха да изглежда по-малка и толкова уязвима.

— Направил си го… за мен?

Уелс кимна бавно.

— Трябваше. Подслушах един разговор между баща ми и Роудс, така че знаех какъв е планът. Или щяха да те убият, или да те изпратят на Земята, а аз определено не можех да позволя да се стигне до първия вариант.

За негова изненада, когато тя проговори, в гласа ѝ не се усещаше озлобление. Само тъга.

— Никога не бих поискала от теб да сториш нещо подобно. По-скоро бих умряла, отколкото да застраша толкова много животи.

— Знам. — Той отпусна глава в дланите си, а бузите му горяха от срам. — Беше налудничаво и егоистично. Бях наясно, че няма да мога да живея със себе си, ако ти загинеш, но в момента не мога да живея със себе си, така или иначе. — Той се изсмя кратко и горчиво. — Разбира се, сега осъзнавам, че правилната постъпка е била да се самоубия. Ако се бях хвърлил през онзи въздушен шлюз, щях да спестя на всички много болка и страдание.

— Не говори така, Уелс. — Кларк се отдръпна назад, за да го погледне в лицето, и се взираше разтревожено в него. — Да, допуснал си грешка… голяма. Но тя не обезсилва всичките ти невероятни постъпки. Помисли за всички хора, които си спасил. Ако не беше повредил въздушния шлюз, щяха да ни екзекутират до един, вместо да ни изпратят на Земята. Не само мен. Моли, Октавия, Ерик. Нещо повече — ти си причината всички да оцелеем, след като се озовахме тук.

— Не мисля. Ти си тази, която спаси живота на всички ни. Аз просто насякох малко дърва.

— Ти превърна една дива, опасна планета в наш дом. Ти ни накара да прозрем потенциала си, какво бихме могли да постигнем, ако си сътрудничим. Ти ни вдъхнови, Уелс. Ти изкарваш наяве най-доброто у хората.

Точно това обичаше в Саша — начина, по който го стимулираше да бъде по-добър човек, по-добър водач. Беше я провалил — Кларк не можеше да стори нищичко, за да го убеди в противното — но това не значеше, че трябва да спре да се опитва. Дължеше ѝ много повече.

— Аз… просто не знам какво да правя — рече тихо той.

— Можеш да започнеш с това да си простиш. Поне малко.

Уелс нямаше представа как изобщо да го постигне. Беше прекарал целия си живот на правилното място в правилното време, вършейки онова, което му се казваше, онова, което се очакваше от него. Винаги беше постъпвал праведно и беше вземал верните решения, независимо от собствените си чувства. Ала точно в най-решителния момент се беше отклонил от правия път и беше причинил страдание на хиляди души. Това беше непростимо.

Кларк го познаваше толкова добре. Сякаш беше изрекъл всичките си мисли на глас.

— Знам по-добре от всеки, че не обичаш да показваш емоциите си, Уелс. Но понякога е необходимо. Трябва да събереш всички тези чувства и да ги използваш. Бъди човек. Това ще те направи дори по-добър лидер.

Уелс хвана ръката на Кларк и я стисна здраво. Преди да успее да ѝ отговори, в коридора отекна глъчка. И двамата скочиха на крака и прекосиха припряно стаята, за да последват непрестанния поток от хора надолу към Заседателната зала.

Макс стоеше начело на просторно помещение, наподобяващо пещера, което се беше превърнало в техен команден център. Лицето му изглеждаше опустошено, измършавялото му тяло се бе прегърбило. Пламъкът в очите му беше угаснал.

— Имаме посетители — обяви той, като махна към някого отвъд полезрението им. Когато заговори, стотици глави се заозъртаха, за да видят кой беше влязъл в бункера. — Не се тревожете, никой от тях не е въоръжен. Претърсихме ги.

Уелс и Кларк изпуснаха шумни въздишки от облекчение, щом разпознаха близо дузината или повече членове на Стоте, които се точеха един подир друг в залата. Ерик и Феликс водеха групата.

— Роудс ли ви изпрати? — попита Макс.

Всички присъстващи затаиха дъх в очакване на отговора им.

— Не — поклати глава Ерик, а гласът му както винаги звучеше уверен и спокоен. — Дойдохме, за да се присъединим към редиците ви. Вече не искаме да имаме нищо общо с Роудс или другите колонисти.

Макс ги изгледа изпитателно — натрупаният през годините опит очевидно беше усъвършенствал способността му да преценява характера на хората.

— И защо така?

Ерик срещна погледа му, без да трепне.

— Напълно иззеха контрола. Не можем да познаем дома, който построихме. Няма обсъждания, нито пък солидарност. Роудс раздава заповеди, а пазачите се грижат всички да изпълняват нарежданията му. Все едно сме се върнали на кораба. Вече напълниха затворническата колиба, която построиха за Белами, а пазачите така пребиха една жена, че не съм сигурен дали някога пак ще проходи. — Той замлъкна, обърна се с лице към земнородните, които се бяха втренчили неспокойно в него, и плъзна поглед по тълпата, докато не зърна Уелс. — Бяхме толкова по-добре с теб начело, Уелс. Ти се бореше за нещо, нещо, което си струваше усилията.

Скръбта, която се беше вкопчила в гърдите на Уелс, отпусна хватката си и в душата му припламна смътна надежда.

Макс прочисти гърло и всички очи се насочиха към него.

— При това положение сте добре дошли да останете при нас. След малко ще ви помогнем да се настаните. Първо обаче ни кажете дали имате вътрешна информация относно плановете на Роудс?

— Имаме — пристъпи напред Феликс. — Затова дойдохме точно сега. Писах се доброволец при пазачите, за да подслушвам разговорите им. Не вярват, че съществуват две отделни групи земнородни. Според тях всички сте опасни и не успяхме да ги накараме да повярват, че не сте. Мислят, че всички си сътрудничите.

— Планират нападение — намеси се Ерик. — Голямо. И разполагат с повече оръжия, отколкото първоначално мислехме. Открихме, че са трупали пушки и амуниции в тайно скривалище в гората.

Помещението се изпълни с шепоти и ниско мърморене, но Макс почти не трепна. Беше си възвърнал старата осанка и част от светлината отново грееше в очите му.

— Склонни ли сте да се биете заедно с нас? — попита той новодошлите.

Ерик, Феликс и останалите кимнаха утвърдително. В гърдите на Уелс се надигна благодарност и гордост.

— Много добре. Мисля, че с вашата подкрепа имаме шанс да победим. — Макс поклати мрачно глава. — Може и да се впуснахме в това начинание, за да помогнем на приятелите ви, но вече е ясно, че конфликтът е неизбежен. Беше въпрос на време Роудс да ни въвлече в битка. По-добре да се разправим с него бързо, преди… — пое си дълбоко дъх — … преди да са пострадали още хора.

Белами притича до Ерик.

— Ами Октавия? Тя дойде ли с вас? Добре ли е?

— Добре е, но не искаше да ни придружи. Решението беше трудно, но тя се чувстваше длъжна да остане с децата, особено сега, когато нещата стават все по-опасни.

Изражението на Ерик омекна и той постави ръка на рамото на Белами.

— Не се тревожи — каза Уелс. — Веднага щом сритаме задника на Роудс, ще можем да ги доведем тук. Октавия, децата и всеки друг, който пожелае да се присъедини към нас.

Белами кимна, а изпълненият с копнеж поглед се втвърди. Уелс виждаше, че се готви за битка. Всички се готвеха за битка.

Макс беше потънал в разговор със заместниците си и беше ясно, че вече разискват бойни стратегии. Той погледна към Уелс, който отклони очи — все още не можеше да срещне тези на Макс. Последното, от което Макс се нуждаеше, несъмнено беше напомняне за съществуването на момчето, заради което дъщеря му бе убита. За негова изненада обаче Макс го повика по име:

— Ела тук, Уелс. Имаме нужда от теб.

Глава 22

Кларк

Кларк прекарваше всяка свободна минута в радиостаята и днешният ден не беше по-различен. След срещата за обсъждане на стратегията с Макс всички се бяха разотишли, за да се подготвят за битка. Ерик им беше казал, че Роудс мобилизира пазачите си за нападение точно преди зазоряване на следващата сутрин. Дотогава имаше осем часа.

Бяха се съгласили единодушно, че е най-добре да изчакат колонистите да дойдат до Маунт Уедър, където предимството беше на страната на земнородните. Разполагаха със солидния си бункер, защитен от скални образувания, които го заобикаляха от всички страни. Също така познаваха в детайли терена, който Роудс и хората му не бяха виждали. Група земнородни вече бяха изпратени в гората и се бяха изкачили високо по дърветата, където щяха да бъдат невидими за всеки на земята. Веднага щом настъпващите колонисти минеха под тях, земнородните бойци щяха да се спуснат от дърветата. Вицеканцлерът и хората му щяха да попаднат в капан между земнородните зад тях и онези, които чакаха да атакуват във вътрешността на Маунт Уедър.

Това беше рискован план, меко казано, но разполагаха само с него. Щеше да се наложи да разчитат на елемента на изненадата — и на голяма доза късмет. Докато другите тревожно сновяха по коридорите в очакване на сигнала да заемат позиции, Кларк търсеше утеха в радиостаята. Почти можеше да долови присъствието на родителите си там и това ѝ вдъхваше спокойствие — и надежда.

Тишината също така ѝ даваше шанс да се опита да осмисли всичко, което Уелс ѝ беше казал. Никога — дори и в най-смелите си мечти или най-ужасните си кошмари — не си беше представяла, че Уелс е способен на подобно нещо. Беше застрашил живота на всеки един обитател на Колонията само за да ѝ даде възможност да навърши осемнайсет години. Така ѝ се пригади, че едва не се свлече на колене. Всички онези хора — буквално всички, които познаваше — бяха мъртви заради нея. Заради стореното от Уелс с цел да я спаси. Но един господ знаеше, че не е в състояние да го съди. Когато Кларк беше открила, че родителите ѝ провеждат експерименти с радиация върху нерегистрирани деца от груповия дом, не бе направила нищо, за да ги спре. Кларк много добре знаеше какво е да поставиш любимите си хора преди всичко останало. През толкова голяма част от живота си беше гледала на света през черно-бяла призма и беше разграничавала правилното от грешното със същата увереност, с която беше разграничавала растителните клетки от животинските по време на изпит по биология. Последната година обаче ѝ беше брутален крах в теорията на моралната относителност.

Докато тези мисли минаваха през главата ѝ, Кларк се заигра с плъзгачите и превключвателите. Пронизително, равномерно пращене изпълни стаята и отекна по каменните стени. Опита нова комбинация и тоналността на пращенето стана по-дълбоко с един тон. Тогава проехтя високочестотен вой. Кларк се изправи в стола. Досега не беше чувала този звук. Побутна плъзгача на косъм напред. Воят намаля и в продължение на секунда се чуваше само статичен шум. Сърцето на Кларк се сви.

Тогава долови нещо дълбоко в свистенето. Беше толкова слабо, не по-силно от шепот на вятъра. Беше неразпознаваемо, но в същото време ѝ се стори странно познато. Звукът ставаше все по-силен, като че ли се приближаваше към нея. Кларк наклони глава към радиопредавателя и напрегна слуха си. Не беше сигурна какво е чула. Възможно ли беше да е…? Поклати глава. Навярно си въобразяваше. Дали отчаянието ѝ я водеше до оглупяване?

Но звукът ставаше все по-силен и ясен — и определено беше глас. Не си го въобразяваше. Кожата ѝ настръхна и сърцето ѝ задумка бясно в гърдите. Кларк познаваше този глас.

Беше на майка ѝ.

Думите заехтяха с усилен звук.

— Проверка на радиото — каза безстрастно майка ѝ, сякаш вече беше изричала същите думи хиляди пъти. — Проверка на радиото. Алфа излъчване, проверка на радиото.

Кларк затвори очи и остави гласа на майка ѝ да я обгърне, да я изпълни с най-прекрасната смесица от облекчение и радост, сякаш е чула сърцебиенето на пациент, допреди секунди изпаднал в сърдечен арест. Ръцете ѝ трепереха, щом се пресегна към бутона, който предаваше гласа ѝ по въздушните вълни.

— Мамо? — обади се разтреперана Кларк. — Ти… ти ли си това?

Настъпи дълга пауза и Кларк затаи дъх, докато не я заболяха гърдите.

— Кларк? Кларк? — Нямаше съмнение: беше майка ѝ. Тогава Кларк дочу мъжки глас, който говореше на заден фон. Баща ѝ. Беше истина. Бяха живи. — Кларк, къде си? — попита майка ѝ през различните честоти с еднаква доза удивление и недоверие. — На Земята ли си?

— Да… тук съм. Аз…

От гърлото ѝ се откъсна ридание, а по лицето ѝ потекоха сълзи.

— Какво има, Кларк? Добре ли си?

Опита се да каже на майка си, че е добре, но от устата ѝ излезе единствено хлипане. Кларк отприщи всички сълзи, които бе твърде вцепенена да пролее през дългите самотни месеци на затварянето — тогава, когато вярваше, че наистина е сама във Вселената. Сърцето ѝ преливаше от радост, щастието ѝ почти наподобяваше болка, но въпреки това тя не можеше да спре да плаче.

— О, господи, Кларк. Какво става? Къде си?

Тя избърса носа си с опакото на ръката си и се опита да си поеме дъх.

— Добре съм. Просто не мога да повярвам, че говоря с вас. Казаха ми, че са ви изхвърлили в Космоса. Аз… мислех, че сте мъртви!

Кларк си помисли за мислените разговори, които беше водила с родителите си през последната година и половина, когато си представяше какво биха казали, ако им споделеше за процеса, за Уелс и най-вече за чудесата на Земята. В продължение на осемнайсет месеца всичко, което им беше разказала — всяка молитва и всяка молба — беше посрещано единствено от задушаващо мълчание. А сега мълчанието се беше вдигнало, освобождавайки я от тежест, която не беше осъзнавала, че притиска сърцето ѝ.

— Всичко е наред, Кларк. Тук сме. Живи сме. Къде се намираш в момента?

Гласът на баща ѝ беше толкова овладян, толкова успокояващ.

— В Маунт Уедър съм — отвърна тя и се ухили, като бършеше носа си в ръкава. — Вие къде сте?

— О, Кл… — поде майка ѝ, но пронизителният вой се завърна и рязко я прекъсна.

— Не! — извика Кларк. — Не, не, не! Мамка му — проплака тя и удари с длан по командното табло.

Трябваше да възстанови сигнала.

Започна да върти трескаво всички копчета, но не успя да нацели повторно правилната честота. Радостните ѝ сълзи се превърнаха в сълзи от безсилие, щом мъчително безпокойство бликна в гърдите ѝ. Имаше чувството, че отново ги губи.

Преди да има възможност да опита каквото и да било друго, вратата се отвори с трясък и няколко от хората на Макс се втурнаха в стаята.

— Кларк — каза един от тях. — Тук са. Да вървим.

— Прекалено рано е — стъписа се тя. — Как са се добрали до тук толкова бързо?

— Не знаем, но трябва да заемем позиции.

Главата ѝ се замая, докато се опитваше да осмисли значението на чутото. Роудс и пазачите му се готвеха да нападнат Маунт Уедър.

— Но ние не сме подготвени…

— Трябва да сме подготвени — натърти мъжът. — Време е да тръгваме.

Кларк скочи от стола и изтри сълзите от лицето си, благодарна, че всички останали щяха да са твърде заети, че да я питат защо плаче. Без да хвърля поглед назад към мигащите светлини и непрестанното съскане и пращене на радиопредавателя, тя изтича от стаята, готова да се въоръжи за битка.

Глава 23

Белами

Рамото на Белами вече не го болеше. Препускащият през тялото му адреналин вършеше по-добра работа от всяко обезболяващо. Той подскочи от крак на крак и разтърси ръце, които го сърбяха за оръжие. Не можеше да реши кое щеше да е по-удовлетворяващо — да запрати една от съвършено прицелените си стрели право в гърлото на Роудс или да забие копие в гърдите му.

Земнородните се събираха в пещерната зала, която се беше превърнала в техен команден център. Много от възрастните се въоръжаваха с ножове, копия и някакви чудати лъкове, а други се готвеха да поведат децата и старците по-дълбоко в крепостта. Белами посегна за лък и сключи съсредоточено вежди, докато опитваше тетивата.

— Сигурен ли си, че това е добра идея? — попита тихо Кларк. — Беше прострелян, Белами. Трябва да мине още много време, преди да се възстановиш напълно.

— Спести си приказките, Грифин — рече той и затърси стрели. — Знаеш, че е напълно изключено да позволя на тези хора да рискуват животите си за мен, докато аз си седя на задника и кърша пръсти.

— Просто бъди внимателен.

Лицето ѝ беше пребледняло, а очите — зачервени. През няколкото минути, които бяха прекарали заедно в приготовления за битката, тя му беше споделила, че е говорила с родителите си. Обаче нямаше време да отпразнуват това малко чудо, понеже и двамата бяха насочили вниманието си към належащата задача — да накарат вицеканцлер Роудс да съжалява, че някога е стъпил на Земята.

— Внимателен е второто ми име — изтъкна той и отдели встрани няколко стрели, които бяха издържали проверката му.

Тя се усмихна.

— Убедена съм, че каза същото за Опасност и Победа.

— Такъв съм си аз. Белами Внимателен Опасност Победа Блейк.

— Завиждам ти. Аз дори нямам второ име.

— О, мога да се сетя за няколко, които много ще ти подхождат — увери я Белами и обгърна кръста ѝ с ръце. — Да видим, какво ще кажеш за Кларк Всезнаещата… Шефката… — Тя врътна очи и го шляпна игриво по гърдите. Той се подсмихна и я притегли по-близо, след което се приведе и прошепна в ухото ѝ. — Брилянтната… Секси Грифин.

— Не съм сигурна, че ще се побере цялото на табелката на кабинета ми, но ми харесва.

— Всички ли са готови? — попита Уелс, крачейки към тях.

Цялото му поведение се беше променило. Макар да носеше само избеляла, оцапана тениска и разкъсани панталони, които му бяха с една идея по-къси, той се движеше така, сякаш все още беше облечен в офицерската си униформа. Само преди няколко седмици държането на Уелс би подразнило Белами, но точно сега се чувстваше благодарен, че брат му е толкова способен.

— Повече от готов съм — заяви Белами в опит да надъха всички. Той протегна юмрук към Феликс, който беше пребледнял и пристъпваше нервно от крак на крак. — Нямам търпение да сритам малко колонистки задници на пазачи — ухили се дяволито към Уелс.

— Ще ми се да имах твоята увереност — каза Феликс.

— Не е увереност — пошегува се Белами. — А арогантност. Има голяма разлика.

— Каквото и да е, е хубаво — обади се Уелс за изненада на Белами. — Ще ни бъде нужно.

Когато Макс кимна, Уелс пристъпи към предната част на стаята, която веднага притихна, въпреки че въздухът буквално жужеше от натрупалото се напрежение.

— Приятели — поде Макс със сериозен тон. — Получихме вести, че около две дузини колонисти наближават Маунт Уедър. Само след миг ще заемем определените ни позиции и ще се подготвим за бой. Пристигнаха много по-рано, отколкото очаквахме, но бъдете сигурни, че ще ги посрещнем с цялата ни мощ. И помнете: целта ни не е да причиним вреда, а да им попречим да сеят още безсмислено насилие над другите. Ако се налага да използваме сила, за да се защитим, така да бъде. Но не такава е целта ни.

Той се извърна и кимна на Уелс, който прочисти гърло, канейки се да се обърне към тълпата:

— Както се очакваше, много от тях са… въоръжени, така че бъдете внимателни и не поемайте никакви излишни рискове. Макар и да разполагат с огнева мощ, не са непобедими.

Той започна да обяснява как се обучават пазачите, какви бойни формации използват и какви тактики най-вероятно ще приложат. Добре че разполагаха с вътрешна информация от офицерските дни на Уелс, осъзна Белами.

— Това, което трябва да запомните — обади се Макс, — е, че не се борим само да защитим младежите, които се обърнаха към нас за помощ, а се борим да защитим и собствения ни начин на живот. Опитахме се да се договорим със съседите ни, но става все по-ясно, че мирът и сътрудничеството не са техен приоритет. Ако не се разправим с тях сега, не съм сигурен какво ще сторят следващия път. — Той замлъкна и огледа стаята. — Вече изгубих дъщеря си… не мога да понеса да изгубя и някого от вас. — Пое си дъх и в гласа му се прокрадна свирепа нотка. — Нашите предци са били изправени пред невъобразими обстоятелства, но все пак сме се съхранили като вид. Други може и да са оставили Земята да гори, но ние не сме избягали и сме се борили, за да запазим дома си.

От тълпата се разнесоха възгласи и Макс се усмихна:

— Това е нашата земя, нашата планета и сега е моментът да решим колко сме склонни да рискуваме, за да я защитим.

Уелс се ухили и посегна да стисне ръката на Макс. По-възрастния мъж стисна неговата, а после придърпа Уелс към себе си и го потупа по гърба.

— Всички ли са готови? — попита Уелс, щом пак се обърна към тълпата.

Боен вик разтърси каменните стени, всички размахаха юмруци във въздуха и грабнаха копията, стрелите и ножовете си. Насочиха се към изходите и постепенно притихнаха, след като излязоха навън и заеха позиции в притъмнялата гора непосредствено до Маунт Уедър.

Кларк преметна торба, пълна с лекарства, през рамо и се пресегна за един дълъг нож.

— Къде отиваш? — попита Белами и вълнението му бе изместено от вледеняващ страх.

Тя вирна брадичка и го удостои с най-решителния си поглед.

— Отвън ще пострадат хора. Нуждаят се от мен.

Белами отвори уста, за да възрази, но я затвори, щом осъзна колко егоистично би било да го направи. Кларк беше права. Беше логично тя да присъства на бойното поле, при положение че беше човекът с най-голям медицински опит.

— Нали ще бъдеш много, много внимателна? — рече той. Тя кимна. — Обещаваш ли?

— Обещавам.

Белами подпъхна ръка под брадичката ѝ и вдигна лицето ѝ към своето.

— Каквото и да се случи, Кларк, искам само да знаеш…

Тя поклати глава и го прекъсна с целувка.

— Недей — каза тя. — Ще се справим.

Той ѝ отвърна с усмивка.

— Започваш да усвояваш тънкостите на арогантността.

— Уча се от най-добрия.

Той отново я целуна, а после грабна лъка си и пое към стълбището.

— Белами — извика Уелс, който тичаше към него. — Слушай, знам, че това няма да ти хареса, но смятаме, че ще е най-добре за всички да останеш вътре.

— Какво? — присви очи Белами. — Не говориш сериозно. Изключено е да остана тук. Не се страхувам от Роудс или от когото и да било от тях. Нека само се опитат отново да ме заловят.

— Там е работата. Прекалено важна цел си. Ще застрашиш всички около себе си. Знам, че си страхотен боец, един от най-добрите, с които разполагаме, но не си струва рискът.

Белами се втренчи в Уелс — бореше се с гнева и негодуванието, които набъбваха от стомаха към гърдите му. Какво, по дяволите, си въобразяваше Уелс, като се опитваше да го държи настрана от боя? Сякаш това, че беше гадже на мъртвата дъщеря на водача на земнородните го прави втори по ранг след Макс. Ала противните мисли, които се зараждаха в ума му, се изпариха също толкова бързо, колкото се бяха появили. Уелс беше прав. Ставащото беше много по-голямо от Белами и неговото отмъщение. Налагаше се да постъпи както беше най-добре за групата, а в случая това означаваше да се скрие.

Той се усмихна унило на Кларк и остави лъка си на пода, а после се обърна към Уелс и протегна ръка.

— Внимавай там, човече. И хубаво да ступаш Роудс заради мен.

Уелс се ухили, хвана ръката на Белами и го придърпа за прегръдка.

— Ще се видим след малко.

Уелс отстъпи назад и хвърли поглед на Кларк.

Тя му кимна и се извърна към Белами. Той обгърна кръста ѝ с ръце и силно я прегърна, а тя допря буза до гърдите му за един дълъг миг, докато Белами я целуваше по темето.

— Обичам те — каза той, щом Кларк се отдръпна.

— И аз те обичам.

— Грижи се за нея, Уелс — обади се Белами, докато ги наблюдаваше как се отправят към стълбището.

Уелс се обърна, за да срещне погледа му, и кимна.

— И ти се грижи за него, Кларк — рече Белами, този път малко по-меко. — Грижете се един за друг.

Миг по-късно вече ги нямаше.

* * *

Белами не беше сигурен колко километра беше навъртял, сновейки из залата, но му беше невъзможно да седи на едно място. Трябваше да се движи. Бункерът беше зловещо притихнал. Изминаха петнайсет минути, а после двайсет. Белами не издържаше повече. Излезе от стаята, изтича по виещото се стълбище и отвори със скърцане вратата на Маунт Уедър. Застана насред сенките в коридора и се ослуша за знак, че битката е започнала.

Най-накрая от върха на хълма отекна ниско изсвирване, последвано от три кратки изцвърчавания. Хората на Роудс наближаваха. Белами затаи дъх. Секунди по-късно проехтя първият изстрел, сетне друг, а после твърде много, че да ги преброи. Нощното небе се озари от оръдейния огън и десетки копия и стрели изсвистяха от дърветата в размазана дъга. Сякаш от самата земя се надигнаха викове и крясъци на агония. Тогава като че ли от въздуха се материализираха ранени мъже и жени, които се запрепъваха от гората към поляната около Маунт Уедър. Някои бяха колонисти, други — земнородни. Всички бяха покрити с кръв и стенеха от болка. Касапницата се беше разразила моментално и по нищо не отстъпваше на това, на което Белами бе станал свидетел, когато транспортните кораби се бяха разбили.

Без да се замисля, Белами се изстреля през вратата. Грабна една сопа от ръката на повален земнороден и започна да я върти бясно във всички посоки. Нанасяше доста сериозни щети, докато трима земнородни не се хвърлиха към него, сграбчиха го за ръцете и буквално го вдигнаха над земята. Понесоха го обратно към входа на Маунт Уедър. Белами риташе и се опитваше да се освободи.

— Пуснете ме! — изкрещя той. — Искам да се бия!

— Трябва да се криеш — натърти една от жените и Белами моментално изпита угризения — как беше допуснал отново да се увлече?

Спря да се съпротивлява и се втурна към вратата. Земнородните го наобиколиха за защита и тичаха покрай него. Едва на няколко крачки от убежището, което стените на Маунт Уедър предлагаха, един мъж вдясно от Белами извика и падна на земята. Белами замръзна и се огледа ужасено. От гърдите на земнородния изригна кръв, но той вдигна ръце и направи знак на Белами да продължи да се движи. Белами се подчини и се хвърли напред в спринт, колкото му държаха краката. Оставаха само няколко метра. Усещаше, че нападателите го приближават — почти му дишаха във врата. Напрегна мускулите си повече от всякога, краката му горяха, а юмруците и лактите му се движеха нагоре-надолу, докато тичаше.

Преди обаче да се озове на безопасно място в бункера, внезапно всичко притихна.

— Спри, Блейк, или ще ги застрелям до един — излая някакъв мъж зад него.

Белами застина. Той се обърна задъхано и видя, че го приближават група окървавени и насинени колонисти с вдигнати оръжия, насочени право към него. Двамата земнородни, които пазеха Белами, пристъпиха пред него и вдигнаха копията си. Белами стисна и отпусна юмруци. Сърцето му туптеше толкова силно, че разтърсваше цялото му тяло.

Колонист в униформа на пазач пристъпи начело на групата. Беше Бърнет, дясната ръка на Роудс. Очите му светнаха, щом зърна Белами.

— Дръпнете се настрани — нареди Бърнет на двамата земнородни, които стояха между него и плячката му.

— Няма да стане — отвърна един от мъжете, местейки тоягата си от плешка на плешка.

— Какво означава това момче за вас? — изръмжа Бърнет. — Защо бихте загинали, за да го защитите?

— За да попречим на задници като вас да съсипят Земята — заяви спокойно земнородният. — Махай се от тук! — извика през рамо на Белами.

Белами бавно запристъпва заднешком към вратата. Зад Бърнет се насъбраха още колонисти с вдигнати оръжия. Белами се обърна, за да побегне. Чу два остри пукота, а после и глухо тупване, когато две тела се строполиха на земята. Той ахна, но продължи да се препъва напред. Точно когато уви пръсти около дръжката на вратата на бункера, зад гърба му се обади глас.

— Сестра ти е при нас.

Белами замръзна. Гърдите му се стегнаха, сякаш думите на Бърнет бяха образували примка около врата му.

— Какво ще ѝ направите? — попита той пресекливо, като бавно се обърна.

— Като за момче, което е толкова загрижено да защити сестра си, не ти беше особено трудно да я зарежеш, а?

— Тя имаше живот там — изрече внимателно Белами, несигурен дали говори на Бърнет, или по-скоро на себе си. — Започваше да разбира какво е да си щастлив.

Бърнет се подсмихна.

— А сега разбира какво е да си арестуван.

Нажежен до бяло гняв пламна във вените на Белами.

— Тя не е сторила нищо лошо.

— Не се безпокой. Не сме я наранили… все още. Но те съветвам да ме придружиш покорно. Иначе няма как да гарантирам за безопасността на госпожица Блейк.

Белами изтръпна от образа, появил се в ума му. Октавия, окована в затворническата колиба, досущ като самия него преди време. Насълзеното ѝ лице беше измъчено и бледо, докато тя викаше за помощ — викаше брата, който я беше оставил сама с врага, въпреки че се беше заклел да я пази.

— Откъде да знам, че казваш истината? — попита Белами, печелейки време, докато се мъчеше да измисли следващия си ход.

Бърнет изви вежда, обърна се и изсвири остро. Няколко мига по-късно му отговориха трополене на ботуши и приглушен плач. Иззад дърветата се появиха четирима стражи, които влачеха две фигури между себе си. Белами изпита съвсем мимолетно облекчение, че никоя от тях не е Октавия.

Тогава обаче по гръбнака му пробяга смразяваща, ужасяваща тръпка.

Бяха заловили Кларк и Уелс.

Всеки от тях беше обграден от двама пазачи. Ръцете им бяха плътно завързани зад гърба и някой беше запушил устите им. Очите на Кларк се стрелкаха диво, широко отворени и пламнали от страх и ярост. Уелс се мяташе наляво-надясно в отчаян опит да се измъкне от хватката на похитителите си.

— Това, което искам от теб — поде Бърнет, — е да дойдеш с нас. Иначе ще ни принудиш да извършим нещо, което не искаме да правим.

Върви по дяволите, садистично копеле такова, помисли си Белами.

Очите му се втренчиха в тези на Кларк. Двамата задържаха погледите си за един дълъг момент. Тя поклати едва доловимо глава и Белами знаеше какво има предвид. Не го прави. Не се предавай заради нас.

Но вече беше твърде късно. Роудс и Бърнет бяха спечелили. Нямаше начин да изложи Кларк и Уелс на още по-голяма опасност. Вече бяха рискували прекалено много за него.

— Пусни ги — рече Белами, пусна лъка и закрачи с вдигнати ръце към Бърнет. — Ще направя каквото поискаш.

Хората на Бърнет се хвърлиха напред, сграбчиха Белами за лактите и завързаха моментално ръцете му.

— Мисля, че ще отведем всички ви — заяви Бърнет.

Пазачите избутаха Белами до Кларк и Уелс. Той усети топлината на тялото на Кларк до своето и измести тежестта си, така че ръцете им да се докосват. Бърнет даде сигнал на хората си да се изнасят и мъжете тласнаха Белами, Кларк и Уелс към пътеката.

Вървяха в индийска нишка — Белами зад Кларк и те двамата пред Уелс. Напук на неудобството да върви с вързани ръце, Кларк бе вирнала високо брадичка и бе изпънала рамене назад. Безстрашна е, помисли си Белами и въпреки печалните обстоятелства усети как го обзема прилив на възхищение. Странното беше, че и Белами не чувстваше никакъв страх. Беше постъпил правилно. Никой друг нямаше да умре по негова вина и ако това означаваше, че последните му часове наближаваха с пълна сила, то така да бъде.

По-скоро би се изправил срещу хиляда куршума още тази нощ, вместо да прекара поредния ден в чудене кой още ще страда заради него.

Той отметна глава назад, за да погледа звездите, които проблясваха в пролуките между листата. Годините, които бе прекарал в Космоса, започваха да му изглеждат като сън. Домът му вече беше тук. Тук му беше мястото.

— Надявам се да се наслаждаваш на гледката — обади се Бърнет зад него. — Екзекуцията ти е насрочена за разсъмване.

Ето къде щеше да умре.

Глава 24

Глас

Нищо на Земята вече не изглеждаше красиво. Всеки километър покрита с дървета земя беше просто още един километър, който трябваше да измине, за да спаси Люк, чиито сили се топяха с всеки следващ момент.

Може би трябваше да умрем горе наред с останалата част от Колонията — помисли си мрачно тя. — Може би изобщо не трябваше да идваме тук. Но не, тя нямаше да позволи да загинат, не и по този начин: сами и ужасени. Люк потръпваше в съня си. Глас се изправи на омекналите си крака. Прокара ръка по влажната му буза и докосна устните му. Неописуема тъга сграбчи гърдите ѝ при мисълта как тялото му гасне. Как беше възможно Земята просто да продължи да съществува, ако Люк го нямаше? Как беше възможно тя да продължи напред? Не. Нямаше да го остави да изгасне тук, насред гората. Дължеше му повече от това.

С всеки следващ метър Глас ставаше все по-умела в придвижването по този начин, само че, докато мускулите ѝ се схващаха и умът ѝ се уморяваше, тя все по-силно се притесняваше, че се движи в погрешната посока. Компасът ѝ казваше, че върви на юг, но нищо не ѝ се струваше познато. Изобщо бяха ли минавали по този път?

По пладне Глас беше плувнала в пот. Гърбът я болеше и крайниците ѝ трепереха от изтощение. Нямаше представа колко още остава до лагера. Трябваше да си почине. Спря, освободи главата си от хамута и подпря шейната на едно дърво. Люк изпъшка от болка и се размърда. Глас приклекна до него.

— Хей — прошепна тя и го целуна по челото.

Можеше да усети с устните си, че той все още гори. От няколко дни имаше треска. Отново я заля пристъп на несигурност. Как щеше да се справи? Как щеше да го преведе съвсем сама по целия път? Едва ѝ стигаха силите да го повдигне, камо ли да го задържи прав и да отблъсква свирепи хищници. Знаеше, че ако отново ги нападнеха, щеше да им е за последно.

Глас застана с ръце на хълбоците си и погледна към небето. Издиша бавно в опит да успокои биенето на сърцето си. Можеше да се справи. Трябваше да се справи. Докато призоваваше цялата си сила, очите ѝ пробягаха по ствола на дървото зад шейната. Видя нещо на няколко метра над главата си — вдлъбнатина, по-бледа от набраздената дървесна кора наоколо. Глас се повдигна на пръсти и проточи врат, за да види по-добре. Примижа и се протегна възможно най-високо. Когато най-накрая осъзна какво гледа, тя ахна от изненада, а после се разсмя силно насред гората, където нямаше кой да я чуе, освен изпадналия в безсъзнание Люк. В една толкова дива и недокосната местност, която вдъхваше усещането, че по Земята никога не е стъпвал човешки крак, в кората на дървото имаше послание, издълбано от човешка ръка. Глас едва успя да го разчете:

Р ♥ С

Като че ли я беше достигнал глас от миналото, който ѝ шепнеше, уверяваше я, че всичко ще бъде наред. Р. и С. се бяха обичали точно под това дърво, където сега Глас се бореше за момчето, което обичаше. При други обстоятелства двамата с Люк щяха да издълбаят инициалите си също като тях. Но кои бяха Р. и С. и колко отдавна бяха седели заедно тук? Млади ли са били, или възрастни? Първа любов или стара женена двойка? Може би са били двойка отпреди Катаклизма, която навярно не е оцеляла. Хора, които вероятно не са осъзнавали мащабите на ужасите, грозящи човешката раса. Знаели са само, че се обичат достатъчно, че да оставят знак за привързаността си за идните поколения. Видът на този отдавна забравен символ пробуди някакво вълнение в гърдите на Глас. Тази двойка никога не би предположила, че един ден момиче от Космоса ще попадне на издълбаните инициали. Щеше ли да има значение за тях? По-скоро не. Любовта им е била всичко, което ги е интересувало. Всичко, за което би трябвало да се грижат.

Глас сведе поглед към Люк, чиито гърди се повдигаха и спускаха равномерно. Независимо колко беше уплашена, независимо дали щяха да се доберат до лагера, бяха късметлии, задето бяха живи точно тук, точно сега. Този момент беше всичко, което притежаваха. Ако желаеха нещо повече, тя трябваше да се бори за него — в името и на двама им. Тя приклекна и отново нахлузи въжето около раменете си, а тялото ѝ се изпълни с подновена енергия.

Трябваше да се завърнат на безопасно място. Изключено беше да се предаде сега.

Глас си проправи път през няколко растящи особено нагъсто дървета и стомахът ѝ се обърна заради разкрилата се гледка. Беше езеро. Но може ли да бъде…? Със сигурност всички езера на Земята си приличаха. Внезапно тя зърна нещо в далечината. Останките на овъглените транспортни кораби.

Глас възкликна от радост и ако не беше изтощена до мозъка на костите, щеше направо да заподскача. Почти беше стигнала. Едва ли се намираше на повече от няколко километра от лагера. Когато обаче се взря в стръмния склон откъм далечния край на езерото, сърцето ѝ се сви. Щеше да отнеме часове да завлече Люк до брега и да го издърпа нагоре към лагера. Дали той щеше да издържи толкова дълго? Ако ли не, то Глас можеше само да се надява, че собственото ѝ тяло щеше бързо да рухне от мъка. По-скоро би лежала в гората до Люк, застинала и умиротворена за вечни времена, отколкото да прекара остатъка от живота си с още по-тежък товар от шейната — бремето на разбитото сърце.

Глава 25

Уелс

Уелс пристигна в лагера, препъвайки се зад Кларк и Белами. Ръцете му бяха изтръпнали от белезниците, с които бяха оковани зад гърба му, а лицето му смъдеше от клоните и тръните, които го бяха одрали по време на мъчителното прекосяване на гората.

Стояха пред затворническата колиба. Един от пазачите махна парцалите от запушените им уста. Уелс размърда челюсти в бавен кръг и на няколко пъти отвори и затвори уста в опит да си възвърне чувствителността.

— Чакайте тук — нареди пазачът.

Той се вмъкна вътре, а друг мъж, който стоеше на пост пред вратата, ги държеше под око. Уелс, Белами и Кларк се възползваха от възможността да поогледат наоколо. Лагерът се простираше пред тях и Уелс веднага успя да прецени, че вече не е същото място, което бяха напуснали преди броени дни. Един поглед към ококорените Белами и Кларк му подсказа, че и те го виждат.

Въпреки че едва ли беше по-късно от осем-девет вечерта, лагерът беше зловещо притихнал с изключение на шума от стъпките, които отекваха по прашната земя, и рязането на трупи и подреждането на цепениците. Две деца с напрегнати, измъчени изражения носеха дърва към огнището. Едно момче, което мъкнеше кофа с вода, като че ли бе на косъм да се разплаче. Група възрастни седяха мълчаливо край огъня и мятаха нервни погледи към дърветата. Никой не говореше. Никой не се смееше или не се закачаше с другите. Никой не се усмихваше. Сякаш цялата енергия и другарството — целият живот — бяха изсмукани от самия въздух.

Бризът се носеше покрай дърветата и ноздрите на Уелс се изпълниха с миризма на гнило. Той потисна гаденето си и забеляза, че Кларк и Белами правят същото. Уелс се огледа и направи няколко крачки към редицата дървета. Несъмнено там на земята имаше воняща купчина животински кожи, кости и органи, която беше покрита с мухи и бавно се разлагаше. Беше отвратително — и опасно. Не само че смрадта щеше да привлича хищници, а и бактериите, които се въдеха в тази купчина, щяха да са достатъчни да разболеят всички в лагера.

— Какво, по дяволите… — отрони дрезгаво Белами.

Първоначално Уелс предположи, че и той гледа животните, но когато завъртя глава, видя, че очите на Белами са втренчени в нещо друго в далечината. Група от първоначалните Сто се трудеше усилено върху нова колиба — Уелс долавяше приглушеното им пъшкане, докато се мъчеха да поставят един огромен дънер на върха на строящата се стена. Няколко възрастни стояха встрани и държаха факли, за да осветяват местността, което подсказваше, че възнамеряват да работят до късно през нощта.

Това само по себе си не беше необичайно. При положение че в лагера се бяха натъпкали толкова много хора, беше логично да вдигнат нови постройки възможно най-бързо. Тогава обаче луната се показа иззад един облак и Уелс най-сетне видя онова, което беше привлякло вниманието на Белами.

Когато лунната светлина огря полузавършената колиба, тя се отрази в нещо метално около китките на приятелите им.

— Не — промълви Уелс и замига на парцали, защото не можеше да повярва на очите си.

Всеки от тях имаше плътно пристегната дебела метална гривна около една от китките.

— Това е безумие — обади се Кларк с нотка на объркване в гласа, все едно мозъкът ѝ на учен не вярваше на изображението, който очите му препращаха.

Когато ги бяха изкарали от килиите им в центъра за задържане, всеки член на Стоте беше снабден с проследяващо устройство. Неговото предназначение привидно беше да предава жизнени сигнали до Колонията, за да знае Съветът дали Земята действително е годна за обитаване, или да ги уведоми, в случай че опитните им зайчета постепенно загинеха от радиационно отравяне. През първите им няколко дни на Земята обаче повечето младежи или бяха махнали гривните, или нарочно им бяха нанесли непоправими щети.

— Мислиш ли, че Роудс ги е донесъл със себе си на Земята? — попита Уелс.

— Може би — отвърна Кларк. — Но защо? Не е като да разполага с технологията, за да следи всеки един.

Белами изсумтя.

— Не бих бил толкова сигурен. Кой знае какво е пренесъл със себе си на транспортния кораб?

— Значи… те отново са затворници? — изрече невярващо Кларк.

— Дотук с нашия „принос“ и „саможертва“ — каза с натежал от горчивина глас Белами.

Няколко мига по-късно Уелс, Белами и Кларк бяха грубо издърпани в редица и подредени рамо до рамо, а зад всеки от тях застана по един пазач. Уелс стисна зъби, щом вицеканцлерът Роудс се приближи, обграден от двама от личните си въоръжени пазачи.

— Добре дошли обратно. Надявам се, тримата да сте се насладили на малката си ваканция.

— Виждам, че си бил доста зает да накичиш с аксесоари приятелите ми — подметна саркастично Белами. — Донесъл си си забележителна колекция от гривни.

Роудс се обърна съвсем демонстративно, за да погледне зад себе си. Децата, захванали се със строежа на колибата, бяха спрели да работят и се взираха в затворниците с неподправен ужас. Моли смъкна чука си и пристъпи напред, втренчена в Уелс. Дори от разстояние той можеше да види, че е впрегнала целия си самоконтрол, за да не се затича към него. Той поклати леко глава, предупреждавайки я да не го прави.

— А, да — каза Роудс. — Разполагам с няколко резервни, но би било разхищение да ги давам на хора, които съвсем скоро няма да има къде да ги носят.

— Нима? — Белами съумя да го удостои с една от знаковите си гримаси. — Дочух, че моят процес щял да бъде светското събитие на сезона.

— Процес? — повтори Роудс. — Боя се, че грешиш. Няма да има процес… за никого от вас. Вече съм отсъдил, че и тримата сте виновни. Екзекуциите ви ще се проведат на зазоряване. — Той вдигна театрално поглед към небето. — Макар че времето за чакане ми се струва доста дълго. Ако някой от вас бърза, ще се радвам да ускорим процедурата.

Сърцето на Уелс застина в гърдите, подобно на животно, което тъкмо бе зърнало как ловецът опъва тетивата на лъка си. Какви ги плещеше Роудс? Не бяха сторили нищо, което да заслужава екзекуция.

Преди обаче да е успял да каже каквото и да било, Белами издаде звук, който наподобяваше наполовина вик, наполовина стон.

— Какви, по дяволите, ги говориш? Те двамата не са направили нещо. Аз съм този, когото искаше. Аз съм този, когото трябва да убиеш.

— Помогнали са на беглец и са го укривали. Наказанието за това е ясно разписано в Доктрината Гея.

— Майната ѝ на Доктрината Гея — изплю Белами. — Намираме се на Земята, в случай че не си забелязал.

— Не виждам разумна причина да изоставяме правилата, заради които човечеството е процъфтявало в продължение на векове, само защото сме на твърда почва.

Уелс никога през живота си не беше изпитвал такава първична, чиста ненавист към някого или нещо.

— Баща ми не би казал това и вие много добре го знаете.

Роудс присви очи.

— Баща ти не е тук, Уелс. А в случай че си бил твърде зает да съблазняваш други малки престъпнички — и той стрелна с поглед Кларк, — че да внимаваш в часовете си по гражданско учение, синът на канцлера не е фактор във властовата йерархия. Аз съм начело и осъждам и трима ви на смърт чрез разстрел на разсъмване.

Уелс чу ахването на Кларк до себе си и цялото му тяло се вкочани. Чакаше настъпването на поредния пристъп на страх или гняв, но той така и не дойде. Може би някаква част от него беше очаквала този развой на събитията. Може би някаква част от него знаеше, че си го е заслужил. Дори Роудс да не подозираше какво беше сторил Уелс на кораба, именно той беше причината техните приятели, техните съседи да умират бавно от липса на кислород. Поне така никога нямаше да му се наложи да се изправи пред последствията от постъпката си. Нямаше да му се налага всяка нощ да поглежда нагоре и да се опитва да си представи кораба, който скоро щеше да се напълни с безмълвни, неподвижни тела.

— О, господи, Белами!

Гласът на Октавия върна Уелс обратно на земята. Момичето тичаше към тях, а лицето ѝ беше набраздено от мръсотия и сълзи. Двама пазачи се изстъпиха пред нея, препречиха ѝ пътя и я задържаха. Тя се съпротивляваше, но не можеше да ги пребори. Белами извика името ѝ и се хвърли към нея, ала един пазач заби оръжието си в ребрата му и той се преви надве.

— Спрете! — ридаеше Октавия. — Пуснете ги, моля ви!

— Всичко е наред, О — изхриптя Белами, като се мъчеше да си поеме дъх. — Добре съм.

— Не. Няма да им позволя да ти причинят това.

Около тях вече се събираха и други хора. Лила се приближи до Октавия и за момент Уелс си помисли, че ще я издърпа настрани, само че тя обгърна по-малкото момиче с ръка и се втренчи предизвикателно в пазачите. Антонио, Дмитри, Тамзин и още други се присъединиха към нея. Дори Греъм дойде, за да застане редом до тях. Не след дълго почти петдесет души образуваха широк полукръг около затворническата колиба.

— Всички да се отдръпнат — заповяда Роудс. Когато никой не помръдна, той направи знак на пазачите, които пристъпиха заплашително към тълпата. — Казах да се отдръпнете.

Но никой не отстъпи. Даже когато пазачите вдигнаха оръжията си на нивото на раменете и половината от тях се целеха в затворниците, а другата половина в тълпата. Някои от по-младите изглеждаха нервни, но повечето се взираха в Уелс, Белами и Кларк със смесица от непокорство и нещо друго. Нещо като надежда.

Независимо как щеше да завърши всичко това, те имаха нужда да видят как един истински водач понася поражението. За Уелс щеше да бъде чест да се пожертва, ако така никой друг нямаше да пострада, и определено не възнамеряваше да посрещне смъртта като страхливец. Обърна се към Роудс, вирна брадичка и заби поглед в този мерзавец.

Белами се примъкна още по-близо до Уелс и застана рамо до рамо с него. Уелс разчете по стиснатата му челюст, че и той си мисли същото. Кларк се премести до Белами и тримата заедно впериха поглед във вицеканцлера. Уелс изтласка образа как лежат окървавени на земята и поемат в синхрон сетния си дъх. Белами и Кларк го погледнаха. Мускулите на Белами бяха напрегнати, а тялото му беше заредено с енергия. Представляваше въплъщението на непоклатимост и сила, каквито Уелс не беше виждал досега. Очите на Кларк буквално горяха от емоция. Бяха изпълнени със свирепа решимост, която го зашемети.

— Добре, размърдайте се — каза един от пазачите.

Някой зад гърба на Уелс се протегна и сложи превръзка на очите му. Пазачите сграбчиха ръцете му и го завлякоха настрани.

— Къде ме водите? — изръмжа Уелс и заби пети в земята. Тъй като очите му бяха покрити, той наостри максимално слуха си, но пъхтенето и тътренето на крака не му разкриха нищо за случващото се с Кларк или Белами.

Уелс се съпротивляваше на похитителите си, ала нямаше какво да стори. Скръцна със зъби и се опита да преодолее паниката, която връхлиташе тялото му. Поне последното, което беше видял, бяха смелите лица на Кларк и Белами — това щеше да е достатъчно, за да понесе следващите няколко часа. Уелс знаеше, че вижда Земята за последен път.

Когато махнеха превръзката от очите му, вече щяха да са пуснали куршум в мозъка му.

Глава 26

Белами

Нямаше как да знае дали Роудс е изчакал до съмване, за да изпрати пазачи да ги отведат. Заради превръзката на очите Белами не можеше да прецени дали слънцето се е показало, макар че по уханието на роса, полепнала по тревата, съдеше, че навън все още е тъмно. Явно Белами вече беше зърнал последния си изгрев. Докато небето се обагреше в розово, щеше да е мъртъв. И тримата щяха да са мъртви.

Белами беше прекарал една адска, мъчителна нощ, ослушвайки се за Кларк, която беше заключена някъде другаде. Не беше сигурен кое би било по-лошо: да я слуша как вика от болка или плаче от отчаяние, или да не чува нищо освен мълчание и да се чуди дали вече я няма.

Тишината се оказа непоносима, тъй като мозъкът на Белами сам я изпълни с ужасяващи звуци: риданията на Кларк, докато усеща как последните ѝ часове отлитат, знаейки, че никога няма да види родителите си отново. Звукът от куршум, разкъсващ тишината и сърцето на Белами.

Двамата пазачи на Белами го отведоха до място, за което предполагаше, че е центърът на поляната, и го избутаха с гръб към едно дърво. Малка, цинична част от него едва не се разсмя. След като толкова пъти в живота му се беше разминавало на косъм, след като бе нарушил толкова много правила, ето как щеше да си отиде. Трябваше да се досети, че смъртта му ще е драматична — като публична екзекуция на опасна планета. Нещата при него никога не бяха скучни. Единствено съжаляваше, че Октавия ще трябва да види това. Беше му достатъчно трудно да си представя, че щеше да ѝ се наложи да продължи без него — през последните няколко седмици обаче тя бе показала твърд характер. Дълбоко в себе си Белами знаеше, че тя вече може сама да се грижи за себе си. Не, съжаляваше най-вече, че Октавия ще трябва да гледа. Белами чуваше как пазачите сноват из лагера и измъкват всички — възрастни и деца — от колибите им, за да станат свидетели на това, което Роудс навярно считаше за най-грандиозното събитие на Земята от триста години насам. Моментът, в който редът на дивата, неопитомената планета щеше да бъде възстановен.

Беше чудовищно. Никой не трябва да вижда такова нещо, най-малко една сестра. Молеше се само непреклонената му глава да накара Октавия да се гордее. Искаше да ѝ дава пример как да живее дори след като вече няма да го има.

Белами копнееше да може да протегне ръка и да хване дланта на Кларк. Защо още не я бяха извели? Да не би нещо да се беше случило? Или тя беше притихнала със сърце, качено в гърлото, докато се бореше с въжетата? Не можеше да повярва, че това красиво, възхитително момиче щеше да бъде екзекутирано. Беше немислимо, че някой, който преливаше от живот, някой, чиито зелени очи се озаряваха от удивление всеки път, щом зърнеше ново растение, който не спеше с дни, за да се грижи за пациентите си, щеше, образно казано, да бъде изключен като част от някаква си машинария.

— Кларк! — изкрещя той, неспособен да се сдържа повече. — Къде си? — Чуваше само тревожния шепот на тълпата. — Кларк! — извика отново и гласът му отекна из поляната, но не достатъчно силно, че да я достигне, ако вече беше…

— Успокойте се, господин Блейк — нареди Роудс, сякаш Белами беше превъзбудено дете, а не обречен затворник, на когото му оставаха броени мигове живот. — Реших да проявя милост към приятелите ти. Нито офицер Джаха, нито госпожица Грифин ще умрат днес.

Лъч надежда прониза ужаса, който се трупаше в гърдите му, което му позволи да си поеме истински дъх за първи път, откакто напусна колибата.

— Докажи ми го — изхриптя той. — Позволи ми да ги видя.

Сигурно Роудс беше кимнал, защото секунда по-късно някой заопипва превръзката на Белами.

Той примигна, докато светът се наместваше на фокус. Редица пазачи стояха на около десетина метра пред него. Целият лагер се беше събрал зад тях с Уелс, Октавия и Кларк начело. Все още са живи. Заля го облекчение. Само това имаше значение. Вече не го интересуваше какво ще му се случи, стига те да са в безопасност.

Ръцете на Уелс и Кларк все още бяха завързани, но Октавия се бореше с пазачите, които я удържаха.

— Белами! — изпищя тя.

Погледите им се срещнаха и той поклати глава. Не, нареди ѝ безгласно с тъжна усмивка. Октавия нямаше какво да стори. Тя се взираше в него, а големите ѝ сини очи се пълнеха с паника и сълзи.

Обичам те — оформи с устни той. — Всичко ще бъде наред.

Октавия успя да се усмихне през риданията.

— Обичам те, обичам те…

Тогава обаче лицето ѝ се сгърчи и тя се извърна настрана. Греъм каза нещо на пазачите и те пуснаха ръцете на Октавия, за да му позволят да я държи вместо тях. Дори от разстояние обаче си личеше, че е нежен с нея. Даже я обгърна с ръка, за да я предпази от ужаса, който щеше да се разиграе пред очите ѝ.

— Пазачи, готови! — кресна Роудс.

Белами се обърна към Кларк. За разлика от сестра му, тя отказваше да извърне очи и се взираше в Белами с такава емоция, че за един кратък миг той усети как останалият свят се изпарява. Бяха само двамата с Кларк, както когато се бяха целунали за първи път или досущ като през онази вълшебна нощ в гората, когато Белами бе почувствал, че Земята се намира далеч по-близо до рая, отколкото Колонията някога е била.

Просто гледай мен — долавяше, че му казва тя. — Гледай мен и всичко ще бъде наред.

По лицето му се лееше пот, но той не откъсна поглед от нея. Не го направи дори когато пазачите вдигнаха оръжия и сърцето му заби толкова бързо, че беше сигурен как ще се пръсне още преди първия куршум.

Гледай мен.

Той вдигна високо брадичка, стисна юмруци и вдиша рязко през носа. Щеше да се случи всеки момент. Опита се да забави времето за секунда. Задиша по-дълбоко и накара сърцето си да забие в по-равномерен ритъм. Вдиша миризмите на лагера и на Земята: изстинала пепел, влажна пръст, смачкани листа и въздух — свежия, чист, възхитителен аромат на същия този въздух, който дишаха в момента. Беше получил шанса да бъде тук и това му стигаше.

Гледай мен.

Насред поляната проехтяха няколко резки и пронизителни изстрела. Белами осъзна няколко неща наведнъж: не го болеше, не беше почувствал удар и звукът беше отекнал зад, а не пред тях. Не бяха стреляли хората на Роудс — някой стреляше по тях.

Тогава ги видя — тълпа войнствени земнородни се пръсваха из лагера, размахваха сопи и насочваха оръжия към колонистите. Из цялата местност се беше разразил хаос. Вече никой не гледаше него. Ако изключеше високотехнологичните гривни около китките си, беше свободен да побегне. Белами се озърна трескаво с надеждата да открие пролука. Намери я: дясната ръка на Роудс, Бърнет, лежеше мъртъв наблизо. Белами никога не прахосваше изникнала възможност — освен това нямаше с какво да помогне на човека. Падна на колене, обърна тялото по гръб и заровичка сляпо в джоба на Бърнет.

— Кларк, Уелс — ключове! — извика той.

Двамата се втурнаха към него. Уелс и Кларк опряха гърбове и Белами разкопча белезниците ѝ. След като той и Уелс също се освободиха, тримата се изстреляха към колибата с продоволствията, където знаеха, че ще намерят оръжия.

Щом се въоръжиха възможно най-добре — Белами с лък и стрели, Уелс с брадва, а Кларк с копие — тримата се насочиха към безредиците, движейки се в кръг, опрели гърбове един на друг. Битката беше свирепа и коварна. Навсякъде около тях Стоте и колонистите се бореха рамо до рамо. Белами едва си поемаше дъх, докато се прицелваше и стреляше отново и отново. Гледаше с мрачно задоволство как стрелите му попадат в целта си, когато няколко земнородни изпищяха и се свлякоха на земята по периферията на поляната. Ръцете на Белами пламнаха от усилието, но го подклаждаше отчаян, почти първичен плам.

— Добре ли си? — изкрещя на Уелс насред шумотевицата.

— Да — изръмжа Уелс, когато халоса един земнороден по главата и се чу отвратително изпукване. — Ти?

Преди Белами да може да отговори, един земнороден с маниакален блясък в очите се хвърли към него. Мъжът нададе дивашки вой и размаха във въздуха брадва, насочена право към главата на Белами. Белами се дръпна встрани точно когато острието се спусна. Усети повей, щом то обърса леко бузата му. Земнородният изгрухтя недоволно. Съживен от нов прилив на енергия, Белами се приведе ниско в отбранителна поза и заподскача на пети, готов за втори рунд. Опонентът му пак вдигна брадвата и се завтече напред. С разширени ноздри и пулсиращ във вените му адреналин, Белами се насили да застане неподвижно и да позволи на мъжа да се приближи. Чакай — нареди си. — Просто изчакай. Когато земнородният се намираше достатъчно близо, че Белами усети миризмата на потта му, и брадвата му се насочи отново към главата на Белами, Белами падна на земята и се изтъркаля встрани от обсега на острието ѝ.

Земнородният изрева от ярост.

Белами отново зачака — остави врага сам да изчерпи силите си. Когато мъжът се приближи, Белами приклекна ниско, придърпа коляно към гърдите си и изрита с всички сили земнородния право в капачката. Кракът на мъжа се подгъна под него и той падна на земята като покосен с куршум.

Изведнъж нещо, което се стори на Белами като половин тон тежко, се хвърли върху раменете му и почти го събори долу. Той залитна, но бе изправен от мощните ръце, които се бяха вкопчили във врата му. Ужасен, Белами се бореше да си поеме въздух, ала не успя да си извоюва нито глътка. Пресегна се зад себе си, за да изтласка новия си нападател. Сграбчи туфа коса и дръпна с все сила, изскубвайки няколко кичура от корените. Хватката на мъжа се отпусна точно колкото му беше нужно. Сърцето му биеше бясно, а гърдите го боляха от липсата на кислород, но Белами се възползва от шанса си: приведе се, преви се надве, преметна земнородния над главата си и го просна на земята. Мъжът се удари тежко в пръстта. Белами отстъпи назад, пресегна се за лъка си и опъна стрела с едно-единствено плавно движение. Точно когато мъжът се изправи с олюляване и със заплашителен блясък в очите, стрелата на Белами полетя и се заби в гърдите му.

Белами не губи време, за да види резултата. Извърна се, за да провери дали Кларк и Уелс са добре. В разгара на боя тримата някак се бяха разделили. Когато се обърна да огледа бойното поле, някой се блъсна в рамото му и Белами залитна встрани. Помъчи се да запази равновесие, отстъпи назад и кракът му попадна на нещо солидно, но меко. Беше човек. Той се извъртя и насочи към земята обтегнатата на тетивата стрела.

Беше вицеканцлерът Роудс.

Роудс беше жив и в съзнание, но тежко ранен: някъде от главата му течеше кръв и лицето и ризата му бяха напоени в червено. Беше се превил от болка, пъхтеше и кашляше. Не можеше да говори, но вдигна поглед и срещна очите на Белами. В тези на вицеканцлера се четеше жалка молба. Водеше хората си като страхливец и губеше битката също като страхливец.

Цялото тяло на Белами се отпусна. С върха на обувката си натисна рамото на вицеканцлера, така че Роудс да се озове легнал на земята. Белами постави крака си на гърдите му и го притисна. Стана му приятно да го види хванат в капан като плъх.

Белами трябваше да направи избор: можеше или да го довърши набързо със стрела в сърцето, или да остави копелето да изгние на бойното поле. Нараняванията му изглеждаха достатъчно тежки, че да го убият. Никой не би спорил, че Роудс заслужава по-достоен край. Във вените на Белами забушува мощно чувство на удовлетворение, но в него се пробуди и още нещо. Не беше свикнал с тази емоция: съжаление. Белами изучи с поглед мръсното и окървавено лице на Роудс. Вицеканцлерът беше долепил длани в молба. Противоречиви емоции се сборичкаха в душата на Белами — жаждата му за отмъщение и дълбоко вкорененото убеждение, че не иска отново да става свидетел на нечия смърт. Мозъкът му вече беше задръстен със спомени, от които никога нямаше да успее да се отърси. Роудс не заслужаваше място сред тях.

Белами въздъхна, отпусна ръце до тялото си и стрелата се изплъзна от лъка му. Не можеше да го направи. Не можеше да стреля и не можеше да обърне гръб на ранен човек, като го остави да умре тук. Силно се надяваше по-късно да не съжалява за това. Белами се приведе и протегна ръка. Роудс само я гледаше, несигурен дали Белами не си играе с него.

— Да тръгваме, преди да съм си променил решението — изръмжа Белами.

Роудс протегна трепереща длан, а Белами се наклони, издърпа го на крака и почти го носеше обратно към лагера.

Глава 27

Уелс

Уелс изгуби Белами от поглед в хаоса. Нямаше представа колко земнородни беше надвил. Кожата на ръцете му се беше протрила и покрила с мехури от стискането и размахването на брадвата, а мускулите го боляха от умора. За миг се озова сам, без никой да го напада или сграбчва — временен отдих насред морето от препятствия. Навсякъде около него хората се биеха за живота си, а други лежаха на земята — ранени или мъртви. Не можеше да прецени кой надделява в битката — земнородните или неговите другари, но се боеше, че е врагът. Струваше му се, че колонистите и Стоте губят, при това лошо. Трябваше да намери по-добра наблюдателна позиция.

Сякаш никой не забеляза, когато се оттегли от сблъсъка, прескачайки тела и отломки, и се отправи към далечния край на поляната. Навлезе на няколко метра в гората и заобиколи до другата страна на лагера, където знаеше, че ще остане невидим и ще може да огледа случващото се от по-високо. Продължаваше да чува виковете и стенанията на ранените, докато тичаше през гъстите шубраци.

Уелс излезе от гората близо до затворническата колиба. Изкачи се набързо по фасадата ѝ и кацна на върха на постройката, за да огледа бойното поле. Видяното го шокира. В сърцето на битката случващото се изглеждаше напълно хаотично, но земнородните очевидно бяха подходили стратегически към атаката си. Бяха унищожили почти всеки жизненоважен елемент от лагера им: част от хранителните им складове и в допълнение — този с боеприпасите им. Същевременно спалните помещения, трапезарията и затворът бяха непокътнати. Беше изключено да са избрали наслуки сградите, чието разрушаване би отслабило най-много колонистите. Със сигурност са знаели предварително какво е предназначението им.

Уелс се мъчеше да проумее как са разбрали. Може би чрез шпионаж, само че колонистите правеха рутинни проверки на шубраците около лагера и досега не бяха хващали никого. Точно тогава една малка група земнородни, вдигнали високо откраднатите им пушки, проникнаха в сърцето на лагера. Уелс ахна от стъписване и ужас, щом видя човека, който ги водеше: Кендъл.

Вече не носеше дрехите на колонистка и за един болезнен миг всички най-лоши подозрения на Уелс се потвърдиха. Кендъл беше земнородна.

Всичко се връзваше. Насиленият ѝ фениксийски акцент, недомислените ѝ истории, упорството, с което следваше Уелс на всяка крачка. През цялото време ги беше шпионирала.

На Уелс му идеше да се срита, задето не се беше доверил на интуицията си. Инстинктът му беше подсказал, че нещо не е наред, но той не беше направил нищо по въпроса. Беше се отказал, когато Роудс му бе наредил. А тя точно на това беше разчитала. Кендъл е знаела, че пристигането на повече транспортни кораби, на повече хора — възрастни — ще отслаби колонистката общност, вместо да я подсили. Ето от какво се беше възползвала.

Наистина беше напълно безполезен като лидер. Какво си бе въобразявал — беше се преструвал, че умее да вдъхновява другите, да ги предпазва. Независимо какво направеше или къде отидеше, хората страдаха.

Уелс дочу някакво дращене в колибата под себе си. Земнородните бяха нахлули в затвора и той беше единственият колонист в тази част на лагера. Вдигна брадвата си над рамото и се подготви да се изправи срещу тях. Може и да не беше водачът, когото хората му заслужаваха, но все още можеше да убие няколко земнородни заради тях.

Щеше да изчака, докато излезеха, и тогава щеше да ги нападне отгоре. Приклекна и се помъчи да стои неподвижно от страх да не издаде някакъв звук.

Две дребни фигури се прокраднаха от колибата в сенките под него — малко момче и момиче. Уелс разпозна момчето — беше Лео, едно от хлапетата, за които Октавия се грижеше. Защо беше сам? Защо Роудс не беше назначил някого да наглежда децата, останали без родители, след като бе завлякъл Октавия да гледа екзекуцията на брат си?

И двамата трепереха, а по бузите им се стичаха сълзи.

— Хей — със силен шепот им извика Уелс. Главите им се стрелнаха нагоре към него и момчето изписка уплашено. — Всичко е наред, аз съм. Пазете се. Слизам при вас.

Уелс скочи на земята до тях.

— Сами ли сте тук? — попита ги.

Момичето поклати глава. Уелс се обърна — от колибата излязоха още шест хлапета, включително Моли и другите по-млади членове на Стоте. Лицата им бяха мръсни и окървавени, а раменете им се бяха прегърбили от страх и изтощение. Стояха мълчаливо, в очакване, и го наблюдаваха. Шепа други деца запристъпваха тихо измежду дърветата зад колибата, където се бяха крили, следвани от още свои връстници, докато почти всички от първоначалните Сто не се изправиха пред него.

Уелс погледна всеки един от тях в лицето — тези тийнейджъри, които допреди няколко седмици бяха просто нормални млади хора, затворени заради някое скалъпено нарушение.

Бяха ги отнели от семействата им, бяха ги хвърлили в килия и доколкото им беше известно, ги бяха забравили. Сега се намираха на планета, отдалечена от всеки, когото някога са познавали и обичали — хора, които вече бяха измрели. Сега разполагаха само един с друг.

Роудс не разбираше какво означава да бъдеш част от общност. Никога нямаше да му е по силите да оцени какво бяха създали Стоте през краткия си престой на Земята, основите, които бяха положили, за по-добро бъдеще. Не бяха съвършени — Уелс го знаеше по-добре от всеки друг — но притежаваха нужното, за да превърнат планетата в истински дом. Може би не беше сега моментът да спрат да опитват. Може би беше дошъл моментът да приемат грешките, които бяха допуснали, и да продължат напред, да се поучат от тях. Уелс нямаше никога и с нищо да компенсира стореното на Колонията или болката, която бе причинил на Макс и Саша, но не възнамеряваше да се предаде.

Бавно в ума му започна да се оформя план. Цялото време, което бе прекарал в обсъждане на тактики заедно с Макс в Маунт Уедър, му беше припомнило наученото в часовете по стратегия. Планът в Маунт Уедър беше добър — да изненадат врага в гръб и да се възползват от позициите на нападателите. Просто бяха възникнали непредвидени обстоятелства — Роудс държеше преимуществото чрез заложниците си в лагера. Е, този път щеше да е различно. Уелс знаеше какво трябва да сторят. Но не можеше да го направи сам.

Огънят се разгоря в него с подновена сила. След всичко, пред което Стоте се бяха изправили, след всичко, за което се бяха трудили, нямаше да остави Кендъл и покварените ѝ съучастници да ги сломят. Изключено.

— Слушайте! — провикна се той. Десетки очи се впериха в него, изпълнени с отчаян копнеж за насока. — Знам, че сте уморени, знам, че сте уплашени — поде той. — Знам, че те са повече от нас. Разполагат с повече оръжия. Но ние разполагаме един с друг и няма да им позволим да победят.

Белами изникна иззад тълпата. Изглеждаше смазан, но Уелс се радваше да види, че е добре. Двамата си кимнаха и Уелс продължи:

— Връхлитат ни от север и ни изтласкват до дърветата в тази посока — посочи Уелс с брадвата. — В момента са твърде заети с хората на Роудс. Ти — направи знак на едно от по-големите момчета, — остани тук, за да пазиш малките деца. Останалите ще се разпръснем в гората и ще заобиколим откъм север. Можем да ги ударим в гръб. Кой идва с мен?

За секунда всички само се взираха в него. Уелс не беше сигурен дали ги е преценил правилно. Тогава една ръка се изстреля във въздуха, следвана от още една, а после и от цяла дузина. Децата изпънаха рамене, вирнаха брадички и забиха пети в земята. Белами стоеше отзад и се усмихваше мрачно.

— Да го направим! — изкрещя някой от рехавата тълпа.

Разнесе се ликуване и за първи път от смъртта на Саша Уелс не чувстваше паника, щом се изправеше пред отговорността. Чувстваше вълнение.

— Добре. Слушайте моя сигнал. Три… две… едно!

Отначало планът сякаш беше успешен: Стоте стреснаха земнородните с атака в гръб и ги изтласкаха към хората на Роудс, които все още бранеха отсрещния фланг. Скоро обаче Уелс изгуби представа какво се случва около него, понеже се мъчеше да остане жив. Двама земнородни с копия в ръце го бяха доближили едновременно. Уелс се престори, че ще атакува с брадвата си, като я размаха надясно. Когато и двамата се подлъгаха и отскочиха в другата посока, той се завъртя в кръг и замахна с брадвата наляво, посичайки копието на единия земнороден на две части. Другият пристъпи напред и Уелс заби силно острието на брадвата си и в неговото копие. То се разцепи на парчета по земята и двамата обезоръжени земнородни си плюха на петите.

За миг Уелс си позволи да изпита удовлетворение. По време на обучението си за офицер се беше трудил здраво в часовете по водене на битки на земен терен и сега този труд му се отплащаше. Но точно когато по лицето му премина доволна усмивка, Уелс усети как нечия ръка се увива плътно около врата му.

Опита се да забие лакти в нападателя си, но не успя да набере достатъчно ускорение. Ръцете на мъжа се затегнаха, правейки напълно невъзможно дишането на Уелс. Той не можеше дори да се задъха — всякакъв път, по който кислородът би могъл да стигне до него, беше отрязан. Дробовете му пламнаха, а главата му се замая.

Не, помисли си Уелс, искаше да извика, но не можеше да издаде нито звук. Това не трябваше да се случва. Не така трябваше да приключи всичко.

Хватката на земнородния се затегна още повече. Уелс видя светещи точици пред очите си, сетне черни петна, а после всичко се размаза.

Внезапно захватът на мъжа отслабна и Уелс падна изтощен на земята. Известно време можеше само да хрипти, докато дробовете му отново привикваха с въздуха и алчно се пълнеха с него. Застана на колене и се озърна. Един огромен земнороден лежеше настрани и стискаше стрелата, забила се в ръката му.

Уелс се обърна в посоката, от която беше долетяла стрелата. Белами стоеше на няколко метра от него с блеснал поглед. Кимна на Уелс, който само му се ухили в отговор.

— Благодаря! — извика Уелс.

— Нищо работа — провикна се в отговор Белами.

Уелс отново се обърна към лагера. За секунда цялото му тяло потръпна от паника: от позицията си в гората не можеше да види нито един друг член на Стоте, който все още да се бие наблизо. Изруга под нос и призова последните остатъци от енергията си, преди да хукне към поляната, следван по петите от Белами.

Видяното го накара да замръзне на място. Стоте и колонистите, които все още се държаха на крака, се бяха събрали на група, а гърдите им хриптяха, докато се мъчеха да си поемат въздух. Малцината останали пазачи май бяха заловили някоя важна клечка — едър земнороден мъж с ранен крак, който бе задържан под стража. Няколко други колонисти разговаряха оживено с малка група земнородни и сякаш преговаряха, а останалите нападатели предаваха мълчаливо оръжията си и бавно се оттегляха.

Уелс не можеше да повярва. Планът му беше проработил! Преговаряха условията на капитулация! Изпълнени с нов прилив на енергия, двамата с Белами притичаха при оцелелите Сто. Несъмнено бяха изтощени и ранени, но бяха победили. Нададоха оглушителен, радостен вик, който отекваше към небето и обратно.

— Добра работа! — надвика тържествената глъчка Белами.

— И ти не се справи никак зле… за уолдънец — провикна се в отговор Уелс и се ухили.

Събраната група хора затанцуваха на поляната, прегръщаха се и ликуваха, докато един писък не надмогна шума.

— Връщат се! — изкрещя някой.

Уелс и Белами се извъртяха и видяха група непознати да се появяват от гората и препъвайки се, да излизат на поляната. Лагерниците вдигнаха оръжия и се приготвиха да защитават територията си. В новодошлите обаче имаше нещо различно. Уелс огледа набързо дрехите им, поведението им, обърканите им изражения. Това не бяха земнородни. Бяха… още колонисти?

Групата спря на границата на поляната. Една жена пристъпи напред.

— Открихме ви — промълви немощно тя, дишайки тежко.

Стори му се смътно позната. Уелс се опита да се сети коя е и тогава го осени: беше работила в администрацията на баща му, в офис надолу по коридора. Сигурно тя и групата ѝ са били на друг транспортен кораб — един от малкото, за които смятаха, че са се отклонили от курса.

— Моля ви, имате ли нещо за ядене? — попита тя.

Отначало Уелс не беше забелязал колко мършави и измъчени изглеждат те.

— Всичко е наред — успокои групата си Уелс. — От Колонията са. Може ли някой да им донесе малко храна и вода?

Няколко деца се затичаха да изпълнят поръчението.

Уелс пристъпи напред. Усещаше стотици погледи, приковани в гърба му.

— Откъде идвате? — попита той.

— Транспортният ни кораб се приземи на няколко километра от тук, далече отвъд отсрещната страна на езерото. Дадохме си малко време да се ориентираме и да се възстановим от раните си. После ни трябваха няколко дни, за да стигнем до вас. Ориентирахме се по дима от лагерните ви огньове.

— Колко сте?

— Изгубихме неколцина. Но в началото бяхме сто и петнайсет.

Уелс плъзна поглед по множеството, събрано зад нея. От гората продължаваха да се появяват още хора.

— Вие ли сте последният кораб, излетял от Колонията?

Жената кимна.

Уелс почувства как на устните му се оформя въпрос, но не беше сигурен дали му стига смелостта да го зададе. Не беше сигурен дали може да чуе отговора.

— Баща ми… — поде той.

Изражението на жената омекна. Тя знаеше кой е той и за кого пита.

— Съжалявам — каза тя и нежните ѝ думи го удариха като юмрук в стомаха. Жената се поколеба, сякаш не беше сигурна колко да сподели. — Все още беше в кома, когато отпътувахме. Нямаше повече транспортни кораби. Запасите ни от кислород се бяха изчерпали и корабът… корабът се разпадаше. Оставаха му пет или най-много шест часа.

Безмълвен писък на тъга и вина се надигна в гърлото му, но той го потисна. Ако допуснеше да почувства загубата в пълната ѝ тежест, без съмнение щеше да се разпадне на парчета. Цялото му тяло затрепери. Образът как баща му бавно се задушава секна дъха му така, сякаш ръцете на земнородния все още стискаха врата му.

Уелс залитна и едва не изгуби равновесие, когато усети някой до него да го подкрепя. Беше Белами.

— Уелс — рече Белами. — Съжалявам, човече.

Изражението му беше натежало от съчувствие и нещо друго… Болка?

Уелс кимна. Потънал в собствената си тъга, той беше забравил, че Белами също бе изгубил баща си — беше го изгубил, преди изобщо да го е срещнал. Всъщност всеки един колонист на планетата беше изгубил някого — много хора. Семейство, роднини, съседи и приятели, които бяха оставили, вече бяха загинали, обречени да спят вечен сън в гигантски, притихнал кораб, движещ се в орбитата на Земята. Колонията се беше превърнала в гробница.

— Жалко, че така и не го опозна — рече Уелс, като се бореше да овладее гласа си.

Въпреки че се беше опитал да се подготви за най-лошото, така и не беше успял съвсем да приеме факта, че никога няма да види баща си да слиза от транспортен кораб с изражение, издаващо смесица от изненада и наслада, щом видеше чудесата на Земята и колко много е постигнал синът му. Никога нямаше да седне до него около лагерния огън, да се заслуша във веселото бърборене и да каже на Уелс, че се гордее с него.

Белами придоби особено изражение и се усмихна:

— Знаеш ли какво? Всъщност го опознах до някаква степен.

— Какво имаш предвид? — попита Уелс и се разрови из мозъка си за спомен, в който баща му е имал реална възможност да прекара пълноценно време с Белами.

— Чувал съм, че е бил невероятно умен, трудолюбив и дълбоко отдаден на това да помага на другите… Малко ми напомня на някого, когото познавам.

Уелс се втренчи в него за миг и въздъхна.

— Ако говориш за мен, грешиш. Изобщо не приличам на баща ми.

— Кларк ми каза друго. Каза ми, че си наследил най-хубавите качества на баща си — силата му, честта му, но че притежаваш добротата и чувството за хумор на майка си. — Белами направи пауза, през която изглеждаше замислен. — Разбира се, аз никога не съм чувал нещо смешно да излиза от устата ти, но реших да се доверя на Кларк.

За негова изненада Уелс се разсмя леко, преди изражението на Белами отново да добие сериозен израз.

— Слушай, знам, че си страдал по начини, които не разбирам. Никой не трябва да минава през подобно нещо. Но нали си наясно, че не си сам? Разполагаш със сто души, които те смятат за герой… всъщност може и да са много повече, но както и да е, ще ги броим по-късно. Имам предвид, че разполагаш не просто с приятели, а със семейство. Гордея се, че си мой брат.

Белами беше прав. Болката от загубата на Саша, баща му и безбройните приятели, паднали днес на бойното поле, никога нямаше да изчезне, но Земята все още беше негов дом. Скръбта в сърцето му сякаш се поразсея, когато двамата с Белами се прегърнаха и се плеснаха по гърбовете.

Семейството му живееше на Земята.

Глава 28

Белами

Белами спря пред вратата на болничната колиба. Очевидно вицеканцлерът искаше да говори с него, но Белами не беше точно в настроение за приказки. Беше изтощен от вчерашната битка и страховитите ѝ последици. Двамата с Уелс вече бяха погребали няколко земнородни, а после се бяха заели да събират окървавените оръжия, които те бяха оставили след себе си. По-късно днес в лагера щеше да се проведе погребална церемония за колонистите и децата, които бяха загинали по време на нападението. Слава богу, Октавия беше добре, но не всички от Стоте бяха извадили същия късмет.

И въпреки ужасяващата атака и съкрушителните загуби на няколко от техните, настроението в лагера все пак беше по-ведро, отколкото когато Белами, Уелс и Кларк бяха доведени преди две нощи. Хората отново се смееха, а новите колонисти вече молеха Стоте за помощ и съвет, без да се страхуват от гнева на Роудс.

Част от Белами искаше да се обърне и да намери Октавия, която беше организирала игра на криеница за по-малките деца. Трудно му беше да я изпусне от погледа си след всичко, през което току-що бяха минали. След миг обаче любопитството му надделя и той пристъпи вътре.

Колибата беше пълна с ранени колонисти и деца, но обичайната ефективност и отдаденото отношение на Кларк спрямо пациентите ѝ поддържаха настроението да не бъде прекалено мрачно. За щастие, изгледите бяха, че повечето от пострадалите ще се възстановят бързо.

Белами закрачи към дъното на помещението, където за тавана беше закован дълъг бял чаршаф, който висеше до пода като завеса и осигуряваше на вицеканцлера малко уединение. Белами превъртя в главата си всички възможни реплики, които Роудс би могъл да му каже, за да планира отговора си. Ако решеше дори да заплаши него или Октавия, Белами не можеше да предвиди какво щеше да му причини. Не го интересуваше дали вицеканцлерът е ранен, безпомощен и на болнично легло.

Белами кимна на пазача, поставен на пост пред завесата, а после я заобиколи и се втренчи в мъжа, който лежеше на леглото зад нея.

Роудс изглеждаше смален. Не се дължеше само на изнемощялото му тяло или превръзките, които покриваха преобладаващата част от ръцете и торса му. Имаше нещо в лицето му. Не изглеждаше просто победен — изглеждаше пречупен.

Роудс се надигна на лакът с известно усилие. На Белами за кратко му мина през ума да протегне ръце и да му помогне, но после размисли. Вече беше направил достатъчно за това влечуго.

— Здравей, Белами.

— Как се чувстваш? — попита Белами повече по навик, отколкото от истинска загриженост; обикновено това казваш, когато се изправиш пред човек, увит в бинтове.

— Според Кларк и доктор Лахири ще се възстановя напълно.

— Страхотно — отвърна Белами, пристъпвайки от крак на крак. Това беше нелепо. Какво, по дяволите, правеше тук?

— Помолих те да дойдеш, защото исках да ти благодаря.

— Забрави за това — сви рамене Белами.

Беше спасил живота на Роудс заради себе си, а не защото този алчен за власт безумец го заслужаваше. Дългите прочувствени излияния не му се нравеха особено.

Роудс замлъкна и известно време се взираше замислено в празното пространство над рамото на Белами.

— Противопоставях се на идеята, че първоначалните Сто, в това число и ти, знаят повече за живота на Земята от мен. В края на краищата бях планирал това пътуване през целия си живот, а вие — втренчи се с твърд поглед в него Роудс — не представлявахте нищо повече от пасмина малолетни престъпници. Вие бяхте достатъчно глупави да се забъркате в неприятности на Колонията, защо трябваше да приемам, че сте достатъчно умни да оцелеете тук долу?

Белами трепна и стисна ръце в юмруци, но запази равнодушно изражение. В главата му отекнаха гласовете на Кларк и Уелс, които го умоляваха да не си изпуска нервите, независимо какво ще му каже Роудс.

— Но се оказа, че сте били — продължи Роудс. — Не само че сте оцелели на Земята, но и сте процъфтели. А както сам открих, да оцелееш на Земята, е доста трудно. — Той сведе поглед към многобройните си рани. — За да водиш истински живот, се изисква нещо повече от интелигентност. Изисква се воля.

Белами гледаше вицеканцлера, като се чудеше дали е чул правилно. Нима Роудс го беше похвалил него и останалите Сто? Може би нараняванията му бяха далеч по-лоши, отколкото Кларк смяташе.

Личеше си, че Роудс го чака да каже нещо.

— Радвам се, че гледате на нещата по този начин — изрече бавно Белами.

Молеше се Кларк да дойде да нагледа пациента си. Да дойде който и да е. Не искаше да остава насаме с вицеканцлера нито секунда повече.

— В този ред на мисли те помилвам за отвличането и непредумишленото убийство на канцлер Джаха.

Белами кимна и се опита да не позволи на презрението да се изпише по лицето му.

— Благодаря — отвърна.

Белами предвиждаше и беше приел помилването за свършен факт — все пак беше спасил живота на Роудс.

Сякаш прочел мислите му, Роудс продължи:

— Това не е всичко. От този момент учредявам официално нов Консултативен съвет. Уелс беше прав. Доктрината Гея е неприложима на Земята. Нуждаем се от нова, по-добра система. Тази вечер ще предложа да номинираме членове. Навярно… — Лицето му се сгърчи, щом го връхлетя нов пристъп на болка. — Навярно би проявил интерес да станеш част от Съвета?

Белами примигна няколко пъти в опит да осмисли чутото. Ако не бъркаше и случайно не бе погълнал някоя халюциногенна боровинка в гората, то вицеканцлер Роудс — най-корумпираният водач, който Колонията някога бе имала — току-що го беше помилвал и му беше предложил да влезе в политиката.

Белами не можа да се сдържи: разсмя се с глас.

— Сериозно?

— Сериозно.

Белами нямаше търпение да отиде да разкаже на Октавия, за да могат да се посмеят заедно. Освен ако тя не решеше, че не е смешно. Може би О всъщност би искала той да участва в Съвета. Да му се не види, през последните няколко седмици се бяха случили далеч по-шантави неща. Защо Белами да не се пробва да ръководи за известно време? Имаше само един човек, с когото първо трябваше да се посъветва.

Той се усмихна, кимна, обърна се и отиде да намери Кларк.

Глава 29

Глас

Глас имаше чувството, че всеки мускул в тялото ѝ гори. Кожата на раменете ѝ беше протрита от въжето. Прасците и бедрата ѝ трепереха от изтощение и всеки миг заплашваха да я предадат.

Когато видя ъгъла на една дървена постройка, надничаща през дърветата, зарида от облекчение. Наистина бяха успели да се върнат в лагера. Люк се беше размърдал веднъж или два пъти по време на придвижването им от изоставената къща до тук. Глас направи няколко почивки, за да му дава вода и да се увери, че е жив, като всеки път затаяваше притеснено дъх.

Глас се запрепъва между дърветата към поляната. Страховете ѝ се оправдаха — чуваха се изстрели, а димът, който забеляза в небето по-рано сутринта, със сигурност беше дошъл от тук. Целият лагер приличаше на бойно поле. Земята беше осеяна със счупени копия, гилзи, разкъсани дрехи и локви кръв. Част от колибите бяха напълно унищожени. Други изглеждаха така, сякаш някой се беше опитал да ги подпали. Наоколо кръжаха шокирани колонисти, но Глас не разпозна никого. Като че ли се беше завърнала на съвсем различно място… усети ледената тръпка на страха. Какво се беше случило с приятелите ѝ? Къде беше Уелс?

Тогава чу познат глас и се изпълни с радост.

— Глас? — извика Кларк откъм прага на болничната колиба. — Ти ли си това? О, не… Това Люк ли е?

Кларк се затича към тях. Уелс подаде глава от входа на колибата и се втурна след нея.

Глас се освободи от хамута на шейната. Кларк падна на колене и се захвана да преглежда Люк.

— Глас! — извика Уелс, щом стигна до нея, и я прегърна. — Слава богу, че се върна. Добре ли си?

Глас кимна, но тогава целият ужас, самотата и изтощението се стовариха върху нея наведнъж, с цялата си сила. Сега, когато бяха в безопасност, тя най-сетне си позволи да почувства всички емоции, които беше отблъсквала с дни. Очите ѝ се наляха със сълзи, които започнаха да се стичат по бузите ѝ. Уелс я обгърна с ръце и я задържа в обятията си, докато тя хлипаше.

— Какво се е случило с Люк? — попита той след малко.

Глас подсмръкна и избърса лицето си с ръце.

— Бяхме в изоставена къща навътре в гората. Изглеждаше безопасно. Но тогава… — Очите ѝ отново се напълниха със сълзи при спомена. — … ни нападнаха. Земнородните. Не хората на Саша, другите.

По лицето на Уелс се изписа крайно болезнено изражение, но Глас знаеше, че сега не е моментът да го разпитва.

— Люк отиде да ги прогони, но го уцелиха с копие. Направих всичко по силите си, но нямаше как да зашия раната, а когато се опитах да го доведа тук, ни връхлетяха отново.

Уелс изруга тихо.

— Глас, съжалявам, че се е наложило да се изправиш сама срещу всичко това.

— Всичко е наред. Добрахме се до тук живи, нали? — успя да се усмихне през сълзи тя.

— Трябва да внесем Люк вътре — каза Кларк.

Двамата с Уелс вдигнаха бързо, но внимателно Люк заедно с шейната и забързаха към лазарета, а Глас ги следваше плътно по петите. Влязоха в препълненото помещение. Глас не можеше да повярва колко много хора са ранени.

— Какво се е случило тук? — попита смаяно тя.

— Същото, което се е случило и на вас — отговори мрачно Уелс, — само че по-мащабно.

Глас повдигна вежди, а на устните ѝ напираха милион незададени въпроси. Уелс можеше буквално да прочете мислите ѝ.

— Но ти не се тревожи. Положението се променя към по-добро. Роудс най-сетне отпуска железния си юмрук. Тази вечер ще гласуваме нов Консултативен съвет.

Висок сивокос мъж, когото Глас беше засичала на „Феникс“, закуцука към тях. Той кимна към нея, а после се посъветва тихо с Кларк. Двамата разговаряха със сериозен тон, прегледаха подробно крака на Люк и проследиха пулса, сърдечния ритъм и дишането му. Кларк напълни спринцовка с течност от едно малко стъклено шишенце и инжектира нещо в рамото на Люк. После се зае да почисти раната му и да я зашие. Той трепна в съня си, но не се събуди.

Глас стоеше безпомощно отстрани. Така се беше съсредоточила върху мисията си да отведе Люк обратно в лагера, че не си беше позволила да се замисли какво биха могли да ѝ кажат, щом се доберат до тук. Кларк и възрастният мъж пристъпиха към нея. Тя се опита да разчете някакъв знак по израженията им, но и двамата бяха напълно безстрастни.

— Глас, това е доктор Лахири — поде Кларк. — Беше ми ръководител в Колонията. Той е отличен лекар.

— Приятно ми е да се запознаем, Глас — протегна ръка доктор Лахири и Глас се здрависа сковано с него.

Разкъсваше се между нуждата да разбере какво е състоянието на Люк и отчаяното си желание да не чува каквито и да било лоши новини. Тя преглътна и си заповяда да запази спокойствие, независимо какво ще ѝ съобщят.

— Имате голям късмет — рече с усмивка доктор Лахири. Глас изпусна дълга, облекчена въздишка. — Той ще се оправи. Но ако не го беше довела обратно тук, е щял да изгуби крака си. Или по-лошо. — Доктор Лахири постави успокояващо ръка на рамото ѝ. — Спасила си го, Глас. Трябва много да се гордееш с това, което си направила за него.

— Всичко ще бъде наред — каза Кларк и я придърпа в прегръдка. — Дадохме му висока доза антибиотици и ще го наблюдаваме постоянно. Той е силен мъж. И е късметлия, че те има.

— Мисля, че е обратното — промълви Глас през сълзи.

— Искаш ли да поседиш при него? — попита Кларк. — Мога да помоля някого да ти донесе малко храна.

Глас кимна и се строполи на леглото до Люк. Сви се до него, положи ръка на гърдите му и усети биенето на сърцето му под дланта си. Заслуша се в дишането, което вече беше по-равномерно и спокойно.

През дните, прекарани в горската къща, си беше мислила, че всичко, от което се нуждае на този свят, е Люк. Беше обикнала тяхното малко скривалище, техния таен живот, в който никой не ги безпокоеше и можеха по цял ден да бъдат сами. Но сега, след като беше толкова близо до това да го изгуби и беше изпитала собствените си сили по начини, за които дори не бе подозирала, че са възможни, Глас си беше променила мнението. Заобиколена от тези хора, които се трудеха толкова усилено и полагаха такава грижа за останалите, Глас разбра, че двамата с Люк се нуждаят от нещо повече от един от друг. Нуждаеха се от общността си. Бяха си у дома.

Глава 30

Кларк

Вървяха в мълчание. Чуваше се единствено хрущенето на листата под подметките на ботушите им и шумоленето на вятъра в дърветата. Листата бяха изсветлели в бликащи от енергия жълти, меки оранжеви и наситени червени нюанси. Ако не се налагаше да си гледа в краката, Кларк щеше през цялото време да се взира нагоре. Измежду дърветата извираха слънчеви лъчи, които обливаха Кларк, Белами и Уелс в златисто сияние. Въздухът беше много по-хладен, отколкото беше преди дни, и беше напоен с ароматно, богато ухание.

Кларк потрепери — щеше ѝ се да беше облечена с друго яке. Складираха кожите на всяко животно, което Белами и останалите ловци носеха, но колекцията им все още беше доста скромна. Оставаше им много време, докато съберат достатъчно кожи за всички.

Без да говори, Белами я обгърна с ръка и я претегли към себе си, докато продължаваха пътя си през гората. Макс беше изпратил вест, че погребението на Саша ще се състои утре, затова те вървяха към Маунт Уедър.

Уелс беше избързал малко напред, но Кларк знаеше, че за него така е по-добре, и не го повика. В целия хаос и вълнението от последните няколко дни на Уелс изобщо не му беше останало време да осмисли загубата си и очевидно беше благодарен за възможността да остане насаме с мислите си. Въпреки това все още ѝ се късаше сърцето за него, като наблюдаваше как накланя глава назад и оглежда дърветата — сякаш очакваше Саша всеки момент да скочи от някое от тях. Или навярно поглъщаше гледката на ярко обагрените листа, опитвайки се да приеме факта, че никога повече няма да споделя със Саша колко са красиви, никога вече няма да види как политат надолу и кацат на тъмната ѝ коса. Това беше най-лошата част от загубата на близък човек — да намериш място за съхранение на всички мисли и чувства, които иначе би споделил с него. Докато Кларк вярваше, че родителите ѝ са мъртви, на моменти беше убедена, че сърцето ѝ ще се пръсне от усилието да ги побере всичките.

Когато обаче наближиха Маунт Уедър, Кларк изтича напред, за да настигне Уелс. Плъзна длан в неговата. Не разполагаше с думи, които да му предложи, за да облекчи болката му. Просто искаше да му напомни, че не е нужно да минава през това сам. В това всички бяха заедно.

Пристигнаха в селището на земнородните малко преди падането на нощта. Макс отвори вратата след първото почукване, понеже знаеше, че са те. Колибата му беше сърцераздирателно подредена. Всички механизми и недовършени устройства, които доскоро бяха затрупвали масата му, бяха махнати и заменени от безброй чинии с храна.

— Моля, почерпете се — посочи към масата Макс.

Никой от тях нямаше особен апетит, но седнаха заедно с Макс и му разказаха какво се беше случило, откакто бяха напуснали Маунт Уедър. Той бе разбрал за нападението, но не и за организираното от вицеканцлера гласуване на нов Съвет.

— Значи ти си в Съвета? — обърна се към Белами и се усмихна за първи път тази вечер.

Белами кимна и лицето му леко се зачерви от смущение и гордост.

— Аха. Повярвай ми, и аз бях също толкова изненадан, когато гласуваха за мен, но какво пък, просто давам на хората това, което искат.

— Гласуваха и за Уелс — обади се Кларк. — Всъщност го избраха първи, преди Белами.

Тя се ухили до уши. Белами отвърна на усмивката ѝ. Уелс — не.

— Много се радвам да го чуя — отвърна Макс и положи ръка на рамото на Уелс. — Твоите хора са щастливци, задето имат такъв способен млад лидер. Знам, че ще накараш баща си да се гордее, Уелс. Ще накараш всички ни да се гордеем.

— Благодаря ти — отвърна Уелс и за първи път погледна Макс в очите.

Докато помагаха на Макс да измие малкото чинии, които бяха използвали, той им сподели плана за утре.

— Обичаят ни е да погребваме покойниците си по изгрев — каза той. — Вярваме, че зората е време на обновление. Всеки край и всяко начало са неделими, досущ като мига преди изгрева и този след него.

— Толкова е красиво — промълви Кларк.

— След Катаклизма — продължи Макс — нашите предци изведнъж трябвало да се борят с идеята, че светлината невинаги следва тъмнината. Че има опасност някой ден слънцето наистина да не се появи отново. Тогава започнала традицията. Тя всъщност е израз на благодарност, че слънцето е изгряло и днес.

— Обзалагам се, че на Саша тази идея ѝ е харесвала — рече Уелс с усмивка, която не достигаше очите му.

Когато се взря в него на мъждукащата светлина на свещта, Кларк си помисли, че нещо в изражението му се е променило. Беше станало по-твърдо, но и по-мъдро.

— Макс, ще възразиш ли, ако прекарам нощта в къщата на дървото? — попита Уелс.

— Никак даже. Макар да се опасявам, че навън е доста студено.

— Ще се оправя. Ще се видим на сутринта.

— Нека повървя с теб — каза Кларк и скочи на крака. — Ако не е проблем, искам да посетя още веднъж радиостаята.

Макс кимна.

— Разбира се.

Белами остана, за да прави компания на Макс, а Кларк и Уелс излязоха в нощта.

— Сигурен ли си, че е добра идея да останеш сам тук цяла нощ? — попита го Кларк, когато наближиха къщичката на дървото.

Уелс я удостои с поглед, който тя не можа да разтълкува напълно — смесица от тъга и развеселеност.

— Няма да съм сам — рече тихо той. — Не съвсем.

Нямаше нужда да го пита какво има предвид. Стисна ръката му, целуна го набързо по бузата и го остави насаме със спомените му.

Кларк закрачи припряно към входа на Маунт Уедър и потъна в бункера, завръщайки се на мястото, което така добре беше опознала. Заигра се с копчетата и плъзгачите на радиопредавателя, а пръстите ѝ сякаш се движеха по памет. Прехвърли обичайните си предпочитани комбинации, като започна с онази, която бе проработила в деня, когато бе чула гласа на майка си. Желанието ѝ пак да го чуе беше физическо, страстно, неистово желание.

Измина един час без никакъв резултат. Кларк вече дори не беше сигурна дали чува свистенето и пращенето на радиото в главата си, или през високоговорителя. Гърбът я болеше от навеждането над контролното табло и черепът ѝ започваше да пулсира болезнено. Белами сигурно всеки момент щеше да дойде да я търси.

Тя се изправи и протегна ръце над главата, след което се наклони наляво-надясно и разтърси китки.

Знаеше, че трябва да изключи апаратурата, но не беше съвсем готова да го направи. Още веднъж — каза си. — Само още веднъж. Върна се на стола си и се захвана да наглася превключвателите.

Толкова съсредоточено се беше заслушала в промените в тоналностите на статичния шум, че не долови тропота на тежки стъпки по коридора почти докато не се озоваха точно пред вратата. Сигурно е станало по-късно, отколкото си мисля.

Кларк се завъртя в стола си и погледна към вратата.

— Белами? — извика тя. — Ти ли си? Макс?

В коридора се възцари тишина, когато който и да беше там спря на прага. Кларк се надигна от стола и косъмчетата по тила ѝ настръхнаха. Белами определено би съобразил, че сега не е най-подходящият момент да ѝ погажда номера — не и след всичко, което бяха преживели. Възможно ли беше враждебните земнородни да са се завърнали?

В стаята една след друга пристъпиха две фигури. Преди Кларк да е осъзнала какво се случва, вече я прегръщаха два чифта ръце, а тя плачеше от радост.

Не беше Белами.

Бяха родителите ѝ.

* * *

На следващата сутрин Кларк, Уелс и Белами стояха рамо до рамо на един отвесен склон с изглед към реката и трепереха в студения мрак. От земята стърчаха многобройни редици камъни, а в този ранен час имената, издълбани по тях, бяха нечетливи. Макс беше застанал над празен гроб и се взираше мълчаливо в него. Тялото на Саша почиваше наблизо, плътно увито в саван с цвета на почвата, която скоро щеше да я обгърне.

Кларк беше разговаряла с родителите си цяла нощ, ако „говорене“ изобщо беше правилната дума, с която да опише изливащия се в продължение на часове поток от думи, ридания и смях, след като отново се бяха събрали. И двамата ѝ родители бяха значително отслабнали в сравнение с последния път, в който ги беше видяла, в поникналата брада на баща ѝ се виждаха много сиви косми, но с изключение на това, и двамата си изглеждаха съвсем същите.

Когато най-накрая успя да спре да плаче, майката на Кларк беше отприщила поредицата от въпроси — интересуваше се от всичко, което се беше случило по време на процеса на Кларк, затварянето ѝ и последвалото ѝ пътуване до Земята. Баща ѝ обаче едва успя да обели дума. Всичко, което можа да направи, беше само да се усмихва, да се взира в Кларк и да я държи за ръка, сякаш се страхуваше, че тя всеки момент ще се изпари във въздуха.

Кларк им разказа как я бяха измъкнали от килията ѝ, за свирепата катастрофа, за Талия, Уелс, Белами и Саша. Докато говореше, имаше чувството, че става някак по-лека. Като че ли повече от година беше носила със себе си два комплекта спомени — за това какво наистина се беше случило и как си представяше, че биха реагирали родителите ѝ на него. А сега всеки път, щом баща ѝ се усмихнеше или майка ѝ ахнеше, част от тяхната тежест се отронваше. От своя страна Кларк отчаяно искаше да чуе какво бяха правили родителите ѝ на Земята, но когато майка ѝ приключи с разпита си, вече наближаваше зазоряване.

Решиха, че е по-добре родителите ѝ да останат в Маунт Уедър, вместо да се появят изневиделица на погребението на Саша. Макар да се бяха разбирали добре със земнородните, споменът за предателството на първите колонисти все още беше пресен.

Застанала между Белами и Уелс, Кларк изпитваше странна смесица от въодушевление и скръб. Явно такова беше положението на Земята. Случваха се прекалено много неща, прекалено много наведнъж, за да ги преработиш някога, за да почувстваш една-единствена емоция.

Тя се обърна да погледне Уелс, като се чудеше дали и той изпитва същото, или неговата мъка беше погълнала всичко.

Слънцето пропука хоризонта и изпрати оранжеви и розови лъчи като вестители, които да обагрят небето преди появата му. В този момент Макс се сбогуваше с единственото си дете. С дрезгав глас, от който сърцето на Кларк се късаше, той сподели някои от любимите си спомени за Саша — част от тях предизвикаха смях сред събралите се земнородни, а други накараха стотици очи да заблестят от сълзи.

Щом избърса една сълза от собственото си око, Макс махна към Уелс и го попита дали и той би искал да каже нещо. Уелс кимна, пусна ръката на Кларк и излезе напред, за да говори.

— Връзката, която чувстваме с други хора, не е ограничена от география или местоположение — поде той. Макар Кларк да виждаше, че той трепери, гласът му беше силен и ясен. — Двамата със Саша израснахме в два различни свята и всеки от нас беше любопитен и мечтаеше за онова, което се крие отвъд. Аз наблюдавах отгоре, без да знам със сигурност дали хората са оцелели на Земята. Не знаех дали някога отново ще стъпим на тази планета и дали това ще се случи, докато още съм жив. А тя е гледала нагоре — той посочи избледняващите звезди, които все още личаха слабо на фона на тъмносиньото небе — и се е питала дали има някой там. Дали някой е преживял пътуването до Космоса? Успели ли са хората да останат живи в продължение на всички тези столетия? И на двама ни се е струвало невероятно някога да получим отговори на въпросите ни. Но милиони мънички сили ни тласнаха един към друг и ние получихме нашите отговори. Намерихме се, макар да беше само за миг. — Уелс си пое дълбоко дъх и издиша бавно. — Саша беше моят отговор.

Кларк потрепери, но този път не от студа. Уелс се беше изразил перфектно. Всичко, свързано с преживянията им на Земята, беше толкова невероятно, толкова смайващо. И въпреки това тези месеци бяха по-истински за нея от всички онези години, които беше прекарала в Колонията. Кларк едва си спомняше какво представляваха утрините без свеж въздух, росна трева и птичи песни. Вече не можеше да си представи да работи часове наред в медицинския център под флуоресцентните лампи, вместо да помага на пациентите си да се излекуват на слънчевата светлина, за която бяха създадени телата им.

Опита се да си представи как би изглеждало бъдещето ѝ, ако нищо от това не се беше случило — ако не беше казала на Уелс за експериментите на родителите си, ако той не ги беше докладвал на баща си, ако не я бяха затворили, ако Уелс не беше повредил въздушния шлюз, ако Стоте никога не бяха стъпили на Земята — но картината просто се разтвори в мрака. Там нямаше нищо освен миналото. Това тук беше животът ѝ в настоящето.

Кларк проследи как няколко приятели на Саша повдигат тялото ѝ и нежно го полагат в земята. Сбогува се тихо, шепнешком с момичето, което им беше помогнало да превърнат Земята в техен дом, което отново беше вдъхнало живот на Уелс, когато той беше пропаднал в мрака. Уелс ще се оправи, каза си Кларк, докато го наблюдаваше как се присъединява към земнородните, които хвърляха шепи пръст в гроба. Ако беше научила нещо на Земята, то беше, че Уелс е по-силен, отколкото предполага. Всички те бяха.

Белами хвана Кларк за ръка, приведе се към нея и прошепна:

— Не трябва ли да отидем да нагледаме родителите ти?

Тя се обърна към него и наклони глава настрани.

— Не мислиш ли, че е твърде рано да се запознаваш с родителите ми? — подразни го тя. — В края на краищата излизаме от по-малко от месец.

— Един месец земно време се равнява на около десет космически години. Не си ли съгласна?

Кларк кимна.

— Прав си. Май това означава и че не мога да ти се ядосам, ако решиш да скъсаш с мен след няколко месеца, понеже всъщност ще са си няколко десетилетия.

Белами уви ръце около кръста ѝ и я притегли към себе си.

— Искам да прекарам еони с теб, Кларк Грифин.

Тя се повдигна на пръсти и го целуна по бузата.

— Радвам се да го чуя, защото вече няма връщане назад. Оставаме тук завинаги.

Когато изрече тези думи, я обгърна особено умиротворение, което мигновено смекчи болката от изминалия ден. Беше истина. След като в продължение на три столетия отчаяно се бяха опитвали да се върнат на Земята, бяха успели. Най-накрая си бяха у дома.

Благодарности

Неописуемо благодарна съм на невероятно талантливия екип на „Алой“. Джош, творческите ти инстинкти са по-точни дори и от замаха ти със стика за голф и е удоволствие човек да наблюдава как работи умът ти. Сара, твоята интелигентност и добрина създават атмосфера, в която историите могат да разцъфтят, и ме карат да се чувствам, все едно съм си у дома. Лес, благодаря ти, че вярваше в този проект и че използва специалния си вид магия, за да му помогнеш да полети.

Огромни космически прегръдки за Хедър Дейвид, чиито креативност и упорство доведоха до един от най-хубавите дни в живота ми. Благодаря и на Роми Голанд и Лиз Дрезнър, че превърнаха моята бърканица от думи във великолепна книга.

Оставам в страхопочитание към Джоел Хобейка, която ме зашеметява с таланта си, необикновения си подход към разказването на истории и способността си да направи всичко по-забавно. Същото се отнася и за Ани Стоун — най-умната и вдъхваща увереност редакторка, която един писател може да си пожелае.

Милиони благодарности на изключителния екип на „Литъл Браун“ за целия труд, креативността и издателската прозорливост. Специални благодарности и на очарователната ми редакторка Пам Грюбер, чиято проницателна визия за поредицата ни държа в релси, както и на страхотната ми пиарка Хейли Патерсън.

Чувствам се невероятна късметлийка да работя и с „Ходър и Стаутън“, които ме отвяха с предаността и ентусиазма си към „Стоте“. Благодаря в частност на Кейт Хауърд, Емили Кичин и Бека Мънди, че издигнаха дом за мен (и още сто малолетни престъпници) на отсрещния бряг на езерото.

Както винаги, благодаря на моите чудесни, страшно забавни и верни приятели. Дължа на всеки един от вас по питие в „Пък Феър“, „Червеният бар“, „Джак Коня“, „Хенри Пъблик“, „Кафе Лукс“, „Фадърс Офис“, „Фройд“ и всички други места, в които се появявах полузаспала през различните етапи на писателското си заточение. Специален медал за заслуги получава Гавин Браун, който направи всичко възможно да задържи тази история „на повърхността“.

Ужасно задължена съм и на Дженифър Шоц, чиито талант и въображение изваяха историята по безброй начини.

Благодаря на семейството ми, особено на моите удивителни, вдъхновяващи и безкрайно подкрепящи родители Сам и Марша, които ме направиха писателка. Простено ви е.

И накрая, но не на последно място, много специални благодарности на читателите ми, чийто ентусиазъм ме кара да се чувствам като най-щастливото момиче на Земята. #Беларк завинаги.

Бележка под линия

1

Английското наименование на Уран — Uranus, може да се разчете и като мръснишки израз. — Б.пр.

Content

Кас Морган
Завръщане у дома
Стоте #3

Глава 1 Глас

Глава 2 Уелс

Глава 3 Кларк

Глава 4 Уелс

Глава 5 Глас

Глава 6 Белами

Глава 7 Уелс

Глава 8 Кларк

Глава 9 Глас

Глава 10 Кларк

Глава 11 Уелс

Глава 12 Кларк

Глава 13 Белами

Глава 14 Уелс

Глава 15 Глас

Глава 16 Белами

Глава 17 Глас

Глава 18 Кларк

Глава 19 Уелс

Глава 20 Глас

Глава 21 Уелс

Глава 22 Кларк

Глава 23 Белами

Глава 24 Глас

Глава 25 Уелс

Глава 26 Белами

Глава 27 Уелс

Глава 28 Белами

Глава 29 Глас

Глава 30 Кларк

Благодарности

Бележка под линия