Кас Морган

Стоте: Ден 21

Стоте #2

На родителите ми и на баба и дядо,

които ме научиха да гледам на света

и на думите с удивление.

Глава 1

Уелс

Никой не искаше да доближи гроба. Независимо че вече четирима от техните бяха погребани в импровизираното гробище, останалите от Стоте все още се смущаваха от идеята да заровят тяло в земята.

Също така никой не искаше да стои с гръб към дърветата. След нападението дори пречупването на някоя клонка караше неспокойните младежи да подскачат от страх. Оцелелите от групата се бяха събрали в плътен полукръг, за да си вземат последно сбогом с Ашър, очите им постоянно се местеха от трупа в земята към сенките в гората.

Отсъстваше успокоителното пращене на огъня. Дървата им бяха свършили предната нощ и никой не се съгласи да отиде да събере нови. Уелс нямаше нищо против да го стори, но беше зает с копаенето на гроба. Нямаше желаещи и за тази работа, освен едно високо, мълчаливо момче от „Аркадия“ на име Ерик.

— Сигурни ли сме, че наистина е мъртъв? — прошепна Моли и се отдръпна от ръба на трапа, все едно се страхуваше, че той може да погълне и нея. Тя беше само на тринайсет години, но изглеждаше по-малка. Или поне доскоро бе така. Уелс помнеше, че ѝ помогна, когато корабът им катастрофира на повърхността — тогава закръглените ѝ бузи бяха покрити с прах и сълзи. Сега лицето на момичето беше слабо, почти мършаво, а на челото ѝ имаше порезна рана, която не изглеждаше добре почистена.

Очите на Уелс се стрелнаха неволно към врата на Ашър, там, където го беше пронизала стрелата. Бяха минали два дни, откакто момчето умря, два дни, откакто мистериозните фигури се бяха материализирали в подножието на хълма, разбивайки на пух и прах всичко, в което колонистите вярваха и смятаха за истина.

Стоте бяха изпратени на Земята като живи тестови субекти, първите хора, стъпили на планетата от триста години насам. За съжаление, грешаха.

Някои човешки същества никога не я бяха напускали.

Всичко се случи прекалено бързо. Уелс осъзна, че нещо не е наред едва когато Ашър се строполи на земята и размята ръце към забитата в гърлото му стрела. Обърна се в посоката, от която беше дошла… и ги видя. Фигурите им се очертаваха на светлината от залязващото слънце — приличаха повече на демони, отколкото на човешки същества. Уелс примигна няколко пъти с надежда силуетите да изчезнат. Нямаше как да са истински.

Но халюцинациите не стреляха по хората.

След като призивите за помощ на сина на канцлера останаха нечути, той пренесе Ашър до болничната палатка, където бяха складирани спасените от пожара лекарства. Всичките му усилия бяха напразни. Докато Уелс трескаво търсеше превръзки, спътникът му вече беше починал.

Как беше възможно да има хора на Земята? Пълен абсурд. Никой не бе преживял Катаклизма. Това беше нещо неоспоримо, мисълта беше набита в главата на Уелс също като фактите, че водата замръзва при 0 градуса по Целзий и планетите се въртят около Слънцето. Въпреки всичко младежът ги беше видял с очите си. Те не бяха дошли долу на планетата от Колонията. Те бяха земнородни.

— Мъртъв е — каза Уелс в отговор на въпроса на Моли и се изправи бавно на крака, за да осъзнае, че повечето от членовете на групата са вперили погледи в него. Преди няколко седмици всички го гледаха с недоверие, дори с презрение. Никой не вярваше, че синът на канцлера наистина е един от затворниците. Прекалено лесно беше за Греъм да ги убеди, че Уелс е изпратен при тях, за да ги шпионира. Нещата се бяха променили, сега очите на младежите бяха изпълнени с очакване.

В хаоса след пожара Уелс беше организирал екипи за претърсване на останките за провизии и за построяването на леки заслони. Интересът му към земната архитектура, който някога беше дразнил прагматичния му баща, бе влязъл в употреба при конструирането на трите дървени колиби, които сега се издигаха в средата на поляната.

Уелс погледна нагоре към помръкващото небе. Би дал всичко, за да може канцлерът да види постройките, които създаде. Не за да му докаже нещо — след като стана свидетел как прострелват баща му на палубата за излитане, гневът му се изпари толкова бързо, колкото и цветът от бузите на управника. Момчето се надяваше един ден канцлерът да има възможност да нарече Земята свой дом. Останалите жители на Колонията трябваше да се присъединят към Стоте веднага след като условията на планетата бъдеха обявени за безопасни, но вече двайсет и един дни на небето нямаше и следа от сънародниците му.

Уелс излезе от унеса и мислите му се върнаха към настоящата задача: сбогуването с момчето, което изпращаха на едно доста по-мрачно място.

Някакво момиче потрепери до него.

— Може ли да продължим с това? — попита то. — Не ми се иска да стоим тук цяла нощ.

— Мери си приказките — скастри я едно друго момиче на име Кендъл, а нежните ѝ устни бяха присвити в сърдита гримаса. В началото Уелс си помисли, че и тя като него е от „Феникс“, но в крайна сметка осъзна, че надменният ѝ поглед и острият тон са просто имитация на онези момичета, с които беше израснал. Чувал бе, че подобно поведение е нещо като мода сред жителите на „Уолдън“ и „Аркадия“, макар досега да не беше срещал толкова добра подражателка като Кендъл.

Уелс се огледа наоколо — търсеше Греъм, единствения друг гражданин на „Феникс“ с изключение на него самия и Кларк. Не му харесваше да дава на това момче да влияе на групата, но знаеше, че двамата с Ашър бяха приятели и той имаше какво да каже за споминалия се другар. За съжаление, не намираше лицето му сред тълпата — липсваше и това на Кларк. Двамата с Белами бяха отпътували веднага след пожара, за да търсят сестрата на момчето, а на Уелс му остана единствено споменът от гневните ѝ думи: Унищожаваш всичко, до което се докоснеш.

От гората се разнесе пукот и младежите притаиха дъх. Без да се замисля, Уелс придърпа Моли зад себе си и вдигна лопатата.

След малко Греъм се появи на поляната, следван от двама от обитателите на „Аркадия“ — Азума и Дмитрий, както и от едно момиче от „Уолдън“ — Лила. Трите момчета носеха наръч дърва, а момичето — няколко клона, затъкнати под мишницата ѝ.

— Ето къде са били другите брадви — констатира едно момче от „Уолдън“ на име Антонио, когато видя преметнатите през раменете на Азума и Дмитрий сечива. — Можеха да ни влязат в употреба този следобед.

Греъм повдигна едната си вежда, щом видя най-новите колиби. Бяха им хванали цаката — този път липсваха процепи в тавана, което означаваше, че през нощта във вътрешността им щеше да е доста по-топло и по-сухо. Никоя от постройките нямаше прозорци. Те изискваха прекалено много време да бъдат изсечени в дървото, а без наличието на стъкло или пластмаса щяха да са просто зеещи дупки в стената.

— Повярвай ми, това е по-важно — отвърна Греъм и повдигна наръча в ръцете си.

— Дърва за горене? — учуди се Моли. Момичето потръпна, когато той изсумтя насреща ѝ.

— Не, копия. Няколко дървени бараки няма да ни опазят. Налага се да се защитаваме. Следващия път, когато тези копелета дойдат, ще бъдем готови за тях. — Очите му се спряха на трупа на Ашър и на лицето му се появи непознато изражение. Характерната за него — изпълнена с гняв и арогантност — гримаса се беше пропукала и под нея се подаваше друга, която наподобяваше истинска мъка.

— Искаш ли да се присъединиш към нас? — попита го дружелюбно Уелс. — Сметнах, че ще е добре да кажем няколко думи за Ашър. Бяхте приятели, може би ти ще…

— Така като гледам, се справяш чудесно — прекъсна го Греъм и отмести поглед от трупа на Ашър към Уелс. — Продължавай, господин канцлер.

Слънцето вече беше залязло, докато Уелс и Ерик хвърляха последните лопати с пръст върху пресния гроб, а Прия увиваше цветя върху дървения маркер. Всички останали се бяха отдалечили — или не желаеха да наблюдават заравянето, или бързаха да си запазят места в новопостроените колиби. Всяка от тях можеше да побере двайсет души, дори трийсет, ако хората бяха прекалено изморени — или премръзнали — и нямаха сили да се оплакват от прострени върху одеялата им крака или някой и друг лакът в лицето.

Уелс се подразни, но не се изненада, когато разбра, че Лила за пореден път беше запазила една от колибите за Греъм и приятелите му, оставяйки по-малките да мръзнат навън и да се ослушват уплашени на мрачната поляна.

— Хей — провикна се Уелс, когато Греъм мина покрай него с едно от полузавършените си копия в ръка. — След като ти и Дмитрий сте втора смяна, защо двамата не спите навън? Ще ми е по-лесно да ви открия, когато моята свърши.

Преди Греъм да отговори, Лила се запъти към него и го хвана под ръка.

— Обеща ми, че ще останеш с мен тази нощ, помниш ли? Много ме е страх да спя сама — каза момичето с един такъв задъхан и писклив глас, твърде различен от характерния ѝ троснат тон.

— Съжалявам — обърна се към сина на канцлера Греъм и сви рамене. Уелс можеше да усети задоволството в гласа му. — Мразя да не спазвам обещанията си. — Хвърли копието си към младежа, който го хвана с една ръка. — Ще поема смяната утре вечер, ако дотогава не сме изпукали всички.

Лила потрепери малко преувеличено.

— Греъм — сопна му се тя. — Не трябва да говориш така!

— Не се тревожи, ще те пазя — отвърна младежът и обви ръка около нея. — Или поне ще се постарая последната ти нощ на Земята да е най-добрата в живота ти. — Лила се разкикоти, а на Уелс му идеше да завърти очи.

— Може би и двамата трябва да спите навън — предложи Ерик, който се появи от сенките. — Така повечето от нас наистина ще имат възможност да си починат.

Греъм се изсмя.

— Да не забравяме, че тази сутрин от постелята ти се измъкна Феликс. Ако има нещо на този свят, което не мога да търпя, то това е лицемерието.

Лицето на Ерик се озари от една от редките му усмивки.

— Така е, но поне бяхме безшумни.

— Хайде де — оплака се Лила и задърпа Греъм. — Да вървим, докато Тамзин не е дала леглото ни на някой друг.

— Искаш ли да остана с теб по време на смяната ти? — предложи Ерик и погледна сина на канцлера.

Уелс поклати глава.

— Няма нужда. Прия вече обхожда района.

— Мислиш ли, че ще се върнат? — попита Ерик, като снижи гласа си.

Уелс погледна през рамо, за да се увери, че никой не ги подслушва, след което кимна.

— Това беше нещо повече от обикновено предупреждение. Беше проява на сила. Които и да са тези хора, желаят да разберем, че не са щастливи от присъствието ни тук.

— Така е. Определено не са — съгласи се Ерик и погледна през поляната към мястото, където беше гробът на Ашър. След малко въздъхна, пожела лека нощ на Уелс и се насочи към импровизираните легла, които Феликс и някои от другите по навик бяха наредили около загасналото огнище.

Синът на канцлера вдигна копието си и тръгна в другата посока да потърси Прия. Направи само няколко крачки, рамото му се удари в нещо и някой изпищя в мрака.

— Добре ли си? — попита Уелс и протегна ръка в опит да подкрепи жертвата си.

— Да — отвърна треперещ момичешки глас. Беше Моли.

— Къде ще спиш тази нощ? Ще ти помогна да си намериш леглото.

— Навън. Нямаше място в колибите. — Гласът ѝ беше тънък.

В този момент на Уелс му се искаше да хване Греъм и Лила и да ги удави в потока.

— Достатъчно топло ли ти е? — попита момичето той. — Мога да ти намеря одеяло. — Ако се наложеше, щеше да го открадне от Греъм.

— Добре ми е. Тази нощ е топло, нали?

Уелс я погледна озадачен. Откакто слънцето залезе, температурата се беше понижила осезателно. Протегна ръка и постави длан на челото на Моли. Кожата ѝ беше топла.

— Сигурна ли си, че се чувстваш добре?

— Може би съм малко замаяна — призна си момичето. Уелс стисна устни. Пожарът беше отнел голяма част от провизиите им, което означаваше, че дневните дажби бяха значително намалени.

— Ето, вземи — каза младежът и извади от джоба си протеиновото блокче, което не успя да довърши. — Изяж това.

Моли поклати глава.

— Добре съм. Не съм гладна — отвърна немощно.

След като я накара да му обещае, че на следващия ден ще му каже, ако не се чувства добре, Уелс тръгна да търси Прия. Бяха спасили по-голямата част от лекарствата, но каква полза имаха от тях без единствената личност, която знаеше как да ги употреби? Зачуди се колко ли далеч бяха стигнали Кларк и Белами и дали бяха открили някаква следа от Октавия. Изведнъж умората му беше надвита от обзелия го страх при мисълта за опасностите, които се криеха в гората. Любимата му и Белами бяха тръгнали преди нападението. Изобщо не подозираха, че тук има хора — земнородни, които комуникираха чрез смъртоносните си стрели.

Въздъхна и вдигна поглед към небесата, за да отправи мълчалива молитва за момичето, заради което беше рискувал безброй животи. Момичето, чиито очи пламтяха от омраза, когато му каза, че не иска да го вижда никога вече.

Глава 2

Кларк

Вървяха вече два дни, като спираха само за час или два, през които да починат. Прасците на Кларк пареха, но Белами не показваше никакви следи от умора. На момичето не му пукаше — даже приветстваше болката. Колкото повече мислеше за краката си, толкова по-рядко се сещаше за мъката в сърцето си и за приятелката, която не успя да спаси.

Пое си дълбоко въздух. Дори и с превръзка на очите би познала, че слънцето е залязло. Въздухът беше натежал от аромата на едни бели цветя, които разцъфваха само през нощта и караха дърветата да приличат на облечени за вечеря кавалери. На Кларк ѝ се искаше да знае какво място в еволюционната стълбица заемаха тези странни растения. Може би привличаха определен вид нощни насекоми? Необикновеното им благоухание беше особено тежко на местата, където дърветата бяха израснали близо едно до друго, но Кларк предпочиташе подобно разположение пред подредените редици на ябълковите дървета, които тя и Белами видяха по-рано през деня. Космите на врата ѝ настръхнаха, когато се сети за изникналите на равни разстояния един от друг стволове, подобни на изпънати в прав строй войници.

Белами вървеше на няколко метра пред нея. Беше тих, също както по време на ловните си експедиции. Само че този път момчето не преследваше заек, нито пък дебнеше елен. Търсеше сестра си.

Почти цял ден мина, откакто за последно видяха следи, и неизречените опасения, напиращи в гърдите на Кларк, искаха да излязат на бял свят.

Бяха изгубили дирята на Октавия.

Белами спря на върха на хълма, същото стори и момичето. Стояха на ръба на един хребет. Само на няколко метра от тях земята се накланяше остро към проблясващ водоем. Луната над него беше голяма и ясна, а другата долу, която се отразяваше в повърхността му, потрепваше мързеливо.

— Красиво е — заяви Белами, без да поглежда момичето, в гласа му се усещаше безпокойство.

Кларк постави ръката си върху неговата. Той трепна, но не я отдръпна.

— Сигурна съм, че и Октавия е смятала така — предположи тя. — Искаш ли да слезем долу и да проверим за някакви следи… — Кларк замлъкна. Сестрата на Белами не беше тръгнала на импровизирана разходка из гората. Никой от двама им не желаеше да го изрече на глас, но внезапното изчезване на Октавия и следите от влачене подсказваха, че тя е била отвлечена.

Но от кого? Кларк отново се сети за ябълковите дървета и потрепери.

Белами направи няколко крачки напред.

— От тук не ми изглежда толкова стръмно — заяви той и протегна ръка към момичето. — Ела.

Двамата мълчаливо се заспускаха надолу по склона. Кларк се подхлъзна на един кален участък, Белами стегна хватката си около ръката ѝ и ѝ помогна да възстанови равновесието си. Веднага след като стигнаха долу, младежът я пусна и забърза към водата, за да провери за пресни следи по брега.

Кларк стоеше и се взираше в езерото, изумлението ѝ надвиваше умората в крайниците. Повърхността на водоема беше като от стъкло, а отражението на Луната приличаше на едно от камъчетата в прозрачна кутийка, които често виждаше на Пункта за обмяна.

Когато Белами се обърна към нея, изражението му беше изморено, дори пораженческо.

— Трябва да си починем — заяви той. — Няма смисъл да се скитаме в мрака без следа.

Кларк кимна, остави раницата си да се свлече на земята и протегна ръцете си към небето. Беше изморена и потна, а върху кожата ѝ имаше няколкодневен слой прах, който отчаяно желаеше да отмие от себе си.

Момичето тръгна бавно към езерото, клекна на ръба му и плъзна пръстите си по гладката повърхност. Когато дойдоха на Земята, Кларк държеше всичката вода, която ползваха за пиене и за миене, да бъде пречиствана, защото се страхуваше дали в нея няма радиоактивна бактерия. Така или иначе, йодните капки бяха на привършване, а и след като беше станала свидетел как огънят погълна най-добрата ѝ приятелка, докато бившето ѝ гадже я държеше и не ѝ позволяваше да ѝ помогне, едно езеро бе най-малкият ѝ проблем.

Кларк издиша дълбоко и затвори очи, оставяйки напрежението да се разтвори в нощта, заедно с дъха ѝ.

Изправи се на крака и се обърна към Белами. Момчето стоеше напълно неподвижно и се взираше неотменно в езерото, което накара Кларк да потръпне. Първата ѝ мисъл беше да се отдръпне и да го остави на спокойствие. След това ѝ хрумна нещо друго и на лицето ѝ заигра палава усмивка.

Момичето захвърли мълчаливо напоената с пот риза, изрита ботушите си настрана и събу прашните си панталони. Завъртя се на пета, за да види изражението на Белами, който се беше вторачил в облеченото ѝ единствено със сутиен и бельо тяло.

Водата беше по-студена, отколкото очакваше, и кожата ѝ настръхна, макар да не бе сигурна дали причината беше нощният хлад, или очите на момчето, втренчени в нея.

Кларк нагази навътре и изскимтяваше всеки път, щом пръските намокреха раменете ѝ. Водата в Колонията беше прекалено оскъдна, за да се използва за къпане, така че това бе първият път, в който момичето потапяше цялото си тяло. Отлепи крака от тинестото дъно и се опита да плува — почувства се едновременно изпълнена с енергия и уязвима. За момент забрави, че огънят отне живота на най-добрата ѝ приятелка. Забрави, че тя и Белами бяха изгубили дирята на Октавия. Забрави, че импровизираният ѝ бански костюм ще прозира, когато излезе от водата.

— Май радиацията най-накрая ти размъти мозъка.

Кларк се извъртя на една страна и видя Белами, който я гледаше със смесица от изненада и удоволствие. Самодоволната му усмивка се беше завърнала.

Момичето затвори очи, пое си дълбоко въздух и се потопи под водата, за да излезе отново след секунда — по засмяното ѝ лице се стичаха капки.

— Чудесна е.

Белами пристъпи напред.

— Твоят проницателен научен ум ли ти подсказа, че водата е безопасна?

Кларк поклати глава.

— Не. — Момичето вдигна едната си ръка и се престори, че я изучава. — Сигурно вече са започнали да ми растат плавници и хриле.

Младежът кимна с насмешлива сериозност.

— Ако ти пораснат плавници, обещавам да не те избягвам.

— О, не се притеснявай. Няма да съм единственият мутант.

Белами повдигна вежда.

— Какво имаш предвид?

Кларк събра ръцете си в шепи, загреба вода и изпръска младежа.

— Сега и на теб ще ти пораснат.

— Не трябваше да го правиш. — Гласът на Белами беше нисък и заплашителен и за миг Кларк си помисли, че наистина го е разстроила. Тогава момчето хвана края на ризата си и я съблече светкавично.

Луната беше толкова голяма и ярка, че нямаше как ухилената му физиономия да остане незабелязана. Белами разкопча копчето на панталона си и го захвърли така, все едно не беше единственият чифт на планетата, с който разполагаше. Дългите му, мускулести крака изглеждаха бледи на фона на сивите му боксерки. Кларк се изчерви, но не извърна поглед.

Белами се гмурна в езерото и скъси дистанцията между себе си и момичето с няколко енергични загребвания. Хвалбите му, че се е научил да плува по време на излетите си до потока, не бяха преувеличени.

Младежът се скри под водата и остана там достатъчно дълго, че Кларк да започне да се притеснява. Тогава една ръка я сграбчи за китката и я дръпна — момичето изпищя, защото очакваше Белами да си отмъсти, като я изпръска цялата. Той не го стори — просто се взираше в нея известно време, след което плъзна пръсти по шията ѝ.

— Все още нямаш хриле — каза ѝ нежно.

Кларк потрепери, когато го погледна. Косата му беше зализана назад, а капки вода се бяха вкопчили в наболата му около челюстта брада. Тъмните му очи пламтяха със страшна сила, а на лицето му я нямаше добре познатата игрива усмивка. Трудно ѝ беше да повярва, че това бе същото момче, което лекомислено прегърна в гората.

Нещо се промени в погледа на Белами и Кларк затвори очи, защото беше сигурна, че ще я целуне. Тогава откъм леса се чу пукот и младежът завъртя рязко глава.

— Какво беше това? — попита той. Без да чака отговор от нея, хукна към брега и я остави сама във водата.

Кларк го видя как грабна лъка и се изгуби в мрака. Момичето въздъхна, след което се укори наум за глупостта си. Ако търсеха член от нейното семейство, нямаше да си позволи лукса да губи време в разни игри. Вдигна глава нагоре към небето, няколко капки вода опръскаха лицето ѝ и Кларк се замисли за двете тела, които се носеха из звездите. Какво ли биха казали родителите ѝ, ако можеха да я видят сега — тук, на планетата, която цял живот бяха мечтали да нарекат свой дом?

* * *

— Искаш ли да играем на атлас? — попита Кларк и се наведе над таблета на баща си. На него имаше безброй сложни уравнения, които момичето не можеше да разпознае. Някой ден този факт щеше да се промени — макар да беше само на осем, наскоро започна да изучава алгебра. Когато Кора и Глас разбраха за това, завъртяха очи и изразиха мнение, че математиката е безсмислена. Кларк се опита да им обясни, че без нея нямаше да има доктори и инженери, което означаваше, че всички щяха да умрат от леки заболявания… ако преди това Колонията не се подпалеше. Двете момичета се разсмяха на думите ѝ и всеки път, когато Кларк минаваше покрай тях през този ден и те я видеха, се разкикотваха.

— След мъничко — отвърна баща ѝ. Леко се смръщи, щом плъзна пръст по екрана, за да пренареди уравненията. — Първо трябва да довърша това.

Кларк се доближи още повече до таблета.

— Да ти помогна с нещо? Ако ми обясниш какво правиш, ще свърша трудната част.

Мъжът се разсмя и разроши косата ѝ.

— Сигурен съм, че си способна да го сториш. Но достатъчно ми помагаш, като просто стоиш до мен. Напомняш ми защо това изследване е толкова важно. — Баща ѝ се усмихна, затвори програмата, на която работеше, и отвори атласа. Във въздуха над дивана се появи холограма на земното кълбо.

Кларк плъзна пръст по нея и тя се завъртя.

— Коя е тази? — попита момичето и посочи към очертанията на една голяма страна.

Баща ѝ присви очи.

— Нека видим… това е Саудитска Арабия.

Кларк притисна пръста си към повърхността ѝ.

Тя стана синя и на нея се появиха думите Нова Мека.

— Ах, точно така — спомни си баща ѝ. — Променяха ѝ името няколко пъти преди Катаклизма. — Мъжът завъртя сферата и посочи към дълга и тясна държава от другата страна на глобуса. — Какво ще кажеш за тази?

— Чили — уверено заяви Кларк.

— Наистина ли? Мисля, че тук е доста топло[1].

Момичето завъртя очи.

— Татко, всеки път ли, когато играем, ще използваш една и съща шега?

— Всеки. Божи. Път. — Мъжът се усмихна и придърпа Кларк в скута си. — Поне докато не отидем в Чили. Тогава може да спра.

— Дейвид — майката на Кларк се провикна от кухнята, където отваряше протеинови пакети и ги смесваше с парниково зеле. Не ѝ харесваше съпругът ѝ да си прави шеги с пътешествия до Земята. Според нейното проучване на планетата ѝ трябваха поне още сто години, за да стане безопасна за живеене.

— Ще ми покажеш ли хората? — попита Кларк.

Баща ѝ наклони глава на една страна.

— Какво имаш предвид?

— Искам да видя къде живеят. Защо няма никакви апартаменти на картата?

Дейвид се усмихна.

— Опасявам се, че не разполагаме с нищо толкова подробно. Но хората са живели навсякъде. — Пръстът му проследи една от закривените линии. — Живели са край океана… в планините… в пустинята… до реките.

— Как така не са направили нищо, след като са знаели, че Катаклизмът наближава?

Майка ѝ се присъедини към тях на дивана и седна.

— Всичко се е случило твърде бързо — отговори тя. — На Земята не са съществували много места, на които човешките същества са можели да се скрият от радиацията. Мисля, че китайците са строили комплекс някъде тук. — Жената увеличи едно петно на картата и посочи в горния му десен край. — Говорило се е за такъв и в близост до банката за семена тук. — Премести пръста си на върха на картата.

— Какво ще кажеш за Маунт Уебър? — попита Дейвид.

Майката на Кларк завъртя глобуса.

— Намирала се е във Вирджиния, нали?

— Какво е Маунт Уебър? — попита дъщеря им и се наведе, за да види мястото по-добре.

— Много години преди Катаклизма правителството на Съединените американски щати построило огромен подземен бункер в случай на ядрена война. Подобен сценарий изглеждал малко вероятен, но трябвало да сторят нещо, за да подсигурят президента си — той бил техният канцлер — обясни майката на Кларк. — Когато бомбите все пак паднали, никой не успял да стигне до там навреме, дори и президентът. Всичко се случило прекалено внезапно.

Един неудобен въпрос изникна в ума на детето, надделявайки над безпорядъка от други мисли:

— Колко души са загинали? Хиляди?

Баща ѝ въздъхна.

— По-скоро милиарди.

— Милиарди? — Кларк се изправи на крака и зашляпа по пода към малкия, кръгъл, изпълнен със звезди прозорец. — Смятате ли, че всички те са някъде там?

Майка ѝ се приближи до нея и постави ръка на рамото ѝ.

— Какво имаш предвид?

— Не е ли раят някъде сред звездите?

Жената стисна момичето за рамото.

— Мисля, че раят е там, където искаме да бъде. Винаги съм мислила, че моят е на Земята. В някоя гора, сред безброй дървета.

Кларк плъзна ръка към тази на майка си.

— Тогава и моят ще е там.

— А аз знам коя песен ще звучи пред Перлените порти[2] — вметна баща ѝ ухилен.

Майка ѝ се обърна към него:

— Да не си посмял да пуснеш отново тази песен, Дейвид. — Вече беше късно. От колоните в стената се разнесе добре познатата мелодия. Кларк се ухили, щом чу началните акорди на „Раят е място на Земята“.

— Сериозно, Дейвид? — скастри го съпругата му и повдигна едната си вежда.

Баща ѝ само се засмя и посегна напред, за да хване ръцете им — тримата се завъртяха около стаята, пеейки любимата му песен.

* * *

— Кларк! — останалият без дъх Белами излезе от редиците с дървета. Заради мрака момичето не можеше да види изражението на лицето му, но усети нетърпението в гласа му. — Ела да погледнеш!

Тя се заклатушка през водата. Стигна до калния бряг и се затича, без да обръща внимание на факта, че е полугола. Не чувстваше камъните под босите си крака и хладния нощен въздух.

Младежът беше приклекнал на земята и се взираше в нещо, което Кларк не можеше да различи.

— Белами! — повика го. — Добре ли си? Какъв беше този звук?

— Нищо. Птичка или нещо подобно. Но погледни това. Отпечатък от крак. — Посочи към земята, а усмивката му беше изпълнена с надежда. — На Октавия е, сигурен съм. Намерихме следа.

Кларк въздъхна с облекчение и приклекна, за да огледа по-добре дирята. На няколко метра от първата имаше още една следа, оставена в калта. Двете изглеждаха съвсем пресни, все едно Октавия беше минала оттук преди няколко часа. Кларк нямаше време да реагира, защото Белами я хвана, изправи я на крака и я целуна.

Младежът все още беше мокър, така че когато обви ръцете си около талията ѝ, влажната кожа на момичето полепна за неговата. За миг светът около тях спря да се върти. Единственото, което съществуваше за Кларк, беше Белами — топлината на дъха му, вкусът на устните му. Той премести ръката си от кръста ѝ към извивката на гърба ѝ и тя потръпна, защото изведнъж осъзна, че двамата стояха само по бельо и водата се стичаше по телата им.

Хладен полъх се понесе от гъстия балдахин от листа и затанцува по тила на Кларк. Тя потрепери отново и Белами бавно отлепи устни от нейните.

— Сигурно замръзваш — каза той и заразтрива гърба ѝ.

Момичето килна глава на една страна.

— Ти носиш по-малко дрехи и от мен.

Белами прокара пръст нагоре по ръката ѝ, след което игриво дръпна презрамката на влажния ѝ сутиен.

— Можем да променим това, ако те притеснява толкова много.

Кларк се усмихна.

— Мисля, че е по-добре да облечем повече дрехи, преди да тръгнем по следите на Октавия. — Макар да знаеше, че дирята няма да изчезне за една нощ, момичето смяташе, че Белами изгаря от желание да я последват.

Момчето погледна към Кларк.

— Благодаря ти — каза ѝ, наведе се и я целуна, след което я хвана за ръката и я поведе към брега.

Облякоха се набързо, взеха раниците си и се върнаха в тъмните сенки на гората. Дирята беше сравнително лесна за проследяване, макар че Белами намираше всяка следваща следа много по-бързо, отколкото Кларк можеше да види каквото и да било. Дали погледът му беше станал толкова зорък от ловуването? Или всичко се дължеше на отчаянието му?

— Забрави за хрилете. Мисля, че си развил нощно виждане — провикна се Кларк, когато Белами се насочи към поредната следа, която тя не беше забелязала. Каза го като шега, разбира се, но бързо се смръщи. Радиационните нива на Земята определено не бяха толкова високи, колкото се беше опасявала, но това не означаваше, че на планетата е безопасно. Отравянето от ниски нива на радиация изискваше няколко седмици, докато се прояви, като през това време клетките им вече щяха да са започнали да се променят. Според нея това беше причината да не пристигат още кораби. Може би Съветът беше взел решение — биометричните данни, получени от Стоте, вероятно бяха доказали, че планетата не е безопасна?

Сърцето на Кларк заплашваше да изскочи от гърдите ѝ — тя погледна към гривната на китката си и преброи дните, които беше прекарала на Земята. Вдигна очи към Луната, която беше три четвърти пълна. През ужасната нощ, в която кацнаха тук, месечината беше просто бледа треска в небето. Стомахът ѝ се сви, когато си припомни ключовия момент в изследванията на родителите си. Денят, в който почти всички техни пациенти се разболяха. Това беше ден двайсет и първи.

— Свикнал съм да търся разни неща в мрака — заяви Белами, без да обръща внимание на безпокойството ѝ. — Когато бях в Колонията, често ми се налагаше да се промъквам в изоставени складове. В повечето от тях нямаше дори електричество.

Кларк потръпна, когато един клон одраска крака ѝ.

— Какво си търсил там? — попита тя и прогони притесненията от ума си. Ако някой беше започнал да проявява първите признаци на радиационно отравяне, имаха разни лекарства, които можеха да му помогнат, макар и да не разполагаха с големи количества от тях.

— Стари машинни части, тъкани, странни реликви, произведени на Земята — всичко, което можеше да се изтъргува на Пункта за обмяна. — Белами говореше непринудено, но Кларк усети болката в гласа му. — Октавия често не получаваше достатъчно храна в детския дом, така че се налагаше да намирам допълнителни точки за купони.

Признанието изтръгна момичето от собствените ѝ размисли. Сърцето ѝ се сви, когато си представи по-млада и слаба версия на момчето пред нея, едно дете, скитащо се сам-самичко в мрачни, изоставени складови помещения.

— Белами — започна тя, като търсеше най-подходящите думи, но спря в мига, в който видя нещо да проблясва от мрачните дълбини на гората. Кларк беше наясно, че трябва да продължат да се движат, че не можеха да си позволят да изгубят още ценно време. И все пак начинът, по който онова блещукаше, накара момичето да спре.

— Белами, там има нещо — предупреди тя и тръгна по посока на предмета.

Около корените на едно голямо дърво бяха разхвърляни странни парчета. Кларк приклекна, за да ги огледа по-добре, и осъзна, че са направени от метал. Момичето вдиша дълбоко и протегна пръст към едно от тях — беше дълго и закривено. От какво ли беше част то? И как се беше озовало тук, насред гората?

— Кларк? — изкрещя Белами. — Къде отиде?

— Тук съм — отвърна тя. — Трябва да видиш това.

Младежът безшумно се материализира до нея.

— Какво става? — попита той, дишаше тежко, а в гласа му се усещаше тревога. — Не може да изчезваш така. Трябва да се движим заедно.

— Виж. — Кларк вдигна едно парче метал и го задържа на лунната светлина. — Как ли е успяло да оцелее след Катаклизма?

Белами пристъпваше от крак на крак.

— Нямам представа — отвърна той. — Може ли вече да продължим? Не искам да изгубя следата.

Кларк тъкмо щеше да остави странния артефакт обратно на земята, когато забеляза две познати букви, издълбани в метала. ТГ. „Трилиън Галактик“.

— Боже мой — измърмори момичето. — Дошло е от Колонията.

— Какво? — Белами приклекна до нея. — Сигурно е част от кораба ни, нали?

Кларк поклати глава.

— Не мисля. Намираме се поне на шест километра от лагера. Няма начин това парче да е останка от катастрофата. Поне не от нашата катастрофа.

Изведнъж Кларк се почувства дезориентирана, все едно се опитваше да различи сън от реалност.

— Има и други парчета, разпръснати наоколо. Може би те са от… — Момичето спря да говори и вместо това изпищя, когато силна болка проряза дясната ѝ ръка.

— Кларк? Добре ли си?

Усети, че Белами я подхвана, но не можеше да погледне към него. Очите ѝ бяха впити в нещото на земята.

То беше дълго, тъмно, тънко и се гърчеше.

Кларк се опита да посочи странния обект на Белами, но осъзна, че е неспособна да помръдне.

— Кларк! Какво има? — изкрещя момчето.

Момичето отвори уста, но от нея не излезе никакъв звук. Гърдите ѝ се стегнаха. Ръката ѝ гореше.

— Мамка му — изруга Белами. Вече дори не можеше да го види. Светът около нея беше почнал да се върти. Звезди и небе, дървета и листа плуваха в мрака. Изпепеляващата болка, която се стрелкаше по ръката ѝ, отшумя. Всичко избледняваше. Тя се облегна на Белами, след което усети, че той я вдига във въздуха. Чувстваше се лека като перце, точно както когато беше в езерото. Точно каквито бяха родителите ѝ сега.

— Кларк, остани с мен — гласът на младежа достигна до нея от някъде много далеч. Мракът я нападаше от всички страни, обгръщаше краката и ръцете ѝ в звезди.

И тогава настана тишина.

Глава 3

Глас

Глас вдигна глава от гърдите на Люк и се опита да не обръща внимание на усилието, което вложи това елементарно действие. Младежът ѝ се усмихна, докато тя се изправяше в седнало положение и пусна дългите си крака на пода. Момичето не беше сигурно дали се чувства сънено заради липсата на кислород, или заради факта, че не бе спало през по-голямата част от нощта. Когато Люк беше до нея, последното, което ѝ се искаше, бе да спи. Нямаха представа колко време им остава, така че всеки момент заедно беше безценен. Двамата бяха прекарали последните няколко вечери в прегръдките си: споделяха си шепнешком своите прелитащи мисли или просто лежаха мълчаливо, наслаждавайки се на ритъма на сърцата си.

— Може би трябва да изляза да потърся нови провизии. — Люк говореше спокойно, но и двамата знаеха колко сериозно е това, което казваше. Откакто затвориха пешеходния мост между корабите, хаосът на „Уолдън“ беше достигнал своя пик. Жителите на кораба отчаяно се опитваха да намерят храна и често прибягваха до насилие. Въоръжени с оскъдно количество протеинови пакети, Глас и Люк се барикадираха в малкия апартамент на младежа, където се опитваха да не обръщат внимание на шумотевицата в коридора — разгневените крясъци на съседите, които се биеха за остатъците от провизиите, виковете на майки, които търсеха изгубените си деца, ужасяващите хрипове на онези, които се опитваха да дишат редкия въздух.

— Няма нужда — отвърна Глас. — Имаме достатъчно храна за няколко дни, а след това… — Момичето млъкна и извърна глава.

— Държиш се изключително хладнокръвно, предвид обстоятелствата. Малко е плашещо. Трябвало е да станеш пазач. — Люк погали брадичката ѝ. — Говоря сериозно — допълни той в отговор на скептичното ѝ изражение. — Винаги съм смятал, че най-добрите пазачи са жени. Странно е, че момичетата на „Феникс“ никога не са се замисляли да станат такива.

Глас се развесели вътрешно, щом си представи изненадата на лицето на най-добрия си приятел Уелс, ако я видеше с униформа. Навярно първоначално щеше да е шокиран, но със сигурност щеше да я подкрепи. Преди да срещне Люк, Уелс беше единственият, който винаги се отнасяше сериозно към нея и вярваше, че притежава таланти отвъд флирта и правенето на прически.

— Мисля, че бих се пробвала, стига никой да не ме кара да предприемам космически разходки. — Самата мисъл да бъде в безтегловност я замая.

Люк прочисти гърлото си.

— Те не изпращат кого да е на разходка в Космоса — отбеляза той с престорена важност. Младежът беше част от елитните групи на пазачите, които бяха обучавани за инженери и отговаряха за критични — и опасни — ремонти по кораба. Глас никога нямаше да забрави колко изплашена беше преди няколко седмици, когато Люк излезе в Космоса, за да проучи повреда във въздушния шлюз. За двайсет изпълнени с напрежение минути, единственото, което пазеше младежа от обятията на черната бездна, беше един тънък кабел. И пламенните ѝ молитви.

— А и да не споменавам колко добре ще ти стои униформа.

— Искаш ли да пробвам твоята, за да ме видиш? — попита невинно момичето.

Люк се ухили.

— Може би по-късно. — В момента, в който произнесе тези думи, посърна целият. И двамата знаеха, че няма да има „по-късно“.

Глас скочи на крака и отметна дългата си коса през рамо.

— Ела — каза тя и хвана Люк за ръката. — Дойде ми една идея за вечеря.

— Наистина ли? Ще вземем важното решение дали да ядем протеинова паста на два дни, или протеинова паста на три дни?

— Говоря сериозно. Нека направим това ядене специално. Защо не използваме чиниите? — Реликвите, произведени на Земята, бяха рядкост на „Уолдън“, но семейството на Люк разполагаше с две красавици, донесени на кораба от прадедите им.

Младежът се подвоуми за част от секундата и също стана от дивана.

— Звучи ми като добра идея. Ще отида да ги взема. — Той стисна ръката на Глас и влезе в стаята си, където държеше ценните реликви скрити.

Момичето отиде в малката баня и се погледна в парчето надрано огледало над мивката. В миналото за нея представляваше безкрайно неудобство, че не може да се види в цял ръст, но сега беше благодарна да не знае как изглежда след три дни в едни и същи дрехи. Вчеса косата си с пръсти и изми лицето си с хладка вода.

На Глас ѝ се струваше, че не се забави дълго в банята, но когато излезе от нея, целият апартамент беше преобразен. Източникът на трептящата светлина до масата не беше лампа — бяха свещи.

— Откъде ги намери? — попита момичето изненадано и се приближи до тях. В Колонията трудно се срещаха свещи, какво оставаше за „Уолдън“.

— Пазех ги за специални случаи — отговори Люк и излезе от стаята си. Когато очите на Глас привикнаха към полумрака, сърцето ѝ спря да бие за миг. Младежът се беше преоблякъл, носеше черни панталони и нещо, което приличаше на сако. Това истински костюм ли беше? Рядко се появяваха на Пункта за обмяна. Дори мъжете на „Феникс“ трудно си намираха такива.

Глас беше виждала Люк сериозен и изпънал гръб в своята униформа на пазач. Беше го виждала и усмихнат в цивилните си дрехи, докато играеше на хващане с децата в неговия коридор. В костюм изглеждаше уверен като войника Люк, но по някак различен начин. Някак си по-спокоен.

— Не съм облечена подходящо — заяви Глас и подръпна ръкава на раздърпаната си риза.

Люк наклони глава на една страна и я огледа за един дълъг миг.

— Изглеждаш чудесно. — В гласа му се усещаше възхищение, момичето беше благодарно за трептящата светлина на свещите, която прикриваше старите ѝ дрехи и внезапното ѝ изчервяване.

Глас се приближи до Люк и прокара пръсти по ръкава му.

— Откъде намери това?

— Беше на Картър.

Самото име я накара да отдръпне ръката си, все едно я беше изгорила.

— Добре ли си? — попита я Люк.

— Да, разбира се — бързо отговори тя. — Просто се изненадах. Картър никога не ми е приличал на човек, който носи костюм. — Картър беше по-голямо момче, което бе приютило Люк, след като майка му почина — твърдеше, че е от великодушие, но Глас беше сигурна, че го бе сторил заради допълнителните точки за купони. Младежът беше мързелив, манипулативен и опасен; веднъж се опита да я изнасили, докато чакаше Люк в същия този апартамент. Любимият ѝ не беше наивен, но благодарността му към Картър го заслепяваше за недостатъците му, а Глас така и не успя да му отвори очите за истинската същност на човека, когото смяташе за свой ментор.

Люк сви рамене.

— Не беше такъв тип. Веднъж беше останал без точки за купони и аз откупих костюма от него. Много щедро от негова страна. Можеше да получи доста повече на Пункта за обмяна.

Не, не е можел да получи повече, помисли си Глас. Щяха да го арестуват за търговия с крадени вещи. Обзе я чувство за вина. Картър беше отрепка, но вече бе мъртъв — екзекутираха го за нещо, което не беше извършил.

Причината за това беше тя.

Миналата година Глас направи ужасяващото откритие, че е бременна — нарушение на строгите закони на Колонията за ръста на населението, което се наказваше със затвор за непълнолетните… и смърт за всеки, навършил осемнайсет години.

Момичето отчаяно се опитваше да спаси Люк и до последно прикриваше състоянието си. В крайна сметка бременността ѝ излезе наяве, беше арестувана и принудена да разкрие името на бащата. Глас знаеше, че ако признае кой е той, деветнайсетгодишният ѝ приятел щеше да бъде екзекутиран. В момент на паника тя даде името на мъжа, който караше кожата ѝ да настръхва, мъжа, който рано или късно щеше да бъде арестуван: Картър.

Люк не знаеше какво бе сторила. Никой на „Уолдън“ нямаше представа защо Картър беше извлечен от апартамента си посред нощ. Поне така смяташе Глас, допреди два дни, когато най-добрата приятелка на Люк — Камий, я заплаши, че ще разкрие тайната ѝ, ако Глас не стори всичко, което я накара.

— Ще ядем ли? — попита вяло младежът в опит да смени темата. Постави двете чинии на масата и те издрънчаха, когато срещнаха повърхността ѝ. — Вечерята е сервирана.

Разполагаха със смешно количество протеинова паста, но Глас забеляза, че Люк е сипал по-голямата порция на нея. Хубавото на оскъдното количество храна беше, че можеха да се насладят на сцените, нарисувани по чиниите — едната изобразяваше млада двойка пред Айфеловата кула, а на другата същата двойка разхождаше куче в някакъв парк. Люк не знаеше историята на тези реликви, но Глас си представи, че някога някоя истинска двойка ги беше купила на медения си месец, а след това ги бе взела на Колонията за спомен.

— Не е ли странно да се обличаш официално, за да ядеш протеинова паста? — попита момчето и загреба с лъжицата си част от храната.

— Не мисля. За известно време Уелс беше обсебен от една книга, в която се разказваше за прочуто корабокрушение. Докато корабът потъвал, всички пътници облекли най-хубавите си дрехи и се наслаждавали на музиката до самия си край.

Глас беше горда, че знае този дребен факт от земната история, но вместо да се впечатли от него, Люк потрепери.

— Трябваше да останеш на „Феникс“ — каза ѝ меко той. — Да дойдеш тук е равносилно на това да се качиш на потъващ кораб. — Макар „Уолдън“ и „Аркадия“ да бяха изоставени от Съвета — и обречени на смърт заради намаляващия кислород в тях, — главният кораб „Феникс“ все още разполагаше със запаси от въздух. Момичето беше напуснало безопасния си дом, за да бъде с Люк на „Уолдън“.

— Смяташ ли, че Камий е успяла да проникне? — попита младежът и нарисува нещо с лъжицата си в протеиновата паста.

Глас се опита да не показва притеснението си. Когато пристигна на „Уолдън“, бившата приятелка на Люк — Камий, я накара да ѝ покаже как се е промъкнала от единия кораб на другия. Когато Глас се подвоуми дали да ѝ сподели, тъй като беше наясно, че откакто мостът беше затворен, пазачите на „Феникс“ бяха готови да застрелят всеки нарушител, момичето ѝ прошепна най-ужасната тайна, която можеше да си представи: че ако не ѝ помогне, ще разкрие на Люк истината за Картър. Глас нямаше представа как Камий беше разбрала за този факт, но не губи никакво време в опити да научи — веднага я поведе към тайната вентилационна шахта, която свързваше „Уолдън“ и „Феникс“.

— Надявам се да е успяла — отговори на въпроса на момчето Глас и се обърна на една страна, за да не срещне погледа му.

— Още не е късно и за теб — предпазливо се обади младежът. Беше я молил да тръгне с Камий, но тя отказа. — Можеш да се покатериш по шахтата и…

Лъжицата на Глас падна от ръката ѝ в чинията.

— Не — отвърна тя, малко по-остро, отколкото искаше. — Вече говорихме за това.

Люк въздъхна.

— Добре, но какво ще кажеш за това? — Младежът си пое въздух, но не продължи, тъй като срещна погледа на Глас и изпадна в буен смях.

— Какво? — попита момичето. — Кое ти е толкова смешно?

— Намръщена си.

Глас се изправи в стола си.

— Разстроена съм. Не разбирам защо това те кара да се забавляваш.

— Защото съм сигурен, че когато си била дете, изражението на лицето ти е било абсолютно същото, както сега, когато не си получавала онова, което искаш.

— Стига де, Люк. Опитвам се да бъда сериозна.

— Както и аз — отвърна момчето и стана от стола си. — Ела тук. — Взе ръката ѝ и ѝ помогна да се изправи. — Какво ще кажеш да минеш по вентилационната шахта и да огледаш района? Ако не видиш никакви пазачи на „Феникс“, ще се върнеш да ми кажеш.

Глас погледна внимателно лицето на Люк, за да се увери, че говори сериозно, че това не е капан да я накара да отиде във „Феникс“, след което да затвори шахтата, за да не може да се върне обратно.

— В случай че няма, ще дойдеш ли с мен?

Люк кимна.

— Ако няма пазачи в близост до другия край на шахтата, ще се опитаме да стигнем до апартамента ти незабелязани. След това… — гласът му секна.

Глас хвана другата му ръка и я стисна. И двамата бяха наясно, че ако успееха да се промъкнат на „Феникс“, единственото, което щяха да спечелят, беше малко допълнително време. Колонията се разпадаше и скоро дори „Феникс“ щеше да остане без кислород.

След един дълъг миг Люк наруши тишината:

— Може би ще започнат да изпращат хора долу.

— Какво? Преди да са разбрали дали на планетата е безопасно? — Глас не трябваше да се изненадва. Колонията беше загубила връзка със стоте непълнолетни затворници, които бяха изпратени на Земята, за да проверят радиационните нива. По-точно деветдесет и деветимата, след като тя трябваше да е една от тях, но беше избягала от кораба и се беше промъкнала обратно в Колонията. Сърцето ѝ се сви, когато се сети за Уелс, който също беше част от тази мисия. Момчето цял живот бе мечтало да отиде на Земята — Глас си спомни как ги караше да играят на гладиатор в гравитационната спортна зала, когато минаваше през римския си период, или когато тя се преструваше на човекоядна горила зад офиса на баща му в игрите на изследователи в джунглата.

Надяваше се приятелят ѝ да е още жив, недокоснат от човекоядни маймуни — или от нещо по-лошо като смъртоносна радиация. Най-малкото се надяваше Стоте поне да бяха стигнали до повърхността на планетата.

— Нямат много възможности — равнодушно констатира Люк. Очите му потърсиха нейните. — Трябваше да останеш на онзи кораб, когато имаше този шанс.

— Може би си прав, но бях забравила нещо много важно.

Младежът прокара пръсти по верижката на медальона, който ѝ подари на годишнината им.

— Разбира се. Не можеше да заминеш на Земята без това бижу.

Глас го перна игриво по рамото.

— Много добре знаеш за какво говоря.

Люк се разсмя.

— Нямам търпение да те видя как ми се мръщиш на Земята.

— Това ли е единствената цел в живота ти?

— Не. — Ръката на момчето обхвана тила ѝ, Люк сведе лице към нея и я целуна нежно. — Стремя се към много повече от това.

Глава 4

Уелс

През нощта беше трудно да се следи колко време е минало, така че Уелс сам прецени кога смяната му приключи. От болката в крайниците си предположи, че е патрулирал поне четири часа. Когато отиде да повика Ерик, намери момчето от „Аркадия“ сгушено до Феликс — на лицето му беше изписана такава блажена физиономия, че сърце не му даде да го събуди.

Синът на канцлера изръмжа тихичко, протегна се нагоре, за да се разтъпче, и премести копието от едната си ръка в другата. Оръжието беше пълна скръб. Стрелата, която отне живота на Ашър, бе изстреляна със смъртоносна точност. Ако земнородните се върнеха и стреляха по него, нямаше да има никакъв шанс срещу тях.

— Уелс? — повика го някакво момиче.

Младежът се завъртя на пети и запримигва в мрака.

— Прия? Ти ли си?

— Не… — В гласа на момичето се усещаше болка. — Аз съм. Кендъл.

— Извинявай — каза синът на канцлера. — Какво става? Всичко наред ли е?

— О, да, всичко е идеално! — изведнъж момичето много се развесели. Даже прекалено за това време на нощта. За щастие, беше прекалено тъмно, за да може Кендъл да забележи намръщената физиономия на Уелс. — Помислих си, че малко компания няма да ти е излишна.

Последното, което му трябваше сега, беше да подхваща безсмислен разговор.

— Добре съм си. Тъкмо щях да се сменям с Ерик — излъга той. Макар да не виждаше лицето на Кендъл, можеше да усети разочарованието ѝ. — Връщай се в леглото си, преди някой да ти е откраднал местенцето.

Момичето въздъхна леко, обърна се и се затътри към колибата. Когато Уелс я чу да затваря вратата след себе си, отново насочи цялото си внимание към редиците с дървета. Беше толкова изморен, че използва последната си останала енергия в опити да държи клепачите си отворени.

По някое време по-късно — може би след няколко минути или цял час — от сенките изникна една фигура. Уелс примигна — очакваше да изчезне, но вместо това тя се уголеми. Момчето се сепна, вдигна копието си и отвори уста, за да изкрещи някакво предупреждение, но тогава очертанията придобиха форма и думите застинаха на устните му.

Белами. Младежът се клатеше към него, а в треперещите си ръце държеше безжизнено тяло. За един кратък миг Уелс помисли, че е Октавия — но дори и в тъмното не можеше да сбърка разчорлената, червеникаворуса коса. Би я познал навсякъде.

Синът на канцлера хукна да бяга към тях и ги достигна точно когато Белами падна на колене. Лицето му беше зачервено и дишаше на пресекулки, но успя да задържи момичето, докато протегнатите ръце на Уелс не го поеха.

— Тя… тя… — изхриптя Белами, притисна длан в тревата, за да може да си поеме дъх, и довърши с усилие: — … беше ухапана. От змия.

Това беше достатъчно за Уелс. Притисна Кларк близо до гърдите си и я понесе към болничната колиба. Тясното пространство беше претъпкано със спящи младежи — половин дузина от тях се бяха свили на малкото останали одеяла и болнични легла.

— Размърдайте се — изкрещя синът на канцлера, глух за оплакванията и възраженията на сънените хлапета. — Веднага.

— Какво става? Върнаха ли се?

— Земнородните ли са? — изскимтя някой.

— Това Кларк ли е? Добре ли е?

Уелс не им обърна внимание и остави момичето на едно от освободените походни легла. Изтръпна, когато главата ѝ се килна на една страна.

— Кларк — отрони момчето, хвана я за рамото и я разтърси нежно. — Кларк! — Клекна до леглото и приближи лицето си до нейното. Тя все още дишаше, макар и слабо.

Белами влетя в палатката.

— Изкарай ги оттук — нареди Уелс и посочи към останалите вътре деца, които се клатушкаха наоколо и гледаха сънено към Кларк.

Белами ги събра и ги изведе през вратата.

— Всички вън — нареди той. Гласът му беше дрезгав от изтощението. Когато и последните хлапета бяха безцеремонно изгонени, той залитна към Уелс, който трескаво търсеше нещо в медицинските запаси.

— Какво да направя? — попита Бел.

— Просто я дръж под око. — Уелс мяташе бинтове и шишенца зад рамото си и се молеше да разполагат с противоотрова, а също така и да можеше да я разпознае. Прокле се, че не беше учил по-сериозно в часовете по биология. Прокле се, че не беше внимавал повече, когато Кларк често говореше за своето медицинско образование. Тогава беше прекалено зает да се възхищава на начина, по който искряха очите ѝ, щом станеше въпрос за чиракуването ѝ. Сега имаше вероятност тези очи да се затворят завинаги.

— По-добре побързай. — Гласът на Белами се разнесе от походното легло. Уелс се обърна и го видя, клекнал до Кларк — отмяташе кичури коса от бледото ѝ лице. Гледката веднага съживи яростта, която синът на канцлера изпита, когато зърна младежа да целува Кларк в гората.

— Не я докосвай. — Сам потръпна от острия си тон. — Просто… дай ѝ пространство да диша.

Белами погледна Уелс право в очите.

— Тя няма да диша още дълго, освен ако не намерим начин да ѝ помогнем.

Синът на канцлера отново се обърна към сандъка с лекарствата и си нареди да запази спокойствие. Очите му се спряха на светлооранжево шишенце и облекчението му едва не го замая.

Преди няколко години група учени изнесе лекция за своите проучвания в Райската зала. Бяха разработили универсален антидот — лекарство, което щеше да даде шанс на хората да оцелеят, когато се върнат на Земята. Не само че човешките същества бяха загубили голяма част от имунната си защита, но и много растения и животни бяха мутирали до такава степен, че старите медикаменти се оказваха безполезни. На Уелс му се струваше, че лекцията е била преди цял един живот, още преди да срещне Кларк, преди вицеканцлерът да принуди родителите ѝ да изследват въздействието на радиацията върху човешки тестови субекти. Беше отишъл само защото това влизаше в задълженията му като син на канцлера. Никога не беше вярвал, че ще дойде на Земята, камо ли пък че ще му се наложи да ползва подобна противоотрова, за да спаси момичето, което обича.

Уелс стисна зъби, когато постави шишенцето на спринцовката и насочи иглата ѝ към една синя вена на ръката на Кларк. Вцепени се, сърцето му препускаше. Ами ако грешеше за лекарството? Ако прецакаше нещата, като инжектираше в кръвта на любимата си фатално въздушно балонче?

— Дай ми я — стресна го Белами. — Аз ще ѝ я бия.

— Не — твърдо заяви Уелс. Не искаше да си го признае, но мисълта, че другото момче ще спаси Кларк, го ужасяваше. Негова беше вината да я изпратят на Земята, но нямаше да позволи тя да умре.

С едно движение заби иглата във вената ѝ, натисна долния ѝ край и изпразни цялото съдържание на спринцовката.

— Кларк — прошепна ѝ и я хвана за ръката. — Чуваш ли ме? — Вплете пръсти в нейните и затвори очи. — Моля те. Остани с мен. — Седна до нея и за няколко дълги мига просто държа ръката ѝ в своята.

— Слава богу — разнесе се гласът на Белами зад него.

Уелс погледна към Кларк, чиито очи бавно се отваряха. Синът на канцлера въздъхна и леко залитна, замаян от облекчението, което го обзе.

— Добре ли си? — попита момчето. Не му пукаше, че гласът му трепери.

Тя запримигва объркано към него. Уелс се подготви за момента, в който всичките ѝ спомени щяха да се завърнат и лицето ѝ щеше да се вледени и изпълни с ненавист. За негова изненада, Кларк отново затвори очи, а на устните ѝ се появи лека усмивка.

— Намерих… — прошепна тя.

— Какво намери? — попита я Уелс ѝ стисна ръката ѝ.

— Нямах… — гласът на момичето затихна, когато сънят я пребори.

Уелс се изправи, взе едно одеяло от другите болнични легла и нежно зави Кларк с него. Белами продължаваше да стои вдървено зад него, очите му бяха впити в свитата фигура на момичето, която, въпреки огромната си сила, изглеждаше по-малка — и някак си по-крехка, — когато спеше.

Синът на канцлера прочисти гърлото си.

— Благодаря ти — каза той и протегна ръка. — За това, че я върна обратно.

Белами едва кимна, все още беше в шок.

— Толкова се притесних. Помислих си, че… — Момчето прокара длан през косата си, плъзна краката си по пода и седна на него, като подпря гръб на леглото на Кларк.

Уелс настръхна от този свойски жест, но не можеше да каже нищо. Беше благодарен на Белами, че върна любимата му обратно в лагера, ала истински го болеше, като си помислеше какво може да се е случило между двамата през последните два дни.

Той също седна на земята с въздишка.

— Предполагам, че не си открил Октавия.

— Не. Намерихме следа, но тя беше някак… странна. — Момчето говореше, без да вдига поглед, гласът му беше равнодушен. — Октавия не е избягала. Била е отвлечена.

— Отвлечена? — изуми се Уелс. Парченцата от пъзела се нареждаха по местата си и образуваха много обезпокоителна картина. — Не мога да повярвам, че са я взели.

— Те? — Белами вдигна глава. — Кои те?

Уелс му разказа всичко, което се беше случило, откакто двамата с Кларк напуснаха лагера — изненадващото нападение, смъртта на Ашър, неоспоримия факт, че на Земята живеят и други хора.

Когато Белами заговори, лицето му беше погълнато от гняв:

— Мислиш, че са отвлекли Октавия по време на пожара? — Уелс кимна. — Кои са те? Как са преживели Катаклизма? Какво, по дяволите, искат тези… тези земнородни от Октавия?

— Не знам. Навярно защитават територията си. Може би са я отвлекли, за да отправят предупреждение, но когато не си тръгнахме, убиха Ашър, за да ни привлекат вниманието.

Белами се вторачи в него за един дълъг момент.

— Смяташ, че ще се върнат?

Уелс отвори уста, за да повтори същия неясен отговор, който даваше на останалите с цел да предотврати масовата паника, но когато срещна очите на момчето, се отказа от намерението си.

— Да. Ще се върнат. — Младежът разказа на Белами за нарастващата мания на Греъм да създаде армия — ход, който със сигурност щеше да доведе до още смърт.

— Струва ми се, че и тук не сте скучали — изсумтя Белами. Погледна през рамо към Кларк, която не помръдваше, но лицето ѝ беше спокойно, а дишането равномерно. — Трябва да си починеш. Аз ще наглеждам Спящата красавица и ще те уведомя, ако има някаква промяна.

Нещо в тона на момчето подразни Уелс.

— Добре съм — отговори той. — Така или иначе, трябва да стоя на пост. Но ти определено се нуждаеш от малко сън. Изглеждаш изтощен.

Двете момчета се наблюдаваха мълчаливо едно друго, след което Белами изпъна ръце и крака и изпъшка.

— В такъв случай май и двамата ще будуваме.

Младежите седяха в мълчание и се опитваха да не срещат очите си. Помръдваха единствено за да хвърлят поглед към Кларк в редките случаи, в които момичето се обръщаше на една страна или въздишаше в съня си. С напредването на нощта неколцина се опитаха да се върнат в болничната колиба, но Уелс ги пъдеше. Не беше честно да кара хората да спят на открито, когато тук имаше свободно място, но не можеше да рискува някой да безпокои Кларк. Не и след онова, което бе преживяла.

Синът на канцлера нямаше представа колко време бе минало, но светлината вече проникваше отвън, когато звучно тупване го извади от дрямката му и той скочи на крака. Главата на Белами рязко се вдигна.

— Какво става? — попита той, беше сънен. Без да му отговаря, Уелс хукна навън.

Поляната беше тиха и спокойна. Хората, които бе изритал, се бяха присъединили към другите покрай огнището. Като че ли всички още спяха.

Синът на канцлера смяташе да се върне вътре, когато някакво раздвижване до редицата с дървета привлече вниманието му. Нещо изникна зад ствола на едно от тях и побягна навътре в гората — ниска, слаба фигура, облечена в черно.

Без много да му мисли, Уелс се втурна след нея, краката му прелитаха над неравната, изпълнена с коренища почва. Бързо догонваше натрапника и се хвърли отгоре му с вик. Изсумтя, когато едно коляно се заби в стомаха му, но това не му попречи да повали странника на влажната земя. Беше хванал един от тях — един от земнородните.

Кръвта на младежа препускаше във вените му и му отне известно време, за да може да огледа добре човека, чиито китки беше приклещил. Чифт зелени очи се взираха гневно в него.

Беше момиче.

Глава 5

Белами

На Белами не му пукаше, че земнородната е момиче. Тя беше шпионин. Тя беше врагът. Тя беше една от онези, които убиха Ашър и отвлякоха сестра му.

В очите на непознатата се четеше страх, черната ѝ коса падаше върху лицето ѝ, докато се опитваше да се освободи от хватката. Но Белами, който беше застанал на колене до Уелс, я стисна още по-силно. Не можеха да я оставят да избяга, не и преди да им каже къде е Октавия.

Двете момчета изправиха земнородната на крака и Белами я разтърси грубо.

— Къде е тя, по дяволите? — изкрещя той. Лицето му беше толкова близо до нейното, че дъхът му развя косата ѝ. — Къде отведохте сестра ми?

Момичето потръпна, но не продума.

Младежът изви ръката ѝ зад гърба, точно както извиваше ръцете на момчетата в детския дом, когато ги хванеше да се подиграват на Октавия.

— По-добре ми кажи веднага или ще съжаляваш, че някога си изпълзяла от пещерата си!

— Белами — сряза го остро Уелс. — Успокой се. Все още не знаем нищо. Може да няма общо с…

— Разбира се, че има — прекъсна го момчето. Сграбчи косата на земнородната и придърпа лицето ѝ към своето. — Казвай веднага или нещата ще загрубеят.

— Остави я — изкрещя Уелс. — Вероятно въобще не знае английски. Преди да направим каквото и да било, първо трябва да се уверим…

Синът на канцлера беше прекъснат за пореден път от буря от викове и приближаващи стъпки на другите членове на групата, които се бяха събудили от шума и идваха да проверят какво става.

— Хванали сте една от тях — констатира Греъм и си проправи път между тълпата. В гласа му се усещаше нещо подобно на възхищение.

— Значи тази е от Земята? — попита едно момиче от „Уолдън“ изумено.

— Може ли да говори? — попита друг.

— Навярно е мутант. Сигурно ще хванете радиационно отравяне само като я докоснете — отбеляза едно високо момче от „Аркадия“, което изпъваше врата си, за да вижда по-добре.

На Белами не му пукаше дали пленницата им е радиоактивна, нямаше да му пука дори да имаше крила. Единственото, което го интересуваше, беше къде се намира сестра му.

— Какво ще правим с нея? — попита едно момиче и премести копието си от едната ръка в другата.

— Ще я убием — отсече Греъм, все едно това беше най-логичната постъпка на света. — След което ще набучим главата ѝ на кол, за да видят и другите как се отнасяме с онези, които ни заплашват.

— Не и преди двамата с нея да си поговорим — изръмжа Белами. Очите на момичето се присвиха, когато младежът я приближи, и тя се опита да го срита с коляно, но той се отдръпна на една страна.

— Белами, остави я — заповяда Уелс, опитвайки се да удържи земнородната.

Греъм го подразни:

— Искаш първо да се позабавляваш с нея ли? Не мога да разбера вкуса ти за момичета, малки ми канцлерю, но всеки си има нужди.

Уелс пренебрегна подигравката, обърна се към едно момче от „Уолдън“ и го помоли да му донесе въже.

— Ще я вържем и ще я отведем в болничната колиба, докато не решим какво да правим с нея.

Белами изгледа накриво сина на канцлера и усети как в него се надига гняв. Не беше доволен от подобно решение. Колкото по-дълго стояха тук, толкова по-надалеч щяха да отведат Октавия.

— Трябва да я накараме да ни каже къде е сестра ми — сопна се той, като се надяваше Уелс да го предизвика. Синът на канцлера нямаше право да взема подобни решения. Белами нямаше нищо против останалите да го слушат. По-добре него, отколкото Греъм. Това обаче не означаваше, че той ще решава съдбата на това момиче, което беше единствената следа към сестра му.

Момчето от „Уолдън“ се появи с въжето. Уелс завърза ръцете на земнородната зад гърба ѝ, след което стори същото и с краката ѝ, като не ги стегна прекалено, за да може да прави малки, тътрещи се крачки. Спокойните му, отработени движения напомниха на Белами, че синът на канцлера не е просто поредният разглезен жител на „Феникс“. Преди да бъде арестуван, Уелс е бил обучаван за пазач. По-точно за офицер. Белами стисна ръцете си в юмруци.

— Направете път — изкрещя Уелс и поведе пленничката към болничната колиба. Дългата ѝ черна коса вече не прикриваше лицето ѝ и Белами успя да я огледа добре за първи път. Беше млада, може би на възрастта на Октавия, със зелени очи във формата на бадеми. Вълнените ѝ черни дрехи въобще не бяха най-странното в нея. Белами осъзна, че има нещо в кожата ѝ. Макар тази на колонистите да предлагаше широка гама от цветове, всеки един от Стоте бе изгорял още през първата седмица след пристигането им на Земята, преди Кларк да им обясни, че трябва да се излагат колкото се може по-малко на слънцето. Кожата на пленничката им като че ли сияеше, горната част на бузите ѝ беше покрита с лунички. За разлика от всички тях, момичето беше расло на слънце.

Гневът на Белами прерасна в отвращение при мисълта, че Октавия е при съзаклятниците на тази земнородна. Дали я бяха завързали? Може би я бяха затворили в някоя пещера? Сестра му мразеше тесните пространства. Дали беше изплашена? Плачеше ли за него? Би грабнал брадвата и на мига би отсякъл ръката си с нея, ако знаеше, че това ще ѝ помогне.

Белами последва Уелс и пленничката до болничната колиба, която беше напълно празна, ако не се броеше все още спящата Кларк. Наблюдаваше внимателно сина на канцлера, който накара момичето да седне на едно от леглата, провери дали ръцете ѝ са здраво завързани зад гърба ѝ, отстъпи крачка назад и я погледна с изражение, което навярно беше придобил по време на военното си обучение.

— Как се казваш? — попита я той.

Тя се намръщи и се опита да се изправи на крака, но завързаните ѝ ръце я извадиха от равновесие. На Уелс не му беше никак трудно да я бутне обратно на леглото.

— Разбираш ли какво ти говоря? — попита отново синът на канцлера.

Една обезпокоителна мисъл се надигна сред мъглата от гняв в ума на Белами. Ами ако това момиче наистина не знаеше английски? Бяха се приземили в Северна Америка, но това не означаваше, че земнородните говорят на същия език, който бяха използвали преди триста години.

Уелс приклекна и погледна пленничката в очите.

— Не знаехме, че тук все още живеят хора. Ако с нещо сме ви обидили, съжаляваме. Но…

— Съжаляваме? — излая Белами. — Те отвлякоха сестра ми и убиха Ашър. Няма да се извиняваме за нищо.

Уелс го стрелна с предупредителен поглед и отново се обърна към земнородната.

— Трябва да ни кажеш къде отведохте приятелката ни. Ще останеш при нас, докато не ни дадеш някаква полезна информация.

Момичето се завъртя към него, но вместо да му отговори стисна устни и го изгледа гневно.

Уелс се изправи, потърка главата си в изблик на безсилие и се извърна на една страна.

— Това ли беше? Това ли ти е представата за разпит? — попита го Белами, разкъсван от гнева и раздразнението. — Знаеш ли какво правят баща ти и приятелчетата му от Съвета, когато искат да получат информация от някого?

— Ние не действаме по този начин — отвърна Уелс с вбесяваща праведност, все едно половината от тук присъстващите не бяха разпитвани от пазачите на баща му. Младежът отиде до леглото на Кларк, оправи ѝ одеялото и се насочи към вратата.

— Просто ще я зарежеш тук? — изуми се Белами, а очите му се стрелкаха от момичето към Уелс.

— Ще поставим стражи пред палатката. Не се тревожи, няма да избяга.

Белами пристъпи напред.

— Със сигурност няма да го стори, защото аз оставам с нея. С двете им. — Момчето вирна глава към спящата Кларк. — Мислиш ли, че е добра идея да я държиш сама с една убийца?

Уелс погледна към младежа.

— Тя е завързана. Не може да нарани никого.

Снизхождението в гласа на сина на канцлера беше достатъчно, за да накара кръвта на другото момче да закипи.

— Не знаем нищо за тези хора! — отвърна му то. — Не знаем през какви мутации са минали. Помниш ли двуглавия елен?

Уелс поклати глава.

— Тя е човешко същество, Белами, не някакво чудовище.

Братът на Октавия изсумтя и се обърна към момичето. Земнородната се беше вторачила в тях, очите ѝ бяха ококорени и постоянно местеше поглед от единия към другия.

— Въпреки всичко ще се чувствам доста по-добре, ако я държа под око — заяви Белами, като се опита да звучи спокоен. Знаеше, че Уелс няма да му позволи да остане тук, ако смяташе, че ще нарани земнородната.

— Добре. — Синът на канцлера погледна към Кларк, след което отново върна вниманието си към Бел. — Но не я закачай засега. Ще се върна след малко.

Когато Уелс излезе, младежът отиде до другия край на колибата и седна на пода до Кларк. Земнородната се размърда в леглото си и се обърна така, че да гледа на другата страна, но момчето можеше да разбере по напрежението в раменете ѝ, че е наясно с всяко негово движение.

Добре, помисли си Белами. Нека се притеснява от следващия му ход. Колкото по-уплашена беше, толкова по-голям бе шансът да им каже къде е Октавия. Младежът щеше да спаси сестра си независимо от обстоятелствата. През последните петнайсет години бе рискувал живота си, за да бъде тя в безопасност, и нямаше намерение да спира точно сега.

* * *

Белами обожаваше Деня на възпоменанието. Разбира се, не заради монотонното бръщолевене на възпитателите от детския дом относно това какви късметлии са всички, че предците им са успели да излетят от Земята. Ако през онзи ден прапрадядо му знаеше, че наследниците му ще разполагат с привилегията да чистят тоалетните на една летяща консервена кутия с рециклиран въздух, навярно щеше да каже: „Знаете ли какво, момчета, тук ми е добре“. Не, Белами обичаше Деня на възпоменанието, защото складовите палуби бяха почти празни, което ги правеше идеални за плячкосване.

Промъкна се зад един остарял генератор, захвърлен до стената. На подобни места можеха да се съхраняват ценни вещи за десетилетия напред. На последния Ден на възпоменанието намери истинско джобно ножче зад една решетка на палуба В. Белами се ухили, когато пръстите му напипаха нещо меко. Издърпа го и установи, че е плат в розов цвят. Шал? Извади го целия, без да обръща внимание на прахта. Оказа се малко одеяло с тъмнорозови декорации по него. Момчето го сгъна внимателно и го пъхна под якето си.

Докато вървеше към детския дом, Белами обмисляше да подари находката си на Октавия. Наскоро я преместиха от малката спалня, в която спяха пет– и шестгодишните, в доста по-голямата, предназначена за по-големите момичета. На сестра му ѝ харесваше да я считат за голямо момиче, но общото спално помещение я плашеше и едно красиво одеяло щеше да направи новото място много по-приветливо.

Когато обаче Белами намести плата под мишницата си и усети допира на меката вълна до кожата си, разбра, че тази вещ е прекалено ценна, за да я задържи. Животът в детския дом беше труден. Макар да разпределяха храната поравно, сираците бяха разработили сложна система, базирана на подкупи и заплахи. Без него Октавия никога нямаше да разполага с достатъчно ядене. Белами беше добър боклукчия, който изтъргуваше всичко, което намери, за точки за купони или подкупваше кухненския персонал за допълнителни порции. През последните няколко години беше свършил доста добра работа в осигуряването на прехраната на Октавия. В нейния поглед никога не се забелязваше онзи див, изгладнял блясък, характерен за другите от детския дом.

Белами се промъкна през служебния вход, който се използваше доста рядко, и скри одеялото на обичайното място — зад една решетка в стената, която се намираше прекалено ниско, за да може някой да я забележи. Щеше да се върне за него довечера и да го изтъргува на черния пазар. Мрачните, тесни коридори пустееха, което означаваше, че хората още бяха в залата за събирания, където честваха Деня на възпоменанието и пълнеха главите им със забавни факти около радиационното отравяне и Катаклизма.

Белами сви зад един ъгъл. За негова огромна изненада, от спалното помещение на момичетата се носеше гълчава, буен смях, който не беше достатъчно силен, за да прикрие… плач ли беше това? Момчето забърза крачка и нахълта вътре, без да чука. Дългата стая беше почти празна, а няколко по-големи момичета се бяха наредили в кръг така погълнати от онова, което правеха, че въобще не забелязаха появата му.

Висока, руса девойка държеше нещо във въздуха и се кикотеше, когато една малка ръчичка посягаше нагоре в неуспешни опити да го хване. Октавия. Дори и на слабата светлина Белами успя да види сестра си между изправените тела на мъчителките ѝ — бузите ѝ бяха мокри от сълзи, а огромните ѝ очи гледаха жално.

Момичетата бяха отнели червената ѝ панделка, онази, с която Октавия връзваше черната си коса всеки ден.

— Върнете ми я — примоли се тя с треперещ глас, който накара сърцето на Белами да се свие.

— Защо? — присмя ѝ се едно от по-големите момичета. — Приличаш на идиот с нея. Такава ли искаш да бъдеш?

— Аха — намеси се третата девойка. — Правим ти услуга. Хората вече няма да се питат „Кое е това шантаво дете с грозната панделка?“.

Момичето, което държеше украшението, се престори, че го разглежда внимателно.

— Дори не ми прилича на истинска панделка. Сигурна съм, че си я намерила в някоя боклукчийска торба.

Приятелката ѝ се разкикоти.

— Навярно затова мирише като на палубата за отпадъци.

— А ти ще миришеш като разлагащ се труп, когато те открият — прекъсна ги Белами, закрачи напред и грабна панделката от ръката на русото момиче. Избута девойките настрана и клекна до Октавия. — Добре ли си? — Изтри сълзите от лицето ѝ.

Детето кимна и подсмръкна. Той ѝ върна панделката и тя я стисна в малкото си юмруче, все едно украшението беше живо същество, което можеше да избяга.

Белами се изправи, без да откъсва ръка от рамото на сестра си, и се обърна към девойките. Гласът му беше твърд:

— Ако още веднъж разбера, че сте я тормозили, ще се молите да ви изхвърлят в Космоса.

Двете момичета си размениха изплашени погледи, но русокоската само сбърчи чело и се подсмихна.

— Тя даже не трябва да е тук. Това дете е чиста загуба на кислород, родено е единствено заради глупостта на майка ви курветината. Сестра ти… — момичето изрече думата така, все едно беше нещо отвратително — … ще стане същата като нея.

Мускулите на Белами реагираха преди ума му. Без да осъзнава какво прави, той сграбчи момичето за врата и я блъсна в стената.

— Ако още веднъж проговориш на сестра ми, ако само я погледнеш дори, ще те убия — изсъска той. Стисна я още по-силно за врата, обзет от внезапното желание да я прекърши завинаги.

В далечината някой се развика. Младежът пусна момичето и залитна назад точно когато чифт ръце го прихванаха и го отведоха.

Нямаше да е първото му посещение до офиса на директорката, но Белами за пръв път бълваше толкова много ругатни по пътя. Възпитателят, който го беше извлачил дотук, го блъсна в един стол и му каза да чака.

— Стой надалеч от тази — нареди мъжът и посочи към едно момиче, което стоеше срещу него.

Белами изгледа сърдито възпитателя, който размаха длан пред скенера на вратата — тя се отвори и мъжът напусна помещението. В този момент част от него искаше да избяга. Дали опитът му да удуши онзи рус космически боклук, който тормозеше сестра му, се броеше за нарушение? Вече имаше толкова много предупреждения, че беше въпрос на време директорката да напише доклад, който да го прати в затвора. Ако това се случеше, кой щеше да се грижи за Октавия? По-добре беше да остане тук и да се опита да изглади нещата.

Хвърли поглед на момичето отсреща. Изглеждаше на неговата възраст, но никога преди не я беше виждал — навярно бе нова. Стоеше със свити под тялото крака и нервно си играеше с копчетата на пуловера си. Чупливата ѝ руса коса беше сресана и лъщеше. Белами го обзе внезапен пристъп на съжаление, като си помисли как днес се бе облякла в стаята си за последен път и внимателно беше пригладила косата си за пътешествието до тази дупка.

— За какво си тук? — попита момичето, изваждайки го от мислите му. Гласът ѝ беше леко дрезгав, все едно не бе говорила от дълго време — или може би беше плакала наскоро. Момчето се зачуди как се беше озовала тук — навярно родителите ѝ бяха починали или ги бяха изхвърлили в Космоса заради извършени нарушения.

Белами реши, че няма смисъл да я лъже.

— Нападнах момиче — каза той с характерния си равен, безгрижен тон, щом станеше въпрос за провиненията му. Видя проблясък в погледа ѝ и внезапно му се прииска да разясни: — Нараняваше сестра ми.

Тя се ококори насреща му.

— Сестра ти? — За разлика от русокоската, това момиче изрече думата като нещо изключително рядко и ценно. Белами вече беше напълно сигурен, че е нова тук — всички в детския дом знаеха за него и Октавия. Заради стриктните закони за ръста на населението на кораба нямаше братя и сестри от поне едно поколение.

— Технически ми е полусестра — но сме единственото семейство, което двамата имаме. Казва се Октавия. — Момчето се усмихна, както правеше винаги, щом произнасяше името на сестра си. — Нова ли си тук?

Момичето кимна.

— Казвам се Лили — представи се тя.

— Красиво име. — Думите се изплъзнаха от устата му, преди да осъзнае колко нелепо звучаха. — Аз съм Белами. — Опита се да мисли за нещо друго и да забрави какъв глупак е, но тогава вратата се отвори и през нея влезе директорката.

— Пак ли ти — изуми се тя и му хвърли неодобрителен поглед, преди да се обърне към момичето. — Лили Марш? — попита жената с глас, който Белами чуваше за първи път. — Много се радвам да се запозная с теб. Хайде да отидем в офиса ми, за да ти обясня как стоят нещата при нас. — Лили се изправи бавно на крака, а директорката се обърна към младежа: — Един месец пробация, през който дори да стъпиш накриво, изхвърчаш от тук. Завинаги.

Тези думи бяха такова облекчение за Белами, че той побърза да се разкара, преди жената да е променила решението си. Скочи от стола и хукна към вратата. Докато я чакаше да се отвори, се извърна към Лили.

За негова изненада, момичето му се усмихваше.

Глава 6

Кларк

Каквото и да правиш, не ходи в лабораторията.

До слуха на Кларк достигнаха агонизиращи викове и момичето не можеше да прецени дали идваха от другата страна на стената, или от мрачните кътчета на съзнанието ѝ.

При експериментите използваме високи нива на радиация. Не искаме да се нараниш.

Лабораторията не приличаше на онова, което тя си представяше. Вместо с компютри и оборудване беше изпълнена с болнични легла. Във всяко от тях имаше дете.

Нашата работа е да определим кога Земята ще е годна за живеене. Всички разчитат на нас.

Кларк огледа внимателно помещението — търсеше своята приятелка Лили. Чувстваше се самотна. И уплашена. Всички около нея умираха. Малките им тела вехнеха, докато накрая не се превръщаха в купчинка от кожа и кости.

Не трябваше да откриваш това.

Къде ли беше Лили? Кларк често посещаваше своята приятелка, когато родителите ѝ не бяха в лабораторията. Носеше ѝ подаръци, книги, които вземаше от библиотеката, и бонбони, които крадеше от склада с провизии на училището. В добрите дни на Лили смехът им заглушаваше пиукането на мониторите, които следяха сърдечния пулс на пациентите.

Не беше наша идея. Вицеканцлерът ни принуди да експериментираме с тези деца. Заплаши, че ще ни убие, ако му откажем.

Кларк ходеше от легло на легло, във всяко едно от тях имаше болно дете, но никое от тях не беше най-добрата ѝ приятелка.

Изведнъж си спомни. Лили беше мъртва. Тя я беше убила.

Заплаши, че ще убие и теб.

Лили я умоляваше да накара болката да изчезне. Кларк не искаше да го прави, но знаеше, че приятелката ѝ никога няма да се оправи. Накрая се предаде и даде на момичето фатална доза лекарства, която да прекрати страданията ѝ.

Съжалявам, опита се да се извини на мъртвата девойка. Съжалявам. Съжалявам.

* * *

— Всичко е наред, Кларк. Шшш, всичко е наред. До теб съм.

Момичето отвори очи. Лежеше на походно легло, ръката ѝ беше бинтована… защо? Какво се беше случило?

Белами стоеше до нея, лицето му беше мръсно и измъчено. Усмихваше ѝ се по начин, който Кларк виждаше за пръв път — широко и лъчезарно, без никаква следа от насмешка. Имаше нещо изключително интимно в усмивката му, все едно разкриваше повече от него, отколкото самият той беше показал, когато плуваха заедно по бельо.

— Благодаря на бога, че си добре. Помниш ли, че те ухапа змия? — попита младежът. Кларк затвори очи, когато късчетата памет започнаха да се завръщат. Гърчещото се създание. Заслепяващата болка. Топлината от ръцете на Белами, които я подхванаха.

— Бихме ти от универсалната противоотрова, но не знаех дали не сме закъснели прекалено.

Кларк се изправи и осъзна един факт.

— Носил си ме през целия път до лагера? — Бузите ѝ поруменяха при мисълта, че толкова дълго време е била в безсъзнание в ръцете на Белами. — И си се сетил за лекарството?

Младежът хвърли бърз поглед към вратата.

— Заслугата е изцяло на Уелс.

Името се стовари тежко върху гърдите на Кларк. След като синът на канцлера не ѝ беше позволил да влезе в горящата болнична палатка, за да спаси приятелката си Талия, тя напусна лагера, заслепена от ярост и тъга. Огледа новата болнична колиба и почувства единствено печал. Талия загина, но не можеше да вини Уелс за онова, което стори. Той ѝ беше спасил живота… а сега го бе сторил за втори път.

В другия край на малката колиба, на едно от леглата, се беше свило момиче. Кларк се поизправи на лакти, но когато Белами проследи погледа ѝ, седна на ръба на леглото ѝ като подобие на жив щит.

— Така — каза той и погледна през рамо, — относно това.

Младежът ѝ разказа за нападението, при което беше загинал Ашър, и за земнородната, заловена от Уелс.

— Какво? — изуми се Кларк и рязко се изправи на крака. — Искаш да ми кажеш, че това момиче ей там е родено на Земята? — Една малка част от нея очакваше нещо подобно да се случи от момента, в който намериха ябълковата градина, но да види земнородна на няколко метра от себе си беше прекалено. Хиляди въпроси се зародиха във всяка клетка на мозъка ѝ. Как тези хора бяха оцелели след Катаклизма? Колко бяха? Цялата планета ли населяваха, или само този район?

— Говори тихо — прошепна Белами, постави ръка на рамото на Кларк и нежно я бутна отново да легне. — Мисля, че спи, което ме устройва в момента. Всичко е толкова зловещо. Имам чувството, че целият ад се е стоварил на главите ни.

Кларк отблъсна ръката му и стана на крака. Вълнението и стресът пулсираха по вените ѝ, цялото ѝ тяло трепереше.

— Не е за вярване. Трябва да разговарям с нея!

Преди да успее да направи друга крачка, младежът я сграбчи за китката.

— Идеята не е добра. Нейните хора отвлякоха Октавия и убиха Ашър. Хванахме я, докато ни шпионираше. — Устата му се изкриви в подигравателна усмивка. — Сигурно е избирала кой да е следващият, когото да убият.

Кларк го погледна объркано. Защо предполагаха какви са мотивите на земнородната, след като можеха просто да я попитат?

— Някой опита ли се да говори с нея? — Нямаше никаква опасност да се пробват, особено след като ръцете и краката ѝ бяха вързани. Кларк се надигна на пръсти, за да може да огледа по-добре пленничката. Момичето се беше свило на една страна, с гръб към тях. Изглеждаше така, все едно е мъртва.

Белами дръпна Кларк и я избута на леглото ѝ.

— Мисля, че говори английски. Не е казала и думичка, но имам чувството, че разбира какво казваме. Веднага след като получим някаква полезна информация от нея, ще тръгна след Октавия.

Гласът на момчето беше спокоен, но Белами не успя да скрие тревогата си, когато изрече името на сестра си. За момент мислите на Кларк се отдалечиха от земнородната на походното легло и се завърнаха в гората, където тя и Белами следваха дирята на Октавия. Почувства се виновна, че младежът беше изоставил следата, за да я върне в лагера.

— Белами — започна тя, когато друга мисъл се заформи в ума ѝ. — Онези останки, които открихме. Видя ли логото на тях? Пишеше „ТГ“. — Всяко дете в Колонията знаеше, че „ТГ“ означава „Трилиън Галактик“ — компанията, която беше конструирала техния кораб.

— Знам — отвърна младежът. — Но това може да значи всичко.

— Останките не са от нашия кораб — побърза да каже Кларк. Неусетно беше повишила глас от вълнение. — Което ме кара да смятам, че е от нещо друго, което Колонията е изпратила тук долу. Може би някакъв вид дрон? Или пък… — момичето млъкна, подвоуми се дали да изрече на глас онова, което се роди в ума ѝ. — Мисля, че е важно да разберем откъде са се взели — довърши тя.

Белами стисна ръката ѝ.

— Открием ли Октавия, ще отидем да разгледаме.

— Благодаря ти — промълви тихо Кларк. — За всичко. Наясно съм, че ти е отнело много време, за да ме върнеш тук.

— Щеше да е срамота да изгубим единствената докторка на Земята, макар и да е била арестувана, преди да завърши обучението си. Ще ми напомниш ли отново коя част на тялото си да пазя най-много от наранявания? — попита Белами и ѝ се ухили насреща. — Можеш ли да лекуваш друго освен лакти и глезени?

Кларк се зарадва да го види в добро настроение, но това не беше достатъчно, за да заличи чувството ѝ за вина. Тя понижи глас и отново погледна момичето срещу тях:

— Просто… ако се налага да тръгваш, върви. Чувствам се ужасно, че вече загуби цял ден заради мен.

Усмивката му омекна.

— Всичко е наред. — Младежът протегна ръка и разсеяно започна да увива един неин кичур около пръста си. — Смятам, че засега най-разумното, което мога да сторя, е да разбера какво знае земнородната, преди пак да тръгна по следата.

Кларк кимна и почувства облекчение от факта, че Белами не я обвинява за нищо, както и от това, че няма намерение да тръгне веднага.

— Октавия е истинска щастливка, че те има — каза тя, килна глава на една страна и го огледа с усмивка. — Знаеш ли, спомням си добре момента, в който разбрах, че на „Уолдън“ има брат и сестра.

Младежът повдигна едната си вежда.

— Репутацията ми ме предхожда? Май не трябва да се изненадвам. Как можеш да устоиш на изкушението да не говориш за такъв хубавец?

Кларк се блъсна в него и завря лакът в ребрата му. Белами се престори, че много го е заболяло, след което се разсмя.

— Вярно е — съгласи се момичето. — Приятелката ми Лили ви помнеше от детския дом. Ако не бъркам, точните ѝ думи бяха: „Познавам едно момиче, което има по-голям брат. Това е чудесно, още повече че той е изключително привлекателен: никой не може да погледне директно в него. Толкова е ослепителен, че все едно се взираш в слънцето“.

Вместо да се усмихне Белами пребледня.

— Лили? Нали не става въпрос за Лили Марш?

Гърдите на Кларк се стегнаха, щом осъзна какво се беше изплъзнало от устата ѝ току-що. Разбира се, че Белами и Лили се познаваха. Едва ли детският дом на „Уолдън“ имаше много обитатели, нали? Лили рядко споделяше за миналото си, а Кларк не я питаше. Сега момичето осъзна, че така е било по-добре — да смята, че приятелката ѝ е нямала минало, че е нямала нито един близък човек.

— Откъде познаваш Лили? — попита Белами и се вгледа в очите ѝ. Търсеше в тях информацията, която тя толкова усърдно се опитваше да скрие.

— Срещнахме се в болницата по време на обучението ми — отвърна Кларк, без да се опитва да преброи лъжите в това кратко изречение. — Приятели ли бяхте? — Надяваше се момчето просто да свие рамене и да ѝ отговори, че се познават от детския дом.

— Ние бяхме… — Белами млъкна. — Ние бяхме нещо повече от приятели. Лили беше единственото момиче, за което някога ме е било грижа. Преди теб.

— Какво? — Кларк го погледна ужасена. Лили, нейната най-добра приятелка и тестови субект на родителите ѝ, е била…

— Добре ли си? — попита я Белами. — Тревожи ли те фактът, че съм имал приятелка там на кораба?

— Не. Разбира се, че не — отвърна Кларк. — Добре съм. Просто съм изморена. — Сърцето ѝ препускаше, тя се върна на своята половина от леглото и погледна към Белами. По-добре да я смяташе за ревнива и обсебваща, отколкото да му споделеше дори частица от истината.

— Добре — съгласи се младежът, макар да не изглеждаше убеден в думите ѝ. — Защото всичко това беше преди много време.

Не и за нея. Белами може и да смяташе, че смъртта на Лили е била преди много време, но не и Кларк — тя преживяваше последните моменти от живота на приятелката си всеки ден. Все още виждаше лицето ѝ, щом затвореше очи и се опиташе да заспи. Все още чуваше гласа ѝ в главата си.

Смъртта на Лили никога не беше далеч от мислите ѝ. Защото Кларк беше онази, която ѝ я дари.

Глава 7

Глас

Глас и Люк напуснаха апартамента, който виждаха за последен път, в мълчание. Когато излязоха на зловещо празния коридор, момичето хвана младежа за ръката — и двамата бяха шокирани от тишината. Хаосът, който беше завладял кораба през последните няколко дни, явно бе потушен, пометен от тежката вълна на отчаянието. Слабата светлина, която се стелеше от тавана, премигаше уморено като малко дете, което се опитваше да държи очите си отворени.

Поеха по главното стълбище, водещо до ниските нива на кораба, които се използваха за електрическите и водопроводните системи. Никой от двама им не проговори, докато Глас не придърпа Люк до една вентилационна система, пресегна се и свали решетката ѝ.

— Моля те — каза младежът. — Позволи на мен. — Той издърпа скарата от стената и я остави на пода с преувеличен финес. — Сега разбирам, че всички онези часове, които съм прекарал в размисли къде да те изведа на среща, са били напълно излишни. Можел съм просто да те поканя на романтично пълзене във вентилационната система.

— Всичко е заради теб — отвърна Глас и се усмихна, въпреки сълзите, които напираха да потекат от очите ѝ.

— Кое? — Люк разроши косата ѝ. — Хулиганството ли?

Момичето се вдигна на пръсти, за да го целуне.

— Не, жаждата ми за приключения.

Люк я придърпа към себе си и я прегърна.

— Обичам те — прошепна в ухото ѝ. Помогна ѝ да влезе в шахтата, изчака я да се придърпа навътре и отново постави решетката.

Глас спря за миг, за да изтрие сълзите, които замъгляваха зрението ѝ.

— И аз те обичам — прошепна тя, макар да знаеше, че Люк не може да я чуе. Стисна зъби и започна да пълзи по тясната метална шахта.

Докато бавно се придвижваше напред и напрягаше очите си, за да вижда на слабата светлина, Глас се опита да си представи изражението на лицето на майка си, когато отвореше вратата на апартамента им. Дали щеше да е изпълнена с облекчение? Или може би част от нея още щеше да е гневна, задето дъщеря ѝ беше рискувала живота си, за да се промъкне на „Уолдън“? Мисълта, че беше причинила толкова много болка на майка си през последните месеци, накара сърцето ѝ да се свие. Ако това беше краят, Глас се нуждаеше от още един последен шанс да се извини, една последна възможност да ѝ каже колко много я обича.

Момичето потръпна, когато кракът ѝ се удари в металната стена. Ако преди две години някой ѝ беше казал, че един ден ще пълзи във вентилационната система от „Уолдън“ до „Феникс“, щеше да му се изсмее в лицето. Тогава нещата бяха различни — тя беше различна. Усмихна се в мрака. Сега животът ѝ беше в опасност, но поне си струваше рискът.

* * *

— … когато Катаклизмът ударил, имало сто деветдесет и пет суверенни нации, макар че повечето се присъединили към един от четирите основни съюза.

Глас се прозя и едва прикри устата си. Учителката им беше намалила осветлението, за да се виждат холограмите по-добре, така че имаше много малка вероятност да забележи как момичето не внимава в час.

— През първите шест седмици на Третата световна война близо два милиона души били убити…

— Кора — прошепна Глас и се наведе над чина си. — Кора.

Момичето вдигна глава и сънено запримигва пред приятелката си.

— Какво?

— … а през следващите шест месеца от глад загинали още пет милиона.

— Получи ли съобщенията ми?

Кора потърка клепачите си и отново примигна, за да активира импланта в роговицата. Присви очи, докато преглеждаше непрочетените си писма, включително и едно от Глас, в което тя я питаше дали иска да отидат до Пункта за обмяна след часовете.

След няколко секунди горният десен ъгъл на зрението на Глас просветна. Тя мигна и съобщението от Кора се появи. — Разбира се, ама трябва да сме бързи. Имам среща с майка ми в 3.

Защо? — върна ѝ в отговор съученичката ѝ.

Градинарски задължения ☺.

Глас се усмихна. „Градинарски задължения“ беше код на семейството на Кора, когато посещаваха соларните полета. Това беше напълно незаконно, но пазачите се правеха на слепи, защото бащата на съученичката ѝ беше шеф на ресурсите и никой не искаше да рискува да го ядоса. На Глас не ѝ пукаше, че Кора и техните получаваха най-добрата продукция по този начин — нейното семейство имаше други облаги — и поради тази причина приятелката ѝ често я канеше да си похапват пресни плодове.

— Да, Кларк? — Учителката посочи към едно момиче на предните редове, което беше вдигнало ръка. Глас и Кора завъртяха очи. Кларк винаги имаше въпрос и преподавателите бяха толкова възхитени от нейното „интелектуално любопитство“, че я оставяха да бръщолеви глупости дори и след края на часа.

— Има ли такива видове, които вече са били изчезнали? Или това се е случило едва след Катаклизма?

— Много интересен въпрос, Кларк. До средата на двайсет и първи век поне една трета от…

— Бих се радвала, ако тя изчезне — промърмори Глас, без да си губи времето да праща съобщение на Кора.

Съученичката ѝ се разсмя, въздъхна и отново положи глава на чина си.

— Събуди ме, когато свършат.

Глас изпъшка.

— Това момиче има нужда от личен живот — прошепна тя. — Ако не млъкне, ще я изхвърля в Космоса.

След като учителката им най-накрая ги пусна, Глас скочи на крака и хвана Кора за ръката.

— Хайде де — простена. — Трябва да си намеря копчета за тази рокля.

— До Пункта за обмяна ли ще ходите? — нетърпеливо попита Кларк, изправена до чина си. — Ще дойда с вас. Опитвам се да намеря възглавница за приятеля си.

Глас изгледа момичето от глава до пети — кърпените ѝ панталони и развлечената ѝ риза приличаха на закупени от Пункта за обмяна на „Аркадия“.

— Можеш да изгориш тези панталони, да изсипеш пепелта им в ризата и voilà, приятелят ти ще има нова възглавница, а за нас — една грозна гледка по-малко.

Кора избухна в смях, но Глас не изпита удовлетворение от постъпката си. Очите на Кларк се опулиха от изненада и обида. Момичето стисна устни и си тръгна, без да каже дума повече.

Все тая, помисли си Глас. Ето какво получаваш, като си подмазвач и проваляш деня на всички останали.

Тъй като ги задържаха до по-късно, Кора нямаше време да отиде с нея до Пункта за обмяна, затова тръгна да се прибира. Мразеше да пазарува сама. Не ѝ харесваше как я зяпаха пазачите, когато офицерът им не гледаше. Или пък как я зяпаха другите мъже, когато съпругите им не гледаха.

По пътя към дома си обмисляше план как да накара баща си да ѝ даде повече точки. Денят на възпоменанието наближаваше и Глас беше твърдо решена да носи по-хубава рокля от тази на Кора.

Надникна в апартамента и захвърли училищната си чанта на пода.

— Мамо? — повика тя. — Мамо, знаеш ли къде е татко?

Майка ѝ излезе от спалнята си. Лицето ѝ беше бледо под умело нанесения руж, а очите ѝ блестяха по странен начин, сякаш бяха станали жертва на някаква игра на светлината.

— Какво не е наред? — попита Глас и погледна през рамо. Надяваше се баща ѝ да дойде всеки момент. Никога не знаеше какво да прави, когато майка ѝ беше в едно от своите настроения. — Къде е татко? Все още ли е на работа? Искам да поговоря с него за джобните си.

— Баща ти го няма.

— Няма го? Какво имаш…?

— Изостави ни. Мести се при… — жената затвори очи за момент — … онова момиче от комисията. — Гласът ѝ беше равен, все едно беше сгънала емоциите си като една от натруфените си рокли.

Глас замръзна.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че джобните ти са най-малкият ни проблем — отговори Соня, потъна в дивана и затвори очи. — Нямаме нищо.

* * *

Краката я боляха, а ръцете ѝ бяха ожулени, когато изпълзя зад ъгъла на вентилационната система, която водеше до „Феникс“. Молеше се да няма пазачи от другата страна, така че да се върне веднага и да вземе Люк със себе си. На фона на всичко, случващо се наоколо, със сигурност щеше да успее да го вкара в апартамента на майка си незабелязано, след което щеше да измисли как да се качат на един от корабите до Земята.

Когато за първи път ѝ казаха, че ще ходи на планетата — по онова време беше в затвора, където ѝ обясниха, че тя и още деветдесет и девет деца ще бъдат изпратени на повърхността с кораб, — тази идея я ужаси. Сега в главата ѝ се оформяше съвсем различна картина на Земята. Представи си как тя и Люк се държат за ръце, докато се разхождат в гората. Как стоят на върха на някой хълм и наблюдават истински залез в пълно мълчание. Сигурно някои градове бяха оцелели — може би щяха да отидат в Париж като двойката, изобразена на чиниите?

Глас се усмихваше, когато протегна ръце, за да хване решетката от страната на „Феникс“. Пръстите ѝ обходиха мястото, но не намериха пролука, в която да се пъхнат. Усещаше ръбовете на скарата, но нещо я беше покрило, беше я изолирало от другата страна.

Момичето се завъртя с краката напред към изхода на въздушната шахта. Пое си дълбоко дъх и стовари ритника си. Нищо не се случи. Ритна отново и изрева от яд, когато решетката издрънча, но не помръдна.

— Не! — провикна се Глас и потръпна, когато гласът ѝ се разнесе из шахтата. Навярно Камий беше блокирала изхода, за да не може никой да я последва. Имаше смисъл — един нелегален жител на „Уолдън“ разполагаше с много по-голям шанс да се скрие, за разлика от цял поток от тях. Постъпката на Камий обаче беше обрекла Глас и Люк на сигурна смърт.

Момичето сви коленете си до гърдите и ги прегърна с ръце. Опитваше се да не мисли как ще реагира приятелят ѝ, когато му кажеше, че пътят е блокиран. Как щеше да използва всяка частица самоконтрол, за да изглежда силен и смел, но нямаше да успее да прикрие отчаянието в погледа си.

Глас никога вече нямаше да види майка си. Когато кислородът на „Феникс“ най-накрая свършеше, Соня щеше да е съвсем сама, свита на кълбо в собствения си малък апартамент, хриптейки „сбогом“ на дъщерята, която беше изчезнала безследно.

Точно когато момичето се обърна, за да поеме по дългия път обратно, една идея се зароди в ума ѝ. Тя беше толкова безразсъдна и шантава, че имаше голям шанс наистина да проработи.

Ако нямаше начин да стигнат от „Уолдън“ до „Феникс“ от вътрешността на кораба, то тогава просто трябваше да влязат отвън.

Глава 8

Уелс

Моли не беше по-добре след закуска. Треската ѝ се бе влошила и момичето трепереше още повече, независимо с колко одеяла я завиваше Уелс.

Сутринта отиде да легне в една от опразнените колиби, но вече бе станало обяд, а положението продължаваше да се влошава. Синът на канцлера изгледа Моли намръщено. На бледото ѝ чело бяха избили капки пот, а очите ѝ имаха странен, жълтеникав оттенък.

Уелс избягваше Кларк за първи път през живота си, но нямаше друг избор — трябваше да отиде при нея. Наведе се, взе дребното момиче в ръцете си и излезе на поляната. По-голямата част от Стоте бяха прекалено заети с обсъждане на земнородната или с тренировки с новите копия на Греъм, за да ги забележат, но имаше и такива, наблюдаващи внимателно Уелс, който отвори вратата на болничната колиба и внесе Моли вътре.

Пленничката лежеше с гръб към входа — спеше или се преструваше, че го прави. Кларк беше седнала и се взираше толкова неотлъчно в земнородната, че не забеляза новодошлите.

Уелс пристъпи към Белами, който беше заспал на пода до походното легло на Кларк, и внимателно постави Моли в едно от другите. Кларк отлепи очи от затворничката и погледна към сина на канцлера.

— Здрасти. — Младежът направи няколко крачки към нея. — Как се чувстваш?

— По-добре — отвърна момичето. Гласът ѝ беше дрезгав, но тя побърза да прочисти гърлото си. — Благодаря ти… че ми даде противоотровата. Спаси ми живота. — Звучеше искрена. Нямаше следа от прокрадващ се гняв зад думите ѝ, нито пък намек, че продължава да го презира за онова, което беше сторил по време на пожара. Равнодушният ѝ, учтив тон обаче беше по-лош и от яростта ѝ — младежът се почувства като непознат, който просто е направил нещо мило за нея. Такива ли щяха да са отношенията помежду им от сега нататък, зачуди се той, или това беше едно ново начало?

Докато Уелс търсеше правилния отговор, очите на Кларк се преместиха към Моли. Отнесената физиономия на лицето ѝ бързо беше заменена от добре познатия пронизващ поглед.

— Какво ѝ има? — попита тя с остър и притеснен тон.

Уелс почувства облекчение от смяната в посоката на разговора и бързо обясни на Кларк как момиченцето изведнъж се беше разболяло. Тя се намръщи и се надигна от леглото си.

— Чакай — възпротиви се синът на канцлера и се спусна към нея. Постави ръка на рамото на Кларк, но се усети и побърза да я махне. — Трябва да си почиваш. Можеш ли да я прегледаш оттук?

— Нищо ми няма — отвърна момичето. Спусна краката си на пода и несигурно се изправи. Уелс пребори желанието си да ѝ подаде ръка.

Кларк бавно пристъпи към малкото момиче и клекна до леглото ѝ.

— Здрасти, Моли. Аз съм, Кларк. Чуваш ли ме?

Моли само изскимтя в отговор и изрита одеялото, с което Уелс я беше завил. Кларк постави пръсти на китката на пациентката си, за да провери пулса ѝ.

— Какво мислиш? — попита синът на канцлера и пристъпи неуверено към тях.

— Не съм сигурна. — Кларк премести ръката си на врата на Моли, за да опипа жлезите ѝ, след което се извърна, за да погледне към Уелс. — Колко дълго вече сме тук? Заради ухапването и всичко останало съм загубила представа за времето.

— Близо три седмици. — Младежът млъкна, за да пресметне нещо. — Мисля, че вчера станаха точно три седмици.

— Двайсет и първият ден — тихичко промълви Кларк повече на себе си, отколкото на Уелс.

— Какво е това? За какво говориш?

Момичето извърна поглед, но синът на канцлера успя да види страха в очите ѝ. Знаеше какво означава тази преследвана от духове физиономия. Много добре помнеше болката, която изпита, когато Кларк му сподели за експериментите на родителите си.

— Нали не мислиш, че е нещо, свързано с радиацията? — попита Уелс. — Но… не трябваше ли да се разболеем много по-рано?

Кларк стисна устни и изкриви ъгълчето на устата си, както правеше всеки път, когато даваше възможност на тялото си да догони препускащия ѝ ум.

— Ако радиацията беше във въздуха, да, нямаше да можем да дишаме и щяхме да се разболеем много бързо. Но ако говорим за остатъчни количества във водата — времето е точно. Не смятам обаче, че това е причината за състоянието на Моли — побърза да допълни момичето. — Не ми прилича на радиационно отравяне. — Уелс забеляза болката в очите ѝ — беше сигурен, че мисли за приятелката си, онази, която бе умряла в лабораторията на родителите ѝ. — Навярно е реакция към нещо. Остатъкът от противоотровата още ли е в сандъка?

— Остатъкът? — учуди се Уелс. — Имаше само едно шишенце.

Кларк се опули насреща му.

— Моля те, кажи ми, че не сте използвали всичко за мен. В него имаше около дванайсет дози!

— Откъде можех да зная? — попита момчето, а възмущението му бързо биваше изместено от вина, която започна да стяга стомаха му.

— Значи не остана нищо? — Кларк се обърна към Моли и изруга тихичко. — Това не е добре.

Уелс щеше да я помоли да му разясни ситуацията, когато вратата рязко се отвори и вътре влетя Ерик. Държеше Феликс за ръката.

— Кларк? Слава на Бога, че си будна. Нуждаем се от теб. — Уелс се изуми, щом видя, че изключително спокойният Ерик е толкова обезпокоен, и отиде при него, за да му помогне да сложат Феликс в едно от празните легла.

— Припадна, докато се връщахме от потока — обясни младежът, като хвърляше притеснени погледи към Кларк и Феликс. — Каза, че не може да задържи никаква храна.

Белами се събуди. Бавно се изправи на крака, разтри очи и се прозина.

— Какво става? Кларк, защо, по дяволите, си станала от леглото?

Момичето не му обърна внимание и направи няколко неуверени крачки към Феликс, за да го прегледа. Очите на младежа бяха отворени, но изпитваше затруднение да се фокусира в Кларк и също така не можеше да отговори на въпросите ѝ.

— Какво му има? — попита Ерик и впи в лицето на момичето поглед, който напомни на Уелс за пазачите в командния център, обратно на кораба, онези, които следяха на мониторите за приближаващи астероиди или отломки.

— Не съм сигурна — отвърна Кларк със смесица от объркване и раздразнение в гласа си. Мразеше да изпада в подобно положение. — Навярно не е нищо сериозно. Сигурно е обезводняване заради стомашен грип. Ще го хидратираме и ще видим какво ще стане. Белами, ще ни донесеш ли още вода?

Момчето се подвоуми и хвърли поглед на Уелс, като че ли намекваше той да отиде, но в крайна сметка кимна и излезе от колибата.

Синът на канцлера клекна до Кларк — беше достатъчно близо до нея, за да ѝ шепти, но не и толкова, че да се допре в тялото ѝ.

— Странно е, нали? Моли и Феликс се разболяват по едно и също време?

— Не е точно така. Когато сто души живеят заедно на толкова малка територия, е истинско чудо, че все още не е плъзнала някаква зараза.

Уелс погледна към Ерик, който галеше косата на Феликс, и сниши още повече гласа си:

— Ами ако не е грип? Ако е от радиа…

— Не е — прекъсна го Кларк и сведе глава към гърдите на болното момче, за да чуе дробовете му, доколкото беше възможно без стетоскоп.

— Да приемем, че е. Имаме ли нещо в сандъка, което може да ни помогне?

— Родителите ми създадоха лекарство — отвърна спокойно момичето. — Разполагаме с цяло шишенце с хапчета, които могат да забавят ефекта на радиационното отравяне.

— Не е ли редно да им дадем от тях? За всеки случай?

— Твърдо не.

Гласът на Кларк беше непреклонен, но въпреки това Уелс продължи да напира:

— Защо?

Момичето рязко обърна глава към него и го изгледа със смесица от раздразнение и страх.

— Защото ако не е радиационно отравяне, хапчетата ще ги убият.

Глава 9

Кларк

— Сигурна ли си, че ще се оправиш сама за няколко часа? — попита Белами и изгледа намръщено подутата ръка на Кларк. — Ще се опитам да не се отдалечавам, но…

— Сигурна съм — прекъсна го момичето. — Отивай да ловуваш. Всичко е наред. — Храната им намаляваше и когато Уелс дойде следобеда да нагледа Моли и Феликс, преглътна гордостта си и помоли другото момче да му помогне да възстановят хранителните им запаси.

Белами посочи с глава към спящото момиче в другия край на колибата.

— Обещай ми да не говориш с нея — каза той. — Нямам ѝ доверие, а ти оставаш сама.

— Не съм сама — възпротиви се Кларк. — Моли и Феликс са тук.

— Хората в безсъзнание не се броят. Просто стой настрана от нея, става ли? И се опитай да си починеш.

— Обещавам, че ще го сторя. — Момичето се опита да звучи равнодушно. Не искаше Белами да усети, че очаква с нетърпение той да си тръгне. В момента, в който той излезе от колибата, Кларк се изправи на колене в леглото си и погледна към земнородната.

Момичето беше облечено изцяло в черно, но Кларк не разпозна материите, от които бяха изработени дрехите ѝ. Панталоните ѝ бяха впити в нея и като че ли бяха ушити от нещо гладко и лъскаво — може би животинска кожа? — докато платът, който обвиваше горната ѝ част, изглеждаше по-мек. Как се наричаха тъканите от животински косми? Вълна ли беше? Наметката на раменете ѝ определено беше от животинска козина. Кларк изгаряше от желание да научи от какво животно бе направена. Единственият бозайник, който срещна тук, беше еленът — козината на наметката на момичето обаче беше много по-дебела и по-тъмна.

Феликс простена в съня си. Кларк се приближи до него и постави ръка на челото му. Неговата треска също се влошаваше. Кларк прехапа устни, щом си спомни какво каза на Уелс. Истина беше, че радиационното отравяне се проявяваше по различен начин — след гаденето и треската идваха язвите, кървящите венци и окапването на косата. На Кларк ѝ беше изключително тежко да наблюдава как Лили преминава през всички тези етапи. Знаеше какво следва, но не можеше да помогне с нищо.

Върна се на леглото си и се замисли за хапчетата в сандъка. Ако болестта на Феликс и Моли нямаше нищо общо с радиацията, лекарството щеше да ги убие. Но ако грешеше, самата тя ги обричаше на дълга и мъчителна смърт. Защото хапчетата трябваше да се вземат в ранната фаза на радиационното отравяне.

Кларк седна на леглото си и се хвана за главата — за кой ли път се запита защо Съветът не разговаря с нея, преди да изпрати Стоте на Земята. Да, тя беше осъден затворник, но също така бе и единствената запозната с проучването на родителите си.

— Та коя е Лили? — разнесе се непознат глас от другия край на колибата.

Кларк се стресна и се обърна към земнородната. Значи все пак говореше английски. Беше се изправила в леглото си и я наблюдаваше. Дългата ѝ черна коса беше сплъстена, но въпреки това бе лъскава, а кожата ѝ имаше приятен загар, който караше очите ѝ да изглеждат плашещо зелени.

— Какво… какво каза…? — запелтечи Кларк. Пое си дълбоко въздух и си наложи да се вземе в ръце. — Защо искаш да знаеш коя е Лили?

Момичето сви рамене.

— Повтаряше това име в съня си, докато беше трескава. — Акцентът ѝ и ударенията на думите бяха различни от тези на Стоте — нейното произношение беше някак по-благозвучно. Кларк се вълнуваше много, също както когато за пръв път чу ритъм на сърце по време на медицинското си обучение. — Това момче реагира много странно, когато спомена името ѝ — допълни тя.

— Лили беше моя приятелка, когато бях горе на кораба — обясни бавно Кларк. Дали земнородните знаеха за Колонията? Милиони въпроси се запрескачаха в главата ѝ, като някои стигаха до повърхността по-бързо от други. Реши да започне с един от тях:

— Колко сте на брой?

Момичето се замисли.

— Точно сега сме триста петдесет и четири. Може би дори триста петдесет и пет, ако Делфин е родила. Терминът ѝ е всеки момент.

Бебе. Дали щеше да се роди в болница? Разполагаха ли тези хора с някакво функционално оборудване, останало отпреди Катаклизма? Бяха ли възстановили някои от главните си градове?

— Къде живееш? — нетърпеливо попита Кларк.

Лицето на земнородната помръкна и тя осъзна, че не е проявила чувство за такт. Те я държаха като затворничка, разбира се, че няма да иска да каже къде се намират семейството и приятелите ѝ.

— Как се казваш? — зададе ѝ нов въпрос Кларк.

— Саша.

— Аз съм Кларк — отвърна тя, макар да имаше усещането, че момичето вече знае това. Усмихна се и бавно се изправи на крака. — Цялата тази работа е много откачена. Не мога да повярвам, че разговарям с някого от Земята. — Кларк прекоси разстоянието до земнородната и седна на леглото до нея. — Знаете ли, че има хора, които живеят в Космоса? Какво си помислихте, когато ни видяхте?

За един дълъг миг Саша се вторачи в нея, сякаш искаше да разбере дали говори сериозно.

— Не очаквах да сте толкова млади — отговори най-накрая тя. — Последните бяха доста по-стари.

Тези думи накараха Кларк да зяпне. Последните? Не можеше да бъде. Навярно не беше разбрала правилно.

— Какво имаш предвид? — попита тя. — Да не ми казваш, че вече сте се срещали с хора от Колонията?

Саша кимна и жестът ѝ накара сърцето на Кларк да препусне като бясно.

— Преди някъде около година на Земята дойде група. Винаги сме знаели, че в Космоса живеят хора, но въпреки това за нас беше шок да ги срещнем лице в лице. Корабът им катастрофира, точно както вашият. — Земнородната млъкна за момент, навярно обмисляше колко да разкаже на момичето. — Първия път се опитахме да им помогнем. Заведохме ги в нашия… позволихме им да останат с нас. Дадохме им храна и подслон, макар техните предшественици да ни бяха зарязали тук по време на Изоставянето. Моите хора бяха готови да загърбят миналото в името на мира и приятелството. — Гласът ѝ стана по-суров. Саша вдигна брадичката си, все едно чакаше Кларк да я предизвика.

Момичето потисна желанието си да защити колонистите или да задава още въпроси. В нейния случай най-добрият начин да спечели доверието на земнородната беше да запази мълчание. След дълга пауза Саша продължи:

— Бяхме пълни глупаци да им се доверим. Случи се… злополука. — Лицето ѝ се сгърчи от болка при спомена.

— Какво стана? — попита нежно Кларк.

— Няма значение — сопна се Саша. — Всички ги няма вече.

Кларк се облегна назад и се опита да подреди парченцата информация.

Наистина ли е имало мисия до Земята миналата година? Спомни си за останките, които беше намерила, логото на „ТГ“… изведнъж всичко ѝ се стори възможно. Кои бяха въпросните по-стари колонисти, участвали в тази мисия? Защо изпратиха Стоте, след като друга група е идвала на планетата преди тях?

— Знаеш ли… знаеш ли нещо за тези посетители? — попита Кларк, като даде всичко от себе си, за да запази гласа си неутрален. — Доброволно ли са дошли на Земята, или са били принудени?

— Нямам представа — отговори Саша пренебрежително. — Не сме прекарвали много време в лични разговори. Не и след като те… — момичето замлъкна.

Кларк се намръщи — пленничката се опитваше да довърши изречението. Не можеше да си представи какво бяха сторили колонистите, за да разгневят земнородните толкова много. Струваше ѝ се, че и Саша няма да ѝ даде повече информация. Не можеше да пази наученото само за себе си дори и минута повече.

— Ей сега се връщам — каза на земнородната и се изправи на крака. — Не мърдай от тук.

Саша сбърчи чело и протегна крака, за да покаже на Кларк, че са завързани.

Момичето почервеня от срам. Отиде при пленничката, наведе се и започна да отвързва въжето. Уелс го беше завързал много сложно — със сигурност беше научил това по време на обучението си за офицер, — но Кларк проследи възлите му и започна да ги разплита. Саша потръпна, когато момичето се докосна до нея, но не възрази.

Кларк отвърза последния възел и захвърли въжето на земята.

— Хайде — каза тя и подаде ръка на земнородната. — Ела с мен. Иначе никога не биха ми повярвали.

Саша изгледа предпазливо протегнатата длан, след което се изправи без чужда помощ. Раздвижи единия си крак, а после и другия, за да възстанови кръвообращението в тях.

— Да вървим — отсече Кларк, хвана земнородната за лакътя и я поведе навън.

Глава 10

Белами

Бяха минали едва десет минути, откакто Белами се върна със зайците, но те вече се печаха на огъня. Апетитните аромати бяха привлекли всички от лагера, които сега стояха строени около храната и точеха лиги.

Напомняха за най-малките деца в детския дом, които посрещаха Белами всеки път, когато се завърнеше от своите набези, с надеждата, че им носи нещо за ядене. Никога не беше способен да нахрани всичките, както не можеше да го стори и сега.

— Донесъл си само два заека? — учуди се Лила и направи презрителна гримаса към Тамзин — дългуреста русокоска, която според Белами беше по-тиха и по-глупава версия на приятелката си. Преди седмица те двете, заедно с още няколко момичета, бяха отрязали сивите си панталони, превръщайки ги в шорти с различна дължина, без да обръщат внимание на предупрежденията на Кларк, че ще съжаляват за постъпката си, щом времето се развали.

Вече съжаляваха. И двете трепереха, макар Лила да даваше всичко от себе си, за да прикрие този факт. Тамзин беше жалка картинка.

— Много добре броиш, Лила — изрече бавно Белами, все едно хвалеше малко детенце. — Скоро ще стигнеш и до десет.

Момичето присви очи и скръсти ръце на гърдите си.

— Ти си задник, Белами.

— Някога да си чувала поговорката „Не хапи ръката, която те храни“? — изстреля в отговор младежът и ѝ се ухили. — Защо ли не ти го кажа по друг начин, за да ме разбереш? Имаме два заека, както ти тъй проницателно отбеляза, а ние сме къде-къде повече хора. — В интерес на истината бяха точни деветдесет и трима, но никой нямаше нужда от напомняне колко много членове на групата им загинаха. — Не всеки ще успее да опита от месото. А ти направи избора ми още по-лесен. Така че, благодаря ти. — Белами протегна ръка, все едно я предлагаше на Лила за ръкуване. — Оценявам помощта ти.

Момичето перна дланта му, обърна се на пети и се отдалечи, като по пътя подръпваше неравните краища на шортите си. Типична уолигофренка, каза си наум Белами, използвайки названието, което Октавия беше лепнала на момичетата от „Уолдън“ — онези, които умишлено се правеха на въздухарките от „Феникс“. Мисълта за сестра му изтри усмивката от лицето на Белами и отключи болката в гърдите, която се опитваше да потуши. Един господ знаеше през какво преминаваше тя сега, докато Лила и приятелките ѝ дефилираха наоколо по късите си шорти.

Две момчета от „Аркадия“ се бяха заели с печенето на зайците, които Ерик и Прия одраха. Белами искаше да се върне в болничната колиба и да провери как е Кларк, но беше наясно, че тръгнеше ли сега, от месото нямаше да е останал и помен, когато се върнеше. На него не му трябваше, но искаше да се увери, че приятелката му ще получи малко от него.

— Няма достатъчно за всички — оплака се Прия на Уелс, който се завърна от потока. — Колко протеинови пакета са ни останали?

Синът на канцлера се намръщи и поклати глава, след което се наведе над ухото на Прия, за да ѝ прошепне нещо. Двамата се опитваха да бъдат дискретни, но поне двайсет души ги наблюдаваха нервно.

Белами си спомни за първите дни от кацането им на планетата. Тогава групата беше изпълнена с експлозивна, дори опасна енергия. Сега изтощението и гладът бяха направили хората доста по-необщителни. Дори бъбривото момиче, което се правеше, че е от „Феникс“ — Кендъл, мълчаливо се взираше в Уелс и Прия. Тънката усмивка на лицето ѝ я караше да изглежда по-скоро развеселена, отколкото подозрителна.

За няколко минути единствените звуци наоколо идваха от пукащите клони в огъня и от падащи по земята дървени копия, които се удряха в стволовете на дърветата и тупваха на тревата. Хората, които Греъм беше вербувал за своите „охранителни части“, тренираха по цял ден и Белами не можеше да отрече, че някои от тях бяха станали доста добри. Ако преследваха вечерята си с такава отдаденост, с каквато въображаеми земнородни, то имаше голям шанс колонистите да не познаят повече глад.

Кендъл първа наруши тишината:

— Хей, Уелс, кога ще дойде следващият кораб?

Белами изсумтя при очевидния опит на момичето да въвлече младежа в разговор. Напоследък доста девойки се навъртаха около младши канцлера.

— На кого му пука? — намеси се Лила, която отново се беше присламчила към групата и демонстративно протегна ръце над главата си. — Не ми трябват някакви пазачи да се навъртат наоколо и да се държат така, все едно планетата е тяхна.

Белами беше съгласен с нея, макар че нямаше да ѝ достави удоволствието да изрече на глас възгледите си. Самият той имаше най-много за губене. Ненормалният му план да се направи на пазач и да освободи сестра си го беше отвел на кораба на Стоте, където канцлерът — а също и баща на Уелс — беше застрелян в настъпилия хаос, поемайки куршум, предназначен за Белами. Дори останалите членове на мисията да бъдеха помилвани за нарушенията си, за него нямаше да има милост — за тях той беше престъпник. Пазачите щяха да го застрелят в мига, в който го видеха.

— Сигурно Съветът вече е разбрал, че на планетата е безопасно — каза Кендъл и посочи към проследяващото устройство на ръката си, което трябваше да следи жизнените им показатели и да изпраща данните на кораба.

— Безопасно? — повтори Лила и се изсмя презрително. — Права си, Земята ми изглежда доста безопасно място.

— Имах предвид радиационните нива — обясни Кендъл и хвърли поглед към Уелс с надежда момчето да я подкрепи. Той обаче стоеше и се взираше някъде между дърветата. Нещо беше привлякло вниманието му.

Белами скочи на крака, грабна лъка си и прибяга до сина на канцлера. Триумфален крясък огласи полето и той въздъхна. Не бяха земнородни. Беше Греъм.

Младежът изникна иззад един храст, който беше израсъл близо до редицата с дървета. В едната си ръка държеше копие, а в другата нещо тъмно и голямо. Нещо тъмно, голямо и пухкаво. Копелето беше убило някакво създание, осъзна Белами, но не можеше да прецени дали е доволен, или подразнен от този факт. Нямаше да е лошо да получи помощ при ловуването — просто се надяваше да дойде от някой друг, а не от Греъм.

— Вижте какво си намерих — изграчи момчето и остави плячката си да тупне на земята.

— Греъм, то още е живо — отбеляза Прия и пристъпи към животното, докато останалите се отдръпнаха от страх и отвращение.

Момичето имаше право. Създанието още потрепваше. Беше по-голямо от зайците, които Белами беше уловил, но по-малко от елена. Имаше дълга муцуна, леко закръглени уши и пухкава, раирана опашка. Белами се наведе над животното и видя, че то кърви от рана в стомаха. Щеше да умре, но смъртта му щеше да бъде дълга и мъчителна. Уелс бръкна в джоба си и извади малкия нож, който винаги носеше със себе си.

— Трябвало е да го пронижеш в сърцето — каза Белами на Греъм. — Така щеше да извършиш чисто убийство и животното щеше да умре на мига. Ако не уцелиш сърцето, прережи му гърлото.

Греъм сви рамене, все едно момчето го поучаваше, задето не е затворил палатката с провизии.

— Това е лисица — изтъкна той и подритна създанието с крак.

— Всъщност е миеща мечка — поправи го Белами. Поне така смяташе. Животното приличаше на миещите мечки, които беше виждал на снимки, с тази разлика, че на тукашната животинка ѝ беше пораснало нещо на главата, нещо, което светеше. Кръгче светлина танцуваше върху тъмната трева, докато животното се гърчеше напред-назад. Все едно носеше лампа на главата си, като инженерите, които оправяха фасадата на кораба. Белами имаше смътни спомени, че беше гледал видео с някаква риба, притежаваща подобен светлинен орган, който ѝ служеше, за да привлича плячката си на дъното на океана.

— Чакай малко. Сам ли си ловувал? — попита Лила, а гласът ѝ изразяваше смесица от гордост и порицание. — Ами ако земните човеци те бяха видели?

— Щях да се радвам, ако го бяха сторили. Тогава щяха да се молят да бяха измрели още по времето на Катаклизма. — Греъм се разсмя, хвърли копието във въздуха и го хвана с една ръка. — Ние щяхме да сме техният Катаклизъм.

— Не се дръж като идиот — сопна му се Уелс. Очевидно търпението му се беше изчерпало. — Може да има стотици от тях. Хиляди. Ако се стигне до истинска битка, няма да имаме никакъв шанс.

Греъм вирна брадичката си.

— Според мен това зависи изцяло от онзи, който ни предвожда, не мислиш ли? — рече младежът и изведнъж замлъкна. За момент двете момчета се измерваха с очи, след което Греъм се ухили. — Кой ще одере това чудо? Умирам от глад.

— Поне изчакайте, докато животното умре — намеси се Белами. Погледна към Уелс, който продължаваше да държи ножа в ръка.

— Мъртво е — изчурулика Кендъл. Момичето беше клекнало на земята до миещата мечка. — Току-що му счупих врата.

Белами си помисли, че се шегува, но тогава забеляза, че създанието не помръдва, а странната светлина беше помръкнала. Обърна се изненадано към Кендъл, но преди да успее да я попита откъде се беше научила да прави това, вниманието му привлякоха приближаващи се стъпки.

Кларк бягаше по поляната към тях, а след себе си влачеше земнородната.

— Слушайте, хора! — изкрещя тя. Беше останала без дъх. Очите ѝ светеха със същия блясък, който Белами беше виждал няколко пъти, когато момичето научеше нещо ново за Земята и научният ѝ ум се разпалеше. — Няма да повярвате!

Всички скочиха на крака и наобиколиха Кларк.

— Какво има? — попита Белами.

Очите на Кларк се стрелнаха към него, преди да се върнат на пленничката.

— Кажи им — нареди ѝ тя. — Кажи им онова, което разказа на мен.

В крайна сметка замнородната разбираше английски.

За първи път всички от групата виждаха пленничката. Някои се взираха в нея с изумление и разбутваха съседите си, за да я огледат по-добре, докато други се отдръпнаха нервно назад. Белами забеляза, че Уелс се приближи мълчаливо до лагерния огън и наблюдаваше с интерес Кларк и земнородната.

Пленничката не промълви и дума, а очите ѝ шареха уплашено сред тълпата.

— Всичко е наред, Саша — побутна я момичето.

Саша? Белами настръхна. Кларк знаеше името ѝ? Какво, по дяволите, се беше случило, докато го нямаше?

Земнородната прочисти гърлото си и надигналите се в тълпата шепоти заглъхнаха.

— Аз… аз казах на Кларк, че вие не сте първата група, която идва тук от Колонията.

Поляната потъна в удивителна тишина.

— Невъзможно — възпротиви се Уелс и направи крачка напред. — Откъде можеш да знаеш това?

Саша се намръщи и вирна брадичка, за да може да погледне момчето право в очите.

— Знам — започна тя, а гласът ѝ беше напълно спокоен, — защото ги срещнах.

Сред хората се надигна хаос и всеки бързаше да сподели теориите и страховете си с другите. Уелс сложи пръсти в устата си и изсвири силно. Белами изтръпна, защото си спомни за ужасните години, в които той и майка му криеха Октавия от пазачите. Свиренето беше нейният сигнал да се скрие. Най-накрая тълпата се успокои.

— Срещнала си и други от Колонията, така ли? — попита синът на канцлера с напълно скептичен тон.

— Да. Познавах ги. Позволихме им да живеят с нас, когато катастрофираха тук. — Саша посочи към останките от обгорелия кораб на Стоте. — Вие май не знаете какво е нормално приземяване?

Белами не можеше да слуша повече тези глупости.

— Защо не оставиш урока по история за по-късно и не ми кажеш къде е сестра ми?

— Не знам нищо за нея — отвърна Саша. — Съжалявам.

— Виж, не сме идиоти. — Белами забеляза, че Кларк го изгледа предупредително, но той не ѝ обърна внимание. — Вие убихте Ашър и отвлякохте сестра ми. По-добре започвай да говориш, веднага.

— Белами, остави я да довърши — намеси се Уелс. Звучеше все повече и повече като канцлера, за което нямаше никакво право. Младежът се обърна към Саша: — Просто ни кажи какво се случи — продължи с по-любезен тон той.

Земнородната погледна към Кларк, която ѝ кимна окуражително.

— Друга група колонисти кацна на Земята преди малко повече от година. Членовете ѝ изгубиха по-голямата част от провизиите си при катастрофата. Ние ги приютихме.

— Колко души бяха? — попита Греъм и изгледа Саша подозрително.

— Десет. Макар само седем да преживяха кацането.

— Колко от тях простреляхте във врата? — добави под мустак Греъм, но достатъчно силно, за да могат да го чуят и останалите.

Саша потръпна, но продължи:

— В началото всичко беше наред, макар да бе странно да виждаме нови хора сред нас. Всички се познавахме до болка и това беше първият път, в който срещахме външни. Направихме каквото можахме, за да се чувстват добре сред нас. — Лицето ѝ помръкна, а тонът ѝ охладня. — Те не се отнесоха със същото уважение, затова се наложи да ги прогоним.

Нещо в гласа ѝ възпламени гнева на Белами.

— Какво, по дяволите, означава това? — излая той. Беше му писнало от това момиче и от неясните ѝ отговори. — Къде са те?

Земнородната си пое дълбоко въздух.

— Мъртви са.

— Мъртви? — повтори Уелс, за момент изгубил самообладание, а около него се надигна гълчава. — Всички ли?

Саша кимна.

Убийци, помисли си Белами. Земнородните бяха ненормални убийци. Простреляха Ашър без предупреждение. Потръпна, когато потисканата от дни мисъл изскочи на повърхността: Ами ако Октавия вече беше мъртва? Стисна юмруци и ноктите му се забиха в дланите. Ако не си върнеше сестрата обратно, щеше да накара всеки един от тях да си плати. С цената на живота си.

— Значи просто ги убихте? — попита Греъм. — Но това не ви беше достатъчно, затова решихте да убиете и Ашър?

— Не, не се случи така. Ние…

Момчето не я остави да довърши и се обърна към Уелс със самодоволна усмивка:

— Не е прекалено късно да я убием.

— Защо просто не я изслушате? — извика ядосана Кларк. — Тя каза, че не те са убили Ашър!

— Тогава кой го е сторил? — настоя Белами. Положи огромни усилия да не изкрещи въпроса си към Кларк. Защо, по дяволите, беше взела страната на земнородната?

— Никой от нас не предполагаше, че друга група ще кацне на Земята. Но тогава се появихте вие. — Саша погледна към Кларк, а после и към Уелс, все едно идеята да дойдат на тази проклета планета беше тяхна. — Спорихме много и се карахме, докато една група не се отдели от нас. Те са онези, които убиха приятеля ви. — Момичето стисна устни и се обърна към Белами: — Предполагам, че те са хората, отвлекли сестра ти.

— Къде се намират? — предизвика я младежът.

— Ще ми се да знаех. Никой от нас не ги е виждал, откакто ни напуснаха. Вие сте последните, които са ги срещали. Останалите от нас не одобряват онова, което вършат.

— Защо да ти вярваме? — попита Греъм с характерната за него самодоволна усмивка. Сред тълпата се надигна одобрителен хор. — Има начини да разберем дали казваш истината.

— Млъкни, Греъм — сопна му се Уелс и застана между него и момичето. — Кларк, отведи Саша обратно в болничната колиба и я дръж под око, докато решим какво да правим с нея.

— Аз знам какво — намеси се Белами. Кръвта му беше започнала да кипи от яд и безсилие. — Трябва да се въоръжим и да тръгнем след копелетата, които отвлякоха Октавия.

— Недейте! — каза Саша с треперещ глас. — Те ще ви убият. Много повече са от вас.

— Тогава ще те вземем, за да изравним резултата. — Греъм мина покрай Уелс и сграбчи земнородната за ръката.

— Пусни я! — нареди му Кларк, но Саша не се нуждаеше от помощ. С едно отмерено движение стовари коляното си в стомаха на момчето, освободи се от хватката му и изви ръката му зад гърба.

— Не ме докосвай — изскимтя Греъм. Момичето го пусна и го изблъска напред, след което залитна няколко крачки назад, все едно това действие беше изпило всичките ѝ налични сили.

— Добре ли си? — попита я Кларк и я хвана за лакътя. Краката на земнородната трепереха.

— Да — отвърна тя с пресипнал глас.

— От колко време не си яла нищо? — попита я Уелс.

— Доста.

Белами проследи погледа на сина на канцлера и настръхна — той беше насочен към огъня и двата заека.

— Няма начин да ѝ дадеш да яде от моя улов — сопна се на Уелс с леден тон.

— Съгласен съм с теб — намеси се Греъм. — Няма да храним тази малка кучка. — Около три четвърти от групата беше на същото мнение. Останалите бяха заети да се борят за последните остатъци от месо по заешките кокали.

Преди някой да има възможност да отговори, от другата страна на лагерния огън се разнесе писък. Белами хукна по посока на звука, а десетина други го последваха. Всичките се блъснаха в гърба му, когато рязко спря.

Тамзин се клатушкаше по поляната. След малко се строполи на земята и изпищя. От бедрото ѝ течеше кръв, точно под кривия ръб на късите ѝ панталонки.

— Майко мила — рече Греъм, който се намираше до Белами и беше прекалено изумен, за да стори нещо друго, освен да зяпа стрелата, пронизала крака на момичето.

Кларк хукна към Тамзин, а Белами се обърна към земнородната. Тя беше в ръцете на ухиления Дмитрий и начумерения Азума. Очите ѝ бяха изпълнени със страх и се стрелкаха между ранената девойка и сенките на гората. Белами не беше толкова глупав, че да се хване на номера ѝ.

Следващия път, когато в лагера им се пролееше кръв, щеше да бъде нейната.

Глава 11

Уелс

— Уелс? — Някой побутна ръката му. — Хей, Уелс?

Очите на младежа се отвориха, пропъждайки последните остатъци от съня му, в който плаваше по един от каналите на Венеция… и яздеше кон рамо до рамо с Наполеон.

Кендъл се беше надвесила над него, но момчето не ѝ обърна внимание и се изправи на крака. Земнородната — Саша — беше точно там, където я бе оставил. Не беше мръднала цяла нощ. Не че имаше възможност да го стори, глезените ѝ бяха здраво завързани. Беше се облегнала на дървото и се взираше в далечината с непроницаемо изражение на лицето, все едно бе минала обучение за прикриване на мислите си.

В крайна сметка единствената възможност пред Уелс беше да прекара нощта на открито със своята затворничка. Трите колиби бяха натъпкани с почти сто души, които бяха потърсили укритие в тях след второто нападение. Едва имаше място да седнат на пода, камо ли да легнат.

Уелс и Белами бяха отвели плачещата Тамзин до болничната колиба, следвани от Кларк, която разбутваше младежите по пътя си, за да направи място на най-новата си пациентка. За щастие, раната не беше животозастрашаваща и дори с десетина уплашени хлапета на главата си Кларк успя да зашие и превърже крака на Тамзин. Когато Ерик и Греъм влязоха в помещението заедно със земнородната, която влачеха със себе си, в колибата настана истинска олелия от гневни крясъци.

— Казвам да я убием сега — измуча Греъм и някои от крясъците се превърнаха в одобрителни възгласи.

— Твърдо не — изръмжа Белами. — Не и преди да ни каже къде е сестра ми.

Устата на Греъм се изкриви в презрителна усмивка.

— Не ми се иска аз да съм този, който ще ти го каже, но навярно вече са убили Октавия. Единственият ни шанс да получим справедливост е да отрежем главата на тази кучка и да я оставим в гората за приятелчетата ѝ.

Нямаше шанс да се стигне до мирно решение на проблема, не и когато всички бяха изпълнени със страх и адреналин. Така се стигна дотам Уелс доброволно да спи навън със затворничката — щеше да я пази, но също така и да я държи надалеч от групата, докато не решаха какво да правят с нея.

Няколко души възразиха срещу този план, като отбелязаха, че е прекалено опасно за сина на канцлера да бъде сам на открито, но когато осъзнаха, че или ще е това, или Саша ще остане в колибата с тях, бързо замлъкнаха.

Уелс знаеше, че трябва да е изплашен, след като видя какво се случи с Ашър и с Тамзин, но щом се намести на едно дърво на няколко метра от Саша, любопитството му надделя над страха. Още не можеше да повярва, че пред него стои някой, който е роден на Земята, някой, който можеше да даде отговори на всичките въпроси, които го държаха буден по цели нощи, докато беше дете. Какъв е снегът на допир? Виждала ли е някога мечка? Съществуват ли все още градове? Какво е останало от Ню Йорк? Чикаго? Навярно беше заспал, докато обмисляше въпросите си, и те се бяха превърнали в частици от сънищата му.

— Хм, Уелс? — повика го отново Кендъл. — Добре ли си?

Синът на канцлера се обърна към нея и разтри очите си.

— Да, добре съм. Какво има?

— Казвах ти, че съм тук да те питам за закуската. Какви са дажбите днес?

Младежът въздъхна.

— Страхувам се, че днес ще пропуснем закуската. — Зайците на Белами и миещата мечка на Греъм отдавна ги нямаше, а трябваше да внимават с протеиновите пакети — не повече от един на ден за човек.

— О, колко лошо — рече Кендъл. — Будна съм от ранни зори, за да издълбая името на Ашър в маркера му. Стана много добре. Искаш ли да дойдеш да го видиш?

— Може би по-късно — отряза я Уелс. — И, хм, благодаря ти.

Когато разбра, че Кендъл няма да си тръгне по свое желание, младежът я помоли да му помогне да разнесе лошата новина относно закуската. Момичето изглеждаше разочаровано, че Уелс отказа да види изработката ѝ, но си тръгна с усмивка на лице, доволна, че може да му бъде от полза.

След като тя се затътри към колибата, за да предаде неприятната вест, синът на канцлера бръкна в джоба си, за да извади смачкания пакет с протеинова паста, който му беше останал от предния ден. Хвърли поглед на Саша. Кожата ѝ бе много по-бледа от деня, в който я заловиха, макар Уелс да не знаеше дали се дължеше на стрес, или глад. Въпреки всичко не можеха да я оставят да гладува. Момичето не им беше сторило нищо лошо и беше истинско безумие да го третират като военнопленник.

— Хей — провикна се младежът, като стискаше протеиновия пакет. — Искаш ли малко от това? Навярно си обезумяла от глад.

Саша го погледна за момент, след което отмести поглед към Уелс.

— Какво е? — попита тя с пресипнал глас.

— Протеинова паста. Не си ли виждала такава преди? — Момичето поклати глава. — Опитай я — настоя младежът. — Подай си ръката. — Той изстиска остатъка от пакета в дланта на Саша и се усмихна, когато тя топна пръста си в сместа и я опита, бърчейки нос.

— Не е толкова лошо, колкото изглежда — призна си земнородната и отново си чопна с пръст. Изяде цялата паста и потри ръце една в друга. — Но знам къде можем да намерим храна — истинска храна.

Уелс я изгледа подозрително.

— Наистина ли?

Саша кимна.

— Ще те заведа там, ако ми позволиш.

Младежът се замисли. Стратегически погледнато се нуждаеха от затворничката си, докато не си върнеха обратно Октавия. Дори да казваше истината за отцепилите се земнородни, Саша можеше да се превърне в ценно средство за размяна. Не можеше да рискува да я изгуби, като попаднеше в някой капан.

— Какво би ти попречило да избягаш? — попита я Уелс.

— Можеш да завържеш отново ръцете ми, ако това ще те накара да се чувстваш по-добре — отговори момичето. — Виж какво, просто се опитвам да помогна. И да хапна нещо — добави тя. Стомахът ѝ изръмжа в подкрепа на думите ѝ.

— Добре — съгласи се Уелс и я погледна внимателно в търсене на някаква следа от предателски намерения. — Само ще отида да повикам няколко души, които да дойдат с нас.

— Не! — момичето погледна сина на канцлера право в очите. — Няма да го покажа на всички. Имам доверие само на теб и ще те заведа само веднъж. Имаме ли сделка?

Уелс се подвоуми. Останалите щяха да побеснеят, ако разберяха, че е напуснал лагера със Саша, дори причината да беше търсене на храна. Тогава отново го осени мисълта, че да си водач, означава да правиш неща, които знаеш, че са правилни, но същевременно ще ти навредят. Такъв беше един от уроците на баща му, които никога нямаше да забрави.

* * *

— Честит рожден ден! — припяваше си майката на Уелс, когато се появи от кухнята. В ръцете си държеше нещо, което подозрително приличаше на торта.

— Как я направи? — попита момчето. Гласът му беше изпълнен с почуда, докато наблюдаваше как жената поставя белия, покрит с глазура сладкиш на масата. На него дори имаше свещи — дванайсет на брой, — макар още да не бяха запалени. Свещите бяха по-трудни за намиране от захарта и яйчената есенция. Ако майка му въобще ги запалеше, щеше да е за много кратко.

— Магия — отвърна му с усмивка тя. — Не се тревожи. Не съм сторила нищо незаконно. Баща ти няма да има за какво да се безпокои.

За разлика от други членове на Съвета, бащата на Уелс беше изключително стриктен в спазването на всяко дребно правило в Доктрината Гея — наборът от закони, който Колонията беше наложила, когато отлетяла в Космоса. Няколко минути преди да се прибере у дома след училище, Уелс беше видял на палуба А съветник Бризбейн — мъжът носеше две бутилки, които нямаше как да съдържат друго, освен вино от черния пазар.

Уелс гледаше към тортата с копнеж. Може би щеше да остане достатъчно, за да занесе едно парче на Кларк.

— Сигурна ли си, че няма да има нищо против? — Момчето не знаеше на кое ще се ядоса повече баща му: че майка му е изхабила продуктите, за да приготви нещо с толкова неясна хранителна стойност като торта, или че въобще празнуват рождения му ден. Според него древната традиция, която се състоеше във вдигането на колкото се може повече врява около една-единствена личност, преувеличаваше значимостта на всеки индивид — в действителност от значение беше самият вид, а не той. Новият живот си заслужаваше да се отпразнува, но според канцлера нямаше смисъл веднъж годишно да се отдава чак такова внимание на всеки отделен човек.

— Разбира се, че няма да има. — Майка му седна на стола до неговия. — Макар че не е задължително това да е торта за рождения ден. Може да е „поздравление за ученика с най-висок успех за трета поредна година“ торта. Или „ура, най-накрая си изчисти стаята“ торта.

Уелс се ухили.

— Татко ще се прибере ли скоро? — Канцлерът винаги работеше до късно и се връщаше, когато синът му вече си беше легнал. Двамата почти не се бяха виждали през последната седмица и за момчето беше истинско събитие, че тримата щяха да прекарат вечерта заедно.

— Би трябвало. — Жената се наведе към него и го целуна по челото. — Казах му, че ще имаме специална вечеря в чест на неговия много специален син.

Майка му започна да сипва салата в купички и го попита как върви учението. Момчето ѝ разказа забавна история за едно хлапе от класа му, което попитало учителя им колко динозаври се умрели по време на Катаклизма.

— Защо не почваш да ядеш? — предложи му жената, когато стомахът му изкъркори.

Светлините през прозореца започваха да притъмняват. Майка му не каза нищо, но усмивката ѝ се позагуби, а смехът ѝ стана по-пресилен. Най-накрая се пресегна и хвана ръката на Уелс.

— Явно баща ти са го задържали. Какво ще кажеш да нападаме тортата, а?

— Съгласен — каза момчето, като се опитваше да звучи радостно, но преднамерено избягваше погледа на майка си. Сладкишът беше вкусен и сладък, само че Уелс беше толкова зает да държи разочарованието далеч от лицето си, че едва усещаше вкуса му. Знаеше, че баща му не е виновен. Като канцлер той не беше отговорен единствено за благоденствието на хората от Колонията. От него зависеше бъдещето на човешката раса. Основната му цел беше да подсигури оцеляването на вида толкова дълго, колкото беше необходимо, за да се върнат хората отново на Земята. Каквото и да го беше задържало на работното му място, то със сигурност беше по-важно от рождения ден на сина му.

Уелс изпита вина, щом си представи баща си — навярно седеше сам в офиса си и преглеждаше последните обезпокоителни доклади с изморено изражение на лицето, неспособен да оцени заобикалящите го реликви, които правеха тази стая любимото място на сина му. Едва ли щеше да спре, да вдигне глава към препарирания орел или да отдели един миг, за да се наслади на картината на чернокосата жена с мистериозната усмивка. Единствената реликва, на която можеше да обърне внимание, беше кутийката за химикали, на която пишеше древната фраза Non Nobis Solum Nati Sumus. „Не сме родени заради нас самите“, древен цитат от римския философ Цицерон.

Вратата се отвори и бащата на Уелс влезе. Макар видимо да беше изморен, гърбът му беше изправен, а походката — решителна. Погледна първо съпругата си, а после и наполовина изядената торта на масата и въздъхна.

— Съжалявам. Срещата на Съвета се проточи повече, отколкото предполагах. Не можах да накарам Бризбейн да подпише за новите охранителни мерки на „Уолдън“.

— Всичко е наред. — Уелс се изправи бързо на крака, бутна масата, без да иска, и разклати чиниите. — Оставихме ти малко торта.

— Имам още работа за вършене. — Канцлерът целуна жена си по бузата и кимна на сина си. — Честит рожден ден.

— Благодаря ти — каза Уелс и се зачуди дали си беше въобразил тъгата в погледа на баща си.

Мъжът се оттегли в кабинета си, преди още един въпрос да се появи неканен в ума на момчето. Ако баща му беше с Бризбейн, защо тогава Уелс бе видял съветника няколко часа по-рано на палуба А?

Стомахът на младежа се сви, когато едно непознато и неудобно чувство се загнезди в него.

Баща му ги лъжеше.

* * *

— Добре — каза Уелс и кимна на Саша. — Но ако сме само двамата, ще се наложи да те завържа за мен, така че да не можеш да хукнеш веднага щом влезем в гората.

— Съгласна съм. — Момичето се изправи и протегна ръцете си.

Уелс потръпна, когато видя червените язви по китките ѝ, където въжето се беше търкало в кожата.

— Този път ще използвам металните белезници. Няма да ти убиват толкова. — Младежът отиде да ги вземе от палатката с провизиите, а заедно с тях донесе и бинтове, които уви около дясната китка на Саша, преди да закопчае единия кръг. Замисли се за момент, след което закопча втория на лявата си ръка и прибра ключа на сигурно място в джоба си. — Готова ли си? — попита Уелс. Земнородната кимна. Той се огледа наоколо, за да се увери, че никой не ги наблюдава, и я поведе към редицата с дървета. Забави крачка, когато металната захапка му подсказа, че се движи прекалено бързо.

Да вървят заедно, се оказа доста трудно, особено когато навлязоха в гората. Докато на Уелс му се налагаше да спира, за да проучва протягащите се корени и покритите с мъх скали, Саша ускоряваше крачка и преодоляваше без проблем същите препятствия. Уелс не правеше и една стъпка, без да се удари някъде, а момичето се движеше грациозно и безшумно като елен. За нея това беше собствена земя. Младежът се зачуди какво ли е да познаваш част от гората толкова интимно, колкото друг човек, да вдигаш крак пред всеки паднал ствол, все едно се пресягаш, за да хванеш нечия ръка.

Съвсем скоро момичето поведе Уелс надолу по един хълм, който той виждаше за първи път. Там дърветата бяха по-нарядко, а тревата растеше по-високо, като стигаше почти до коленете им. Дългата плитка на Саша се разплете и черната ѝ коса покри гърба ѝ.

— Смяташ ли, че се тревожат за теб? — попита я синът на канцлера.

В началото не беше сигурен дали момичето го бе чуло, защото нито се обърна към него, нито забави крачка. Веригата, която ги свързваше, обаче леко потрепери.

— Тревожат се… и са бесни — отвърна тя. — Беше ни заповядано да стоим далеч от вас, но ми се искаше да ви видя. — Уелс побърза напред, за да се изравни с нея. За първи път вървяха един до друг. — През целия си живот съм се питала какво ли е там горе в Космоса, как ли изглеждате вие. Така и не опознах хората от първата група. Почти не съм говорила с тях. Когато вие дойдохте тук, нямаше как да пропусна шанса си.

Синът на канцлера се изсмя и потръпна, щом веригата на белезниците се опъна. Саша беше спряла и го гледаше намръщено.

— Кое ти е толкова смешно? — попита тя.

— Нищо. Толкова е шантаво как през цялото време си мислила за Космоса, а аз съм се питал какво ли е на Земята.

Земнородната го изгледа странно, но отново тръгна напред.

— Наистина ли? Какво искаш да знаеш?

Уелс не изчака и стотна от секундата, преди да зададе въпросите си:

— Колко души са преживели Катаклизма? Съществуват ли още градове? Какви видове животни има? Виждала ли си някога океана? Какво се случва, когато… — момчето замлъкна, като видя ухилената физиономия на Саша. — Какво?

— Защо не пробваш да ми зададеш въпросите си един по един?

— Добре — отвърна Уелс с усмивка. — Ето го първия. Кои оцеляха? Какво се случи, след като бомбите паднаха?

— Не сме сигурни — призна си Саша. — Нашите предци са оцелели, като са се скрили в самоподдържащо се бомбоубежище под земята, където варовикът ги е предпазвал от радиацията. Само преди петдесет години са излезли отново на повърхността. Няма друга следа от човешки живот — доколкото ни е известно, ние сме единствените оцелели. Но кой знае? Може да има и други като нас по света.

— Къде по-точно се намираме? — попита Уелс.

— Наистина ли ме питаш? — Момичето сбърчи чело, все едно се чудеше дали младежът не се шегува с нея. — Ние сме в Северна Америка, в онова, което се е наричало Вирджиния. Сериозно ли не са ви казали къде ви изпращат? Защо е цялата тази потайност?

Синът на канцлера се зачуди каква част от истината можеше да разкрие на земнородната. Навярно признанието, че всички те са осъдени престъпници, които щяха да бъдат екзекутирани на осемнайсетия си рожден ден, не беше най-добрият начин да изглеждат благонадеждни в нейните очи.

— Корабите ни не разполагат с най-добрата навигационна система. Не бяхме сигурни къде ще се приземим.

Саша го погледна скептично.

— Въпреки това се приземихте на петнайсет километра от другия ви кораб. Навярно сте изпратени в този район поради някаква причина. За да ни намерите, нали?

Мисълта накара Уелс да застине. Никой на Колонията не знаеше за съществуването на хората на Саша… нали?

— Ако това е Вирджиния, близо ли сме до Вашингтон? — попита младежът, защото искаше да смени темата. — Има ли оцелели сгради? — Сърцето му препусна в гърдите, когато си представи възможността да разгледа останките от Белия дом или пък нещо още по-хубаво — някой музей. Спомни си, че във Вашингтон имаше няколко известни.

Разочарова се, когато момичето поклати глава.

— Не, градът беше сринат. Останаха няколко сгради от него, и то само части от тях. Чакай, пази си главата — предупреди го тя и се наведе пред един клон.

Земнородната го отведе до малък поток, отвъд който имаше неголяма горичка. Дърветата в нея растяха толкова нагъсто, че клоните им бяха изплели нещо подобно на таван над главите им. Изведнъж Уелс се почувства като пълен глупак — беше позволил да го подмамят в посока, която Стоте не бяха обхождали до момента. Ами ако това беше капан?

Нещо лепкаво и меко се отърка в задната част на врата му, младежът изпищя и посегна да го махне от себе си. Нишките на някакъв ефирен материал се разпаднаха между пръстите му.

— Какво е това? — попита Уелс и се опита да се отърси от нежеланата материя.

— Успокой се — засмя се Саша и момчето се усмихна, когато осъзна колко нелепо изглежда. — Това е обикновена паяжина. Видя ли?

Момичето посочи нагоре и Уелс вдигна поглед, за да види, че едно от дърветата беше покрито от фино изтъкани, блестящи нишки, които се простираха между клоните и създаваха някакво подобие на мрежа.

Саша се опита да побутне спътника си напред, но той не се помръдна. Не можеше да отлепи очи, паяжината беше изненадващо пленителна — странните ѝ геометрични форми бяха разположени по прекрасен начин между клоните и листата.

— Смятах, че паяците са малки.

— Понякога. Тези, които живеят в гората, са големи. — Земнородната протегна ръка. — Краката им са ей толкова дълги.

Уелс се опита да прикрие страха си и отново се изравни със Саша. Вървяха в мълчание през малката горичка, а падналите на земята листа абсорбираха звука от стъпките им. Имаше нещо в тази тишина и в тези сенки, което го подтикваше да не нарушава покоя. Почувства се по същия начин, както в Райската зала на кораба: хората снижаваха глас, щом влизаха в нея — тя представляваше място за сбирки на „Феникс“ и според вярванията на жителите му в нея се намираше единственото оцеляло във вселената дърво, донесено на кораба, когато Земята изгоряла. Това беше така, докато Уелс не го запали, за да го арестуват и изпратят на планетата заедно с Кларк.

След още десетина минути горичката започна да става по-рядка. Саша поведе младежа към един стръмен склон. Когато стигнаха до билото на хълма, момичето спря и вдигна ръка.

— Ето ни и нас — каза тя и посочи към група дървета отпред.

В началото Уелс не забеляза нищо особено в тях. След това присви очи и видя, че от клоните им висеше нещо солидно.

Саша го поведе към най-близкото дърво. Клоните бяха изкривени под тежестта на десетки дълги, зелени и продълговати шушулки. Момичето се повдигна на пръсти и протегна ръка нагоре, но пръстите ѝ едва закачиха най-близкия плод.

— Остави на мен. — Уелс също се протегна и сграбчи същата шушулка, която земнородната се опита да достигне. Откъсна я от клона и ѝ я подаде, изненадан от неправилната ѝ форма.

Саша започна да бели с опитни движения външния слой, под който се разкриха яркорозови семена.

— Какво е това? — попита синът на канцлера.

— Нямате ли царевица горе в Космоса?

— В слънчевите полета отглеждаме някои зеленчуци, но никой от тях не прилича на този. — Младежът млъкна за миг. — Царевицата не никне ли от земята?

Саша сви рамене.

— Може би едно време е било така, но сега расте по дърветата. Оглеждай се за сините. Доста са пикантни. — Момичето вдигна окованата си в белезници ръка. — Ако ги махнеш, ще се покатерим и ще наберем толкова, колкото можем да носим.

Уелс застина за миг. Искаше му се да ѝ вярва и някак усещаше, че може да ѝ има доверие, но също така рискът беше изключително глупав.

Най-накрая бръкна в джоба си и извади ключа.

— Добре. Ще ги махна, но ако побегнеш, знай, че всички ще те погнем.

Саша не каза нищо, само вдигна окованата си китка. Синът на канцлера безмълвно сложи ключа в ключалката и го завъртя, докато тя не изщрака и кръгът не се отвори. Момичето стисна и отпусна пръсти няколко пъти, разтърси ръка и се усмихна.

— Благодаря ти.

Стрелна се като ракета по ствола на дървото и се набра на един клон. Движенията ѝ изглеждаха прекалено лесни за изпълняване, но когато Уелс се опита да я последва, не успя да намери подходяща опора. Кората на дървото беше груба, само че мъхът, който я покриваше, беше хлъзгав и това му струваше няколко опита, докато се отлепи от земята.

Младежът остана без дъх, когато стигна до третия най-нисък клон, където царевицата беше най-голяма. Саша се беше изкачила почти до края му, беше го яхнала като пейка, късаше с две ръце кочани царевица и ги хвърляше на земята, която изведнъж му се стори много далечна.

Уелс си пое дъх и се насили да погледне нагоре. Гледката беше невероятна. Момчето беше виждало безброй снимки на живописните места на планетата, но никоя от тях не можеше да предаде красотата на овощната градина пред очите им. Ливадата се простираше надалеч и контрастираше по удивителен начин на погълнатите от мъглите пурпурни планини в далечината. Младежът усети как кожата му настръхва, щом очите му попаднаха на назъбените им бели върхове. Сняг.

— Трябва да покажа тази гледка на баща ми, когато пристигне тук — каза Уелс, без да мисли.

Саша се обърна към него:

— Баща ти? Още от вашите ли ще идват?

Уелс не знаеше защо обвинението в гласа на момичето го накара да се почувства гузен. Колонистите бяха прекарали последните триста години в търсене на начини за безопасно завръщане на човешката раса обратно в дома ѝ. Те имаха също толкова права над планетата, колкото и земнородните.

— Разбира се — отговори той. — Корабите не са вечни. В един момент всички ще дойдат тук долу. — А този момент ще настъпи до няколко седмици, помисли си синът на канцлера. Благодарение на мен. След като Кларк беше арестувана, Уелс отчаяно се опитваше да ѝ осигури билет за Земята пред алтернативата да бъде екзекутирана. Знаеше, че Съветът обсъжда вариант да изпрати осъдените младежи на планетата, затова трябваше да се погрижи това да се случи преди осемнайсетия рожден ден на приятелката му — наложи се да стори нещо драстично и опасно. Умишлено влоши вече съществуваща утечка във въздушната система. На колонистите горе им оставаше съвсем малко време и много скоро щяха да са принудени да дойдат на Земята. Все още се чувстваше ужасно заради онова, което беше сторил — онова, което беше спасило живота на Кларк.

— Защо баща ти не дойде с теб?

Сърцето на Уелс се сви, щом си спомни последния път, в който видя канцлера — униформата му беше напоена с кръв, а той не можеше да стори нищо, защото вратата на кораба се затвори пред очите му. Младежът прекара последните няколко седмици в опити да се убеди, че раната не е била сериозна, че баща му ще се възстанови навреме и ще дойде със следващата вълна колонисти. За съжаление, нямаше откъде да знае какво се беше случило в действителност и дали той все още бе жив.

— Баща ми има много отговорности на кораба — обясни Уелс. — Той е канцлерът.

Очите на Саша се ококориха.

— Значи е начело на всички? Затова ли ти си водач на групата, която е дошла тук долу?

— Не съм водач — възпротиви се момчето.

— Изглежда, всички те слушат.

— Може и така да е — въздъхна Уелс. — Имам чувството, че винаги провалям хората, които ми се доверят, независимо какво правя.

Саша кимна.

— Разбирам те. Баща ми… в интерес на истината той е начело тук долу.

Младежът я изгледа изненадан.

— Наистина ли? Той е вашият канцлер?

— Ние не използваме този термин, но значението е същото.

— В такъв случай си наясно какво е да… — Уелс млъкна и се намръщи. Странно беше да облича тези чувства в думи — чувства, които се беше опитвал да прогони през последните шестнайсет години.

— Какво? Да се изисква много повече от теб, отколкото от останалите? Хората да смятат, че имаш всички отговори, а ти дори не знаеш какви са въпросите?

Уелс се усмихна.

— Аха. Нещо подобно.

Саша хвърли още един кочан царевица на земята и прехапа устна.

— Чувствам се ужасно заради баща ми, но честно казано, ми писна от него. Всичко, което правя, се приема за политическа проява.

— Какво си сторила?

Момичето се разсмя лукаво.

— Някои неща, които не трябваше да правя. Включително и идването ми тук. — Земнородната срещна погледа на Уелс и игривата искра изчезна от очите ѝ. — Ами ти? Навярно баща ти ти има огромно доверие, щом те е изпратил на Земята сам.

Момчето се подвоуми. Най-добре щеше да е да я остави да вярва на подобно нещо. Щеше да приема Стоте много по-сериозно, ако смяташе, че са специално обучени и отсети за мисията, в сравнение с истината — че са безполезни престъпници, изпратени на евентуална смърт.

Вятър развя клоните на дърветата и черната коса на Саша падна пред лицето ѝ.

— Едва ли — отвърна Уелс и са зачуди защо ли светлозелените очи на момичето го караха да се чувства толкова безразсъдно. — Няма да ми повярваш, ако ти кажа истината.

Саша повдигна вежда.

— Пробвай ме.

— Преди няколко седмици ме арестуваха. За подпалването на единственото дърво в Колонията.

За един дълъг момент момичето впи поглед в него, след което, за голяма изненада на Уелс, се разсмя и плъзна крак по клона.

— Май е по-добре да се разкарам от това, докато не си решил да го палнеш. — Саша увисна във въздуха, пусна се от дървото и тупна грациозно на земята. — Хайде — повика го тя. — Набрахме достатъчно царевица. Да не те е страх да скочиш?

Уелс поклати глава. Нямаше никакво значение, че не знаеше как да слезе от дървото. За пръв път, откакто бяха кацнали на Земята, не се страхуваше от нищо.

Глава 12

Глас

— Не можеш да го направиш — каза Люк и наруши тишината в малката ремонтна стая. Намираха се във вече изоставения пункт на пазачите, където се съхраняваха костюмите, които Люк и колегите му инженери използваха за своите разходки в Космоса. — Планът ти е повече от опасен — самоубийствен е. Ако някой ще излиза навън, това ще съм аз. Трениран съм за такава работа.

Глас постави ръката си върху неговата и се изненада, когато почувства, че той трепери.

— Не — отвърна тя, като го погледна в очите за пръв път, откакто му разкри плана си. — Ще е истинска лудост да рискуваш живота си, защото в момента, в който проникнеш във „Феникс“, ще бъдеш застрелян.

— Едва ли ще има пазачи, които да ме чакат във въздушния шлюз. Съмнявам се да вярват, че някой ще е толкова луд, че да опита да влезе от външната страна на кораба — обясни Люк. Излизанията в Космоса се осъществяваха единствено от него и неговия специално обучен екип, и то само в крайно належащи случаи. Следеше се всеки един показател, нивото на кислорода и налягането, наблюдаваше се за летящи отломки и се осигуряваше помощ при евентуални повреди в оборудването. Глас се опитваше да не мисли за това, че ще излезе навън без никой от тези елементи.

— Отварянето на въздушния шлюз ще задейства алармите. Може да ме арестуват, но няма да ме застрелят — обясни момичето.

— Глас. — Гласът на Люк беше пресипнал. — Не мога да те оставя да го направиш.

— Не го правя само заради нас. — Момичето го погледна и се насили да остане спокойно. — Когато затвори пешеходния мост, „Феникс“ остави „Уолдън“ и „Аркадия“ да умрат. Не мога да позволя невинни хора да страдат, не и ако мога да им помогна с нещо. Трябва да отворя моста.

Люк въздъхна и затвори очи.

— Добре — съгласи се той и си пое дълбока глътка въздух. — Тогава да се захващаме за работа. — Младежът започна методично да посочва към оборудването и да обяснява как работи всичко — костюмите, скобите, жицата, която щеше да я свързва с кораба. Тонът му беше спокоен и делови, все едно обучаваше нов пазач, а не единственото момиче в цялата вселена, което обичаше.

Люк поведе Глас до голямото стъкло и посочи през него към ръкохватките, които се виждаха по цялата дължина на кораба.

— Въздушният шлюз на „Феникс“ може да се отвори от външната страна — просто развърти голямото колело. Това ще ти позволи да влезеш във въздушната камера. Озовеш ли се вътре, ще отида на моста и ще те чакам там.

— Значи имаме среща — констатира Глас и се усмихна.

Люк извади един от термалните гащеризони и го подаде на приятелката си.

— Съжалявам — извини се той, — но този е най-малкият. — Очевидно беше направен за някой доста по-едър, но трябваше да свърши работа.

Глас набързо съблече блузата и панталоните си и потрепери, когато студът накара кожата ѝ да настръхне. Докато се мъчеше с термалния гащеризон, забеляза, че Люк се е вторачил в нея с такава настоятелност, каквато за първи път виждаше у него — все едно се опитваше да запомни всяка една извивка на тялото ѝ и да я запази в паметта си.

— Целият е намачкан — обади се Люк с плътен глас. — Няма да сработи, ако не е плътно по кожата ти. Ето така. — Глас стоеше напълно неподвижна, докато момчето оправяше плата по тялото ѝ и изглаждаше всички гънки, а пръстите му пътуваха сръчно покрай раменете ѝ, надолу по гърба ѝ, по бедрата ѝ. Момичето потрепери. Всеки път когато ръцете му се плъзваха по нова част от тялото ѝ, тя чувстваше, че губи частица от него. Ами ако я докосваше за последен път?

Люк отстъпи назад. Беше готов с гащеризона и посегна за скафандъра, като провери някои от частите му, преди да ѝ го даде.

Никой от двама им не промълви и дума, докато Люк ѝ помагаше да навлече долната част на костюма и го пристегна здраво в кръста. Нареди ѝ да си вдигне ръцете и нахлузи горната част през главата ѝ. С пребледняла физиономия закрепи двете части една за друга. Чу се изщракване и Глас въздъхна.

— Добре ли си? — попита я Люк и хвана ръката ѝ.

Момичето кимна. Той мълчаливо взе ръкавиците и една по една ги постави на ръцете ѝ.

Остана единствено шлемът.

— Трябва да си вържа косата — каза Глас и вдигна облечените си в ръкавици ръце.

— Аз ще го сторя. — Люк бръкна в джоба ѝ, за да извади от него ластик, мина зад гърба ѝ, приглади косата ѝ назад в конска опашка, като нежно прибра няколко кичура зад ушите ѝ, и я стегна здраво.

Люк се усмихна — целият трепереше — и отстъпи назад.

— Предполагам, че е време. — Младежът я прегърна силно и макар Глас да не можеше да почувства допира на тялото му до нейното, сърцето ѝ се сгря от този жест. — Бъди много, ама наистина много внимателна там, става ли? — попита я той с пресипнал глас. — Ако нещо се обърка, веднага се върни. Не поемай никакви рискове.

Глас кимна.

— Обичам те. — Момичето не знаеше за кой път произнасяше тези думи, но сега звучаха по различен начин. Можеше да усети ехото на всяко предишно Обичам те в тях, както и на всяко бъдещо, до края на живота им.

Люк се наведе и я целуна. За момент Глас си позволи лукса да затвори очи и да си представи, че е едно обикновено седемнайсетгодишно момиче, което целува момчето, което обича. Глас се притисна по-силно към него… и усети тежестта на тромавия скафандър, който я върна към реалността.

Люк се отдръпна от нея и взе шлема.

— Успех — пожела ѝ той и се наведе, за да я целуне по челото. След това го постави на главата ѝ и го прикрепи към другата част на скафандъра.

Глас задиша тежко, когато светът около нея стана черен и задушлив. Почувства се отново в затвора. Не можеше да вижда, не можеше да диша. Тогава усети, че Люк стиска ръката ѝ през ръкавицата и се отпусна, пое си дълбоко дъх и усети, че въздухът от нейния резервоар струи право в носа ѝ.

След дните на кислородна недостатъчност свободното дишане я накара да се почувства в еуфория. Изведнъж се разбуди, беше способна да стори всичко. Вдигна палци към Люк, за да му покаже, че е готова за действие, и младежът се насочи към контролното табло. Чу някакво пукане в шлема си, което беше последвано от гласа на приятеля ѝ.

— Как я караш там, космически пътешественико?

— Добре съм — отвърна тя, без да знае дали въобще ѝ е позволено да говори. — Чуваш ли ме?

— Високо и ясно — каза момчето. — Радиото е в изправност. Излиза ли ти се на разходка?

Глас кимна и той я отведе до въздушния шлюз. Скафандърът се оказа по-лек, отколкото си мислеше, но ходенето с него изискваше голямо съсредоточаване — все едно беше съвсем малко детенце, което първо изучаваше всеки свой крайник, преди да се опита да го използва. Люк набра някакъв код в панела до тежката метална врата и тя се отвори, разкривайки малката въздушна камера. От другата ѝ страна се намираше вратата, която водеше навън, към минус двеста и седемдесет градусовия вакуум.

Младежът завърза кабела за предната част на костюма на Глас, след което отново провери дали е обезопасен. Люк ѝ показа къде е закачен за кораба и как се разпъва и скъсява в съответствие с движенията, които се налагаше да прави.

— Така — започна момчето, а гласът му идваше някъде зад дясното ѝ ухо, — ще се върна обратно, за да затворя първата врата. След това ще ти съобщя кога е безопасно и ще отворя втората. Имаш десет секунди да минеш през нея, преди да се затвори автоматично. Просто се хвани за първата ръкохватка и се изстреляй навън.

— Звучи ми елементарно.

Люк провери за последен път оборудването по нея и я стисна за ръката.

— Всичко ще е наред. — Младежът почука по предната част на шлема ѝ. — Ще се видим скоро.

— Ще се видим скоро — отговори му Глас, подобно на ехо.

Люк изчезна зад вратата и я остави сама. Между нея и необятния Космос нямаше нищо друго, освен една метална врата и тристагодишен скафандър.

— Така — гласът на младежа се разнесе от високоговорителя в шлема ѝ. — Приготви се. Отварям втората врата.

Глас се затътри напред, изведнъж краката ѝ бяха станали много тежки. След най-дългите осем крачки в живота ѝ тя достигна вратата.

— Готова съм.

— Добре. Вкарвам кода. — Нещо изписука силно и вратата пред момичето се отвори.

За момент единственото, което можеше да стори, беше да стои неподвижна и да се взира в Космоса. Сега разбра какво имаше предвид Люк, като казваше, че навън е много красиво. Мракът беше наситен като кадифето, което майка ѝ веднъж приши за една рокля, а звездите блестяха на фона му в пъти по-светли, отколкото изглеждаха през прозореца. За първи път мъгливото сиво сияние на Земята изглеждаше мистериозно, а не плашещо. Невероятно беше, че Уелс се намираше някъде там долу, разхождаше се, дишаше… ако все още беше жив, добави циничната част от нея.

— Тръгвай — прошепна в ухото ѝ гласът на Люк.

Глас си пое дълбоко въздух, протегна се да хване първата ръкохватка, насили облечените си в ръкавица пръсти да се увият около нея и се изтласка през вратата.

Вече се намираше в Космоса, хваната за една-единствена дръжка, и се взираше в главозамайващото море от звезди и газове, което искаше да я погълне цялата. Зад нея вратата се затвори с трясък.

Глас се повъртя известно време, просто за да се наслади на тръпката от безтегловността. След това видя траекторията до „Феникс“ и устата ѝ пресъхна. Пътят никога не ѝ се беше струвал толкова дълъг, когато пробягваше разстоянието, за да се види с Люк, но от тази перспектива изглеждаше безкраен. Трябваше да премине цялата дължина на „Уолдън“, за да успее въобще да види моста.

Можеш да го направиш, напомни си наум момичето и стисна зъби. Трябва да го направиш. Всичко с времето си. Глас премести лявата си ръка върху следващата ръкохватка и се придърпа напред. При липсата на гравитация не се изискваха много усилия, за да го стори, но сърцето ѝ заплашваше да изскочи от гърдите.

— Как се справяш там? — разнесе се гласът на Люк в шлема ѝ.

— Много е красиво — промълви тихо Глас. — Сега разбирам защо винаги беше сред първите доброволци, когато станеше дума за излизане навън.

— Не е толкова красиво, колкото теб.

Момичето прескачаше от ръкохватка на ръкохватка и лека-полека влизаше в някакъв ритъм.

— Обзалагам се, че го казваш на всички момичета в контролната зала.

— Всъщност, ако паметта не ми изневерява, съм ти казвал същите думи и преди — рече Люк. Глас се усмихна. Преди, когато се промъкваха в соларните полета, за да наблюдават звездите през прозореца, той ѝ споделяше, че тя е по-красива от тях.

— Хмм. Май имаш нужда от нов репертоар, приятелю. — Момичето се плъзна към следващата ръкохватка и рискува да погледне назад. Вратата на въздушната камера не се виждаше оттук. — Колко още ми остава? — попита Глас.

— Скоро ще достигнеш до моста, така че трябва да внимаваш някой да не те види. Под него има втора редица от ръкохватки. Използвай тях, за всеки случай.

— Разбрано.

Продължи да се движи напред, без да мисли какво би станало, ако нещо се повреди по костюма ѝ, който изведнъж ѝ се стори много нестабилен — крехка защита срещу вакуума на космическото пространство.

Видя моста с периферното си зрение. Все още беше барикадиран от въздухонепроницаема бариера между „Уолдън“ и „Феникс“. Тълпи от хора продължаваха да се роят от страната на „Уолдън“ и безпомощно да удрят по преградата с надеждата да я счупят. Когато се приближи още повече, Глас видя втората редица с ръкохватки, за които ѝ спомена Люк — тези, които бяха наредени под моста, а не по протежението му. Имаше значително разстояние между последната дръжка, на която се намираше сега, и първата от следващата редица — беше твърде далеч, за да може да я достигне.

Глас спря за момент. Ако се оттласнеше с достатъчно сила от страната на „Уолдън“, можеше да се гмурне по посока на дръжката. Дори да не успееше да я сграбчи, най-лошото, което можеше да се случи, беше да поплува в Космоса за няколко секунди, преди Люк да издърпа кабела и да я върне към корпуса на кораба.

— Слушай, трябва да скоча до следващата ръкохватка — обясни Глас. Тя намести тялото си така, че и двата ѝ крака да се опрат в стената, и протегна лявата си ръка напред. Пое си дълбоко въздух, напрегна мускулите си и се оттласна — беше се ухилила при мисълта, че е политнала в Космоса.

Глас беше надценила силата, от която имаше нужда, защото прелетя точно над ръкохватката и пръстите ѝ успяха да уловят единствено празното пространство.

— Люк, пропуснах дръжката. Можеш ли да ме издърпаш обратно? — Глас започна да се върти и бързо изгуби ориентацията си. — Люк?

Младежът така и не ѝ отговори.

Единственото, което чуваше, беше собственото си дишане. Продължи да се върти все по-далеч и по-далеч от кораба, а кабелът бързо се развиваше зад нея.

— Люк! — пропищя момичето и размята ръце. — Люк! — повика го отново и изхриптя, когато кислородът в шлема ѝ привърши. Беше си поела прекалено дълбоко въздух и трябваше да изчака, за да може вентилационната система да го възстанови. Не се паникьосвай, заповяда си, но тогава зърна Колонията и се задъха. Беше се отдалечила изключително много — „Уолдън“, „Феникс“ и „Аркадия“ се смаляваха все повече и повече с всяка изминала секунда. Кабелът изглеждаше прекалено дълъг. Не трябваше ли досега да се е опънал и да я е запратил обратно към Колонията? Тогава я осени друга мисъл, логична, но и неприятна. Дали не се беше скъсал? Глас знаеше достатъчно за свободното летене в Космоса, за да е наясно, че освен ако не се сблъска с нещо, ще продължи да се носи в същата посока. Имаше кислород за десет минути, след което щеше да умре. Тялото ѝ щеше да плува завинаги в необятното пространство.

Искаше ѝ се да заплаче и прехапа устната си.

— Люк? — повика го отново, като се опитваше да не използва прекалено много от въздуха си. Главата я заболя от умопомрачителното въртене. Колонията ѝ се струваше все по-малка всеки път, когато изникнеше пред погледа ѝ. Това беше краят.

Тогава усети остро, болезнено дръпване в предната част на скафандъра си и кабелът се опъна.

— Глас? Там ли си? Добре ли си?

— Люк! — Никога не се беше чувствала толкова щастлива, че чува гласа му. — Скочих и пропуснах ръкохватката, и тогава… какво се случи? — Кабелът започна бавно да се прибира и да я тегли към кораба.

— Имах някои… неканени посетители в контролната зала — бяха от хората, които търсят плячка. Не се тревожи, погрижих се за тях.

— Какво имаш предвид?

Люк въздъхна.

— Наложи се да ги неутрализирам. Бяха четирима, Глас, и искаха да… — Младежът млъкна за момент. — Не бяха приятелски настроени. Ти беше в беда, а аз нямах време да им разяснявам ситуацията.

— Всичко е наред. Добре съм. — Момичето видя моста и редицата с ръкохватките. Протегна пръстите си в очакване. Този път нямаше начин да пропусне.

— Почти я достигнах — каза тя на Люк. Дръжката се приближаваше много бързо към нея. Глас изпъна ръка, втренчи поглед и… — Хванах я! — изкрещя, когато пръстите ѝ се обвиха около метала.

— Това е моето момиче! — Можеше да усети усмивката в гласа на Люк.

Глас въздъхна звучно и плъзна другата си ръка към съседната дръжка. Не ѝ отне дълго да измине цялото разстояние в долната част на моста и да стигне до въздушния шлюз на „Феникс“.

Когато най-накрая се добра до входа му, постави краката си върху стената на кораба и вложи всичката си сила, за да завърти тежкото колело. Вратата се отвори със задоволително изсъскване.

— Тук съм! — Глас се хвана за ръба и се издърпа в малко преддверие, което беше почти същото като това на „Уолдън“.

Люк я поздрави с радостен възглас.

— Тръгвам към определеното място. Ще се срещнем на моста.

— Ще се видим там.

Момичето изчака външната врата да се затвори, откачи кабела от себе си и се втурна към следващата, която се отвори автоматично. Без да се бави, тя свали шлема и продължи да върви със скафандъра. Отне ѝ повече време да го съблече, отколкото на Люк да ѝ го облече, но накрая съумя да го стори.

В коридора не се виждаха никакви пазачи. Всъщност изобщо не се виждаха хора. Радостта на Глас от този факт бързо помръкна, щом се замисли какво ли правеше майка ѝ в този момент. Дали беше сама и паникьосана? Или може би жителите на „Феникс“ се преструваха, че всичко е в реда на нещата, като не обръщаха внимание на факта, че две трети от населението на Колонията беше оставено да умре?

На пешеходния мост имаше само двама пазачи, но нито един от тях не обръщаше внимание на контролното табло. Двамата се бяха разположили в далечния край на моста, ръцете им бяха върху оръжията на бедрата им, докато наблюдаваха преградата, която разделяше мостика. Толкова много хора се бяха притиснали в прозрачната стена — създаваше впечатлението, че е направена от човешка плът.

Мъже и жени навираха лицата си в нея, пищяха и вдигаха посинели деца, за да могат пазачите да ги видят. Никакъв звук не преминаваше през преградата, но гневът им бумтеше в главата на Глас. Тя виждаше как дланите на хората ставаха тъмночервени от удрянето по стъклото. Един възрастен мъж беше премазан до стената от напиращата тълпа, а лицето му беше пребледняло от паника, докато не се свлече по бариерата на пода.

Момичето нямаше да има друг шанс. Трябваше да ги пусне сега. Дори това да означаваше по-малко кислород за нея, за майка ѝ, за Люк.

Глас се затътри към контролния пункт. Превключвателят изглеждаше достатъчно прост. Нямаше кой знае какви опции. Мостът или беше отворен, или беше затворен. Момичето си пое дълбоко въздух и премести главния превключвател.

Алармата се задейства, но вече беше прекалено късно. Пазачите се завъртяха и погледнаха ужасено към Глас, когато преградата започна да се вдига и да потъва в тавана.

Един старец проникна първи, избутан от безумието на тълпата. Последваха го няколко от по-дребните жени, които пропълзяха по корем. За броени секунди преградата се вдигна изцяло и навалицата превзе моста — хората викаха и плачеха от радост и облекчение, и поемаха дълбоки глътки въздух.

Глас се вдигна на пръсти, за да намери любимия си в морето от тела. Ето го и него, намираше се в другия край. Когато Люк се приближи до нея с горда усмивка на лице, тя се запита дали бяха постъпили правилно.

Току-що беше спасила стотици животи… и драстично намали продължителността на стотици други. Включително и техните собствени.

Глава 13

Кларк

До обяд колибата се беше изпразнила. След дванайсет часа, които прекараха в блъскане за всеки сантиметър място, вонящо на страх и пот, явно групата реши, че земнородните вече не представляват заплаха.

Въпреки това настроението в лагера продължаваше да бъде напрегнато. Една голяма част от Стоте се беше заела да строи четвърта колиба, за да им бъде по-удобно през нощта. Уелс го нямаше никакъв, така че Белами бе поел нещата в свои ръце. Кларк можеше да чуе гласа му в далечината, докато даваше заповеди за основите и подпорните греди.

Момичето се усмихна, но настроението ѝ бързо се развали, когато отиде да провери как са Моли и Феликс. Не се подобряваха. Даже напротив, състоянието им се влошаваше, а двама други — едно момче от „Аркадия“ и едно момиче от „Уолдън“ — бяха започнали да проявяват същите симптоми на умора, дезориентация и гадене.

Прия беше вътре в болничната колиба и помагаше на Моли да пийне няколко глътки вода. Тя кимна към Кларк, след което внимателно помогна на момичето да легне обратно. Отиде до нея, като все още държеше металната чаша.

— Помислих си, че можем да я ползваме за болните — обясни тя. — В случай че онова, което са пипнали, е заразно.

— Това е добра идея — съгласи се Кларк. — Макар да не ми изглеждаш уплашена, че може да хванеш нещо.

Прия сви рамене, след което прибра кичур от гъстата си черна коса зад ухото.

— Ако не можем да се погрижим едни за други, то тогава излиза, че в крайна сметка са били прави за нас.

— Те?

— Хората, които ни осъдиха да умрем на осемнайсетия си рожден ден. Извадиха ме от стаята за екзекуции, не знам дали знаеш. Докторът беше приготвил иглата и всичко останало. Тъкмо щеше да ми бие инжекция, когато получи съобщение по импланта в роговицата си, което гласеше, че вместо да ме убият, ме пращат на Земята.

— За какво те осъдиха? — попита нежно Кларк. Смяташе, че може да си позволи да зададе на Прия единствения въпрос, който беше табу в техния лагер.

Преди момичето да има възможност да отговори, вратата зейна и Ерик нахлу вътре — на лицето му беше изписано притеснение и умора.

— Мисля, че трябва да им дадем хапчетата — заяви той, забравил за доброто възпитание. Кларк тъкмо щеше да го попита за какво говори, но момчето я прекъсна: — Знам за лекарството срещу радиацията. Мисля, че трябва да го дадеш на болните. Веднага.

Момичето го дари с вдъхващ доверие поглед.

— Това не е радиационно отравяне — отвърна тя и призова на помощ всичките си частици търпение, които ѝ бяха останали след ужасната нощ. — Тези хапчета ще ги убият, ако се използват за нещо друго.

— Как можеш да си толкова сигурна? Дори не си завършила медицинското си обучение. Какво ли разбираш от радиационното отравяне?

Кларк пребледня, но не от обидата — тя осъзнаваше, че Ерик просто е притеснен за Феликс, — а от тайната, която таеше вътре в себе си, много по-болезнена и от най-тежката рана. Само двама души на планетата знаеха защо я бяха осъдили. Никой друг не беше наясно с експериментите на родителите ѝ или пък със съществуването на децата, които пострадаха в тях.

Кларк опита друга стратегия.

— Ако имаше токсични нива на радиацията, всички земнородни щяха да са мъртви.

— Не и ако са еволюирали и са се приспособили.

Кларк не можеше да обори това твърдение. Така ѝ се искаше да разпита Саша за колонистите, дошли тук преди година. Една теория се въртеше в ума ѝ и не ѝ даваше мира, откакто се натъкнаха на останките. Парчетата метал бяха свързващото звено, беше сигурна в това. Просто трябваше да разбере повече за тях.

— Не се тревожи — каза момичето и постави ръка на рамото на Ерик. — Ще разберем какво им има. Ще ги излекуваме. Можете ли двамата с Прия да останете за малко и да наглеждате пациентите? Ще се върна бързо.

Младежът кимна и се свлече с въздишка на земята до леглото на Феликс. Прия го наблюдава известно време, след което седна до него и стисна ръката му.

— Отивай, Кларк. Ние ще се оправим.

Момичето примигна на слънчевата светлина, когато излезе навън. Болката в ръката ѝ почти беше изчезнала и главата ѝ не беше замаяна за първи път от дни насам. Чувстваше се чудесно физически, но в стомаха ѝ се беше загнездила тревога, докато се опитваше да намери Саша. Дали земнородната беше успяла да избяга под носа на Уелс? Или пък по-лошо, може би Греъм и момчетата му я бяха отвели някъде?

Кларк огледа поляната, която беше изключително оживена. Повечето хора се въртяха около новата колиба. Някои от тях влачеха огромни парчета дървен материал към строежа, а други ги обработваха, за да могат да ги напаснат едно към друго. Няколко от по-възрастните момчета бяха започнали да търкалят по-големите трупи в траповете, които бяха изкопали за основи. Белами беше сред тях.

Младежът беше свалил тениската си, а кожата му лъщеше от потта. Дори от това разстояние Кларк можеше да види как се движат мускулите по гърба му, докато се опитваше да намести една от трупите на точно определено място.

Някакво момиче с къдрава коса се приближи до него, следвано от две свои приятелки, които не спираха да се кикотят. Триото беше стигнало до крайности в опитите си бъде в крак с модата — шортите им едва скриваха горната част на бедрата им.

— Хей — провикна се първата. — Нуждаем се от някой висок момък, който да ни помогне да поправим покрива на северната колиба. Пропаднал е.

Белами едва я удостои с поглед.

— Направете си стълба.

Кларк потисна смеха си, когато видя как лицето на момичето помръкна за миг, но бързо се озари от престорена усмивка.

— Ще ни покажеш ли как?

Младежът се извърна на една страна и направи знак на друго момче.

— Хей, Антонио. Ела тук. — Ниско, набито хлапе с акне и добродушна усмивка прибяга до него. — Тези дами се нуждаят от помощ за колибата си. Ще им удариш ли едно рамо?

— С удоволствие — отвърна Антонио, като местеше поглед от Белами към момичетата, които се опитваха, било то и без особен успех, да прикрият разочарованието си.

Кларк се зарадва вътрешно, доволна, че Белами не проявява никакъв интерес към другите красиви момичета в лагера. Беше толкова наперен и чаровен, че ѝ ставаше трудно да повярва как до момента е имал само една приятелка.

Още по-трудно ѝ беше да повярва, че тази приятелка се оказа момичето, чието лице Кларк виждаше всяка нощ, преди да заспи. Чийто глас все още чуваше, когато настанеше тишина.

Поклати глава и тръгна към Белами.

— Такъв си кавалер — пошегува се тя и погледна към момичетата, които се отдалечаваха бавно, заедно с видимо ликуващия Антонио.

— Здрасти. — Белами я придърпа в обятията си. — Как си?

— Вече имам нужда от душ. — Кларк се отскубна от момчето и се засмя. — Цялата съм в потта ти.

— Считай го за разплата за времето, когато те носих шест километра, а ти беше в безсъзнание. Не знаех, че е възможно човек да се лигави толкова много, без да умре от дехидратация.

— Не съм те лигавила — възпротиви се Кларк.

— Откъде знаеш? Нали беше в безсъзнание? Освен ако… — младежът присви очи и придоби замислен вид. — Освен ако не си инсценирала цялата тази работа със змийското ухапване, за да си спестиш вървенето. Доста хитро от твоя страна.

Момичето се усмихна.

— Знаеш ли къде е Саша? — попита тя.

Лицето на Белами се смръщи.

— Смятам, че Уелс я е завел някъде. И двамата ги няма от часове. — Младежът поклати глава. — Идиотът му с идиот.

— Аха — отвърна Кларк с възможно най-равнодушния си тон. Нямаше причина да се сърди, че синът на канцлера е отишъл някъде със Саша. Той имаше точно толкова право да говори с нея, колкото и всеки друг. Момичето обаче не знаеше защо мисълта за него — сам в гората със земнородната — я накара да се почувства неудобно.

— Да, така е — отвърна Белами, като обърка изненадата ѝ с неодобрение. — Не знам какво, по дяволите, си е мислил. Значи аз не мога да я накарам да ми каже къде е Октавия, но Уелс може да ходи на пикник с нея. Страшна логика.

— Слушай, ще дойдеш ли с мен? Искам да се върна при останките, които намерихме, за да ги огледам.

Белами се намръщи.

— Не мисля, че това е добра идея.

— Ще внимаваме за земнородни. Всичко ще е наред — обеща момичето.

— Просто… не искам да се отдалечавам от лагера, в случай че Октавия се върне. Не ми се ще да я изпусна.

Кларк кимна виновно. От една страна, беше тя с нелепата си теория, а от друга — сестрата на Белами, която той нито знаеше къде е, нито дали е жива. Не трябваше да забравя и сълагерниците си, които навярно умираха в болничната колиба, а тя разполагаше с лекарство, което можеше да им помогне.

— Прав си. Ще отида сама.

— Какво? — младежът поклати глава. — Няма начин. По-скоро бих се овъргалял в плюнките на Греъм, отколкото да те пусна сама там.

— Да ме пуснеш? — повтори Кларк. — Съжалявам, но последния път, когато проверих, все още нямах началник.

— Знаеш много добре какво имам предвид. Просто се безпокоя за теб.

— Всичко ще бъде наред.

— Знам, че ще е така, защото идвам с теб.

— Добре — отвърна Кларк, като се опитваше да звучи по-сърдита, отколкото наистина беше. Знаеше, че Белами не се опитва да я командва. Просто бе загрижен за нея. Тази мисъл я накара да се изчерви.

Измъкнаха се, без да кажат на никого къде отиват, и няколко минути по-късно вече се намираха дълбоко в тихата гора. Вървяха в мълчание — и двамата бяха доволни, че са избягали от постоянните въпроси на своите сълагерници „в нужда“. Мина почти цял час и накрая безпокойството на Кларк я принуди да наруши тишината.

— Сигурен ли си, че това е правилният път? — попита тя, защото ѝ се стори, че за втори път минават покрай една покрита с мъх скала.

— Да. Това е мястото, където едва не те изпуснах — отвърна Белами и посочи вяло в далечината. — Ей там спрях, за да се уверя, че няма да се задушиш от собственото си повръщано. И, ах, виж, точно там се съвзе и ми каза, че имам най-големия… — той изохка, защото Кларк го сръга в ребрата с лакът.

Белами се засмя, но лицето му бързо доби сериозен вид, щом забеляза нещо в далечината.

— Мисля, че сме близо.

Момичето кимна и започна да оглежда земята за нещо метално. Беше решена на всяка цена да разбере от какво бяха останките. Кораб? Или укритие, което първите колонисти бяха построили?

Вместо в блясъка на метал очите ѝ се спряха на поредица от форми, които накараха сърцето ѝ да затупти силно.

Три големи камъка се подаваха от земята. Навярно някога са били изправени, но сега два от тях бяха килнати един към друг, а третият се беше олюлял несигурно в противоположната посока. Размерите им бяха приблизително еднакви и със сигурност бяха поставени тук с определена цел. Дори от разстояние Кларк можеше да разчете грубите знаци по тях — бяха букви, набързо издълбани с подръчни средства. Или, помисли си момичето, бяха изписани от някого, който в онзи момент е треперел от страх и тъга.

ПОЧИВАЙ В МИР.

Кларк никога не беше чувала някой да изрича тези думи, но ги почувства в гърдите си, все едно бяха издълбани в дъното на душата ѝ. Посегна да хване Белами за ръката, но пръстите ѝ уловиха единствено въздух.

Обърна се и видя, че младежът е клекнал пред един от маркерите. Отиде до него и постави ръка на рамото му.

— Това са гробове — промълви момчето, без да вдига поглед към Кларк.

— Значи наистина е имало друга мисия. Саша не ни е излъгала.

Белами кимна и прокара пръст по камъка.

— Хубаво е да има подобно място, на което да посещаваш споминалите се. Ще ми се да разполагахме с такова на Колонията, нещо много по-лично от Възпоменателната стена.

— Ти кого би искал да посетиш? — попита тихо Кларк и се зачуди дали Белами знаеше, че Лили е мъртва.

— Някои… приятели. Хора, с които не съм успял да се сбогувам. — Белами се изправи на крака, въздъхна и прегърна Кларк.

Тя се притисна в него и обърна глава към гробовете.

— Мислиш ли, че са загинали в катастрофата? Или по-късно, след онова, което се е случило със земнородните?

— Не знам. Защо?

— Ще ми се да бяхме дошли по-рано. Може би щяхме да намерим начин да им помогнем.

Белами я притисна по-здраво към себе си.

— Не можеш да спасиш всички, Кларк — промълви ѝ тихичко той.

Представа си нямаш колко си прав, помисли си тя.

Глава 14

Уелс

— Внимавай — провикна се Уелс, като видя, че едно от по-малките момчета посегна към огъня. — Използвай пръчката.

— Ще се оправя — отвърна то и внимателно взе кочана от нагорещените до червено камъни, които синът на канцлера беше наредил върху пламъците, както му обясни Саша.

Царевицата се оказа буквално животоспасяваща. Сега, вместо с потайни шепоти и уморени оплаквания, лагерът беше огласен от пукота на огън и оживени разговори. Всички бяха насядали около огнището и гризяха странната, но приятна храна.

След като се завърнаха с толкова кочани, колкото можеха да носят, Уелс и Саша взеха два празни водни контейнера и се насочиха обратно към овощната градина за още. Когато се върнаха в лагера, усмихнати и изморени от пътя, синът на канцлера почти беше забравил, че земнородната е тяхна пленничка. Младежът се почувства изключително неловко, след като ѝ благодари и я върна в болничната колиба. За щастие, Кларк я нямаше, а болните спяха, така че никой не го чу да се извинява на Саша, докато завързваше ръцете ѝ.

Хванах я да ни шпионира, напомни си той, докато наблюдаваше как група момичета дразнеха едно момче от „Уолдън“, като си подхвърляха царевичен кочан. Уелс възнамеряваше да им се скара — Саша ги предупреди да не оставят остатъците от храната на открито, тъй като имаше риск да привлекат някои животни, — но реши да си замълчи. Щеше да му е много по-лесно да отмъкне малко храна за момичето, ако не правеше сцени.

Синът на канцлера предпазливо измъкна няколко кочана от жаравата, разпъна тениската си, за да може да ги пренесе, без да си изгори ръцете, и се насочи към болничната колиба.

— Хей — прошепна той и се приближи тихомълком до леглото ѝ. — Донесох ти нещо за ядене. — Подаде ѝ едната царевица, която беше изстинала достатъчно, за да може да се държи в ръце, а останалите постави до Моли, Феликс и Тамзин, за да могат да хапнат нещо, когато се събудят. Ставаше все по-трудно да се намерят доброволци, които да носят храна и вода на болните. Слуховете за болестта им се разнесоха бързо и никой освен Кларк, Уелс, Белами, Прия и Ерик не припарваше до колибата.

— Благодаря ти — каза Саша и преди да отхапе от плода, хвърли предпазлив поглед към вратата.

— Как е? — попита момчето и седна на ръба на леглото ѝ. — Нали е по-вкусна от протеиновата паста?

Земнородната се усмихна.

— Да, определено е по-добра. Макар все още да е прекалено безвкусна. Защо не я овкусихте с пиперени листа, както ви казах?

— Прецених, че царевицата е достатъчно подозрителна. Ако бях разкрил и някои готварски тайни, това щеше да създаде повече главоболия, отколкото ползи.

Очакваше Саша да се пошегува с него за кулинарните му способности, но вместо това лицето ѝ стана по-сериозно.

— Те въобще не ми вярват, нали? — Уелс усети тревогата в гласа ѝ. Момичето се намести на леглото. — Какво да сторя, за да ви убедя, че нямам нищо общо с нападенията?

— Трябва им повече време — обясни Уелс, макар самият той да не беше сигурен дали ѝ вярва. Виждаше, че Саша е разумна и мила, но това въобще не означаваше, че нейните хора — и баща ѝ — не са способни да проявят насилие. Ако Колонията беше под заплаха от някой враг, собственият му баща нямаше да се подвоуми да го нападне.

Вратата се отвори и Кендъл влезе вътре. Младежът скочи на крака, когато момичето се вторачи в тях с непроницаем поглед.

— Съжалявам, че ви прекъсвам — започна тя, като хвърли поглед на Уелс и Саша, — но ми се искаше да подремна малко. Не успях да спя много снощи.

— Заповядай — отвърна синът на канцлера и посочи към празните легла. — Има достатъчно място. — Очевидно Кендъл не се страхуваше, че ще се зарази с мистериозната болест.

— Не, всичко е наред. Ще проверя и другите колиби. — Момичето удостои Уелс с поредния продължителен поглед, обърна се и напусна помещението.

— Виждаш ли? Дори не искат да са в една стая с мен. Всички ме смятат за убийца.

Синът на канцлера хвърли поглед към Тамзин, чийто бинтован крак беше ясно предупреждение, че трябва да се пазят от земнородните. Какво оставаше пък за гроба в импровизираното им гробище? Докато Саша не докажеше, че наистина има група отцепници от нейните хора, с която тя нямаше нищо общо, Стоте щяха да я приемат за заплаха.

— Искаш ли да се поразходим? — неочаквано я попита Уелс. — Глупаво е да стоиш затворена тук по цял ден.

Саша го изгледа за един дълъг миг, след което вдигна завързаните си ръце.

— Съгласна съм. Но без повече белезници. Знаеш, че няма да избягам.

Синът на канцлера развърза земнородната и отиде да провери как е Моли, докато тя оправяше кожените си дрехи.

— Хей — прошепна на детето Уелс и клекна до леглото му. — Как се чувстваш? — Момичето измърмори нещо, но не отвори очи. — Моли? — Момчето въздъхна, дръпна одеялото над раменете ѝ и прибра кичур мокра коса зад ухото ѝ. — Скоро ще се върна — обеща ѝ той.

Преди да излязат, младежът надникна към поляната. По-голямата част от Стоте все още бяха около огъня или поставяха последните щрихи на покрива на колибата. Ако побързаха, щяха да се измъкнат незабелязани със Саша. Уелс реши да не се замисля над факта, че за втори път днес вършеше нещо потайно, без да го сподели с останалите членове на групата. Обърна се, направи знак на земнородната и двамата се втурнаха към редицата с дървета.

Този път момичето го поведе в друга посока, която синът на канцлера не беше обхождал досега. За разлика от Белами, Уелс не прекарваше много време в гората и единственият път, с който беше запознат, бе този, който водеше до потока.

— Внимавай — провикна се Саша през рамо. — Тук става доста стръмно.

Всъщност не беше доста стръмно, а беше изключително стръмно. Земята изведнъж пропадаше и на Уелс му се наложи да пълзи приклекнал, като се придържаше единствено към тънките, крехки дървета, които растяха на хълма, за да не се прекатури. Склонът беше толкова отсечен, че някои от корените на стволовете растяха направо във въздуха, а не в земята.

Саша въобще не изглеждаше притеснена от наклона. Доста рядко забавяше крачка и вече се намираше на няколко метра пред Уелс. Беше опънала ръцете си настрани и използваше разперените си пръсти за баланс: приличаше на птиците, които прелитаха над полето.

Нещо зад тях изпращя. Уелс се стресна и рязко извъртя глава. Това движение беше достатъчно, за да отлепи краката му от земята — той тупна и се плъзна по хлъзгавата трева. Опита се да забие пръсти в почвата, за да забави ход, но продължи да набира скорост, докато нещо не го спря. Останал без дъх, синът на канцлера погледна нагоре и видя ухилената физиономия на Саша, която го държеше за яката.

— Ще трябва да почакаш няколко месеца, преди да можеш да се пързаляш с шейна — каза момичето и му помогна да се изправи на крака.

— Пързаляне с шейна? — учуди се Уелс и изтупа прахта от панталоните си. Сигурно приличаше на пълен идиот. — Имаш предвид, че ще вали сняг?

— Ако си жив дотогава — отговори Саша и го хвана за лакътя, когато младежът се плъзна отново.

— Ако умра, преди да видя снега, то ще е от една от стрелите на приятелите ти в гърба ми. А не защото продължавам да падам по задник.

— Колко пъти трябва да ти обяснявам едно и също? Онези хора определено не са ми приятели.

— Така е, но не ги ли познаваш достатъчно добре, че да можеш да им кажеш да престанат да ни избиват? — попита Уелс и я погледна внимателно, за да разбере дали не крие нещо от него.

— Положението е малко по-сложно — отговори земнородната и го дръпна надолу.

Уелс посочи към стръмния склон.

— Май харесваш сложните неща.

Момичето завъртя очи.

— Довери ми се, звездно момче. Ще си струва всяко едно усилие.

Почти бяха стигнали до долу, когато Уелс хукна напред и прескочи последните няколко метра. Вместо да се приземи на трева обаче, краката му се удариха в нещо твърдо. Сблъсъкът беше достатъчно силен, за да изпрати болезнени вълни по глезените му, но за негово щастие този път съумя да остане на крака. Младежът потръпна, ала когато погледна надолу, изненадата му бързо заличи изпитания дискомфорт.

Земята не представляваше нито трева, нито пръст. Беше скала. Уелс клекна и прокара пръсти по грубата сива повърхност. Не, не беше скала — това бе път. Момчето скочи на крака и се огледа във всички посоки, очаквайки всеки момент да чуе воя на двигател.

— Добре ли си? — попита го Саша и застана до него. Уелс кимна, защото не знаеше как да ѝ обясни какво чувства. Когато намери Кларк изоставена в руините на църквата, беше прекалено загрижен как да я измъкне от там и нямаше време да разглежда. Сега имаше такава възможност — наведе се, за да огледа цимента, начинът, по който се кривяха пукнатините му, растенията, поникнали от тях.

На Колонията беше лесно да приема Катаклизма като нещо абстрактно. Знаеше колко души бяха загинали по онова време, колко метрични тона токсини бяха изпуснати във въздуха и така нататък. Сега обаче си помисли за хората, които бяха шофирали, бягали и дори пълзели по този път в отчаян опит да избягат от бомбите. Колко ли души бяха умрели точно на това място, когато земята се беше разтресла и пушек бе покрил небесата?

— Почти стигнахме — каза Саша и постави ръка на рамото му. — Последвай ме.

— Какво има там? — попита Уелс и отново се огледа във всички посоки. Въздухът тук му се струваше различен от този на поляната, беше напоен със спомени, които накараха младежът да потръпне.

— Ще видиш.

Повървяха още няколко минути в мълчание. С всяка стъпка сърцето на сина на канцлера започваше да бие все по-силно и по-силно.

— Искам да ми обещаеш, че няма да кажеш на никого за това, което ще ти покажа — каза земнородната. Беше понижила глас и се оглеждаше нервно през рамо.

Уелс се подвоуми. Беше научил по трудния начин какво се случва, когато даваш обещания, които не си способен да изпълниш.

— Можеш да ми се довериш — отвърна момчето най-накрая.

Саша го изгледа сериозно за миг, но все пак кимна. Завиха зад един завой на пътя. Кожата на Уелс настръхна, нервите му бяха опънати, а тялото му тръпнеше в очакване.

Когато пътят отново се изправи, не успя да види нищо. Само напукан асфалт, осеян с растителност като вени на ръка.

— Ето там — каза Саша и посочи към редица дървета от едната страна на пътя. — Виждаш ли я?

Уелс понечи да поклати глава, но изведнъж се вкамени, щом различи някакви геометрични очертания под клонака.

Там имаше къща.

— Боже мой — прошепна той и направи няколко крачки напред. — Не е възможно. Мислех, че няма нищо останало от едно време!

— Със сигурност не е много. Тези планини са предпазили някои от постройките от взривовете. Повечето от хората тук са оцелели след бомбите, но по-късно са починали от глад или от радиационно отравяне.

Когато се доближиха, Уелс видя, че къщата е направена от камък, който според него е бил по-устойчив на разрушителните атмосферни условия, макар голяма част от дясната страна на постройката да се беше срутила.

Нямаше нито едно стъкло, останало цяло по прозорците, и дебели лози покриваха по-голямата част от здравите стени. Имаше нещо почти хищническо в начина, по който се бяха увили по постройката, промъкваха се като змии в зеещите отвори и излизаха от гърлото на някогашния комин — създаваха усещането, че земята се опитва да изтрие всяка следа от човешки живот тук.

— Може ли да влезем? — попита Уелс, когато осъзна, че наблюдава къщата със зинала уста.

— Не. Много по-забавно ще е цял ден да стоим отвън и да те гледам как зяпаш като риба.

— Я стига се подиграва. Това е най-шантавото нещо, което някога съм виждал.

Саша примигна невярващо.

— Живял си в Космоса. Виждал си Марс!

Младежът се ухили.

— Трябва да използваш телескоп, за да видиш Марс, и дори тогава той прилича на малка червена точка. Кажи ми честно. Ще влезем ли вътре?

Тръгнаха към онази част на къщата, която се намираше от другата страна на пропадналата стена — там имаше прозорец, издигащ се на около два метра от земята, с приветлива тераса под него. Саша се качи ловко на нея, наведе се през отвора и потъна в мрака отвъд него.

— Идваш ли? — провикна се към спътника си тя.

Уелс се ухили, покатери се по прозореца и тупна на меко от другата страна — при приземяването всичките му мисли се изпариха от ума му. Намираше се в къща, в истински дом, където хората бяха живели преди Катаклизма.

Младежът огледа всичко наоколо. Помещението приличаше на онова, което в миналото се е наричало кухня. Подът беше покрит със счупени жълти и бели плочки, а над дълбока мивка — най-голямата, която Уелс беше виждал, висяха леко накриво бели шкафове. Единствената светлина идваше от един счупен прозорец, преминаваше през близките дървета и придаваше на стаята слаб, зеленикав оттенък, все едно човек се взираше в стара снимка. Само че това тук беше неоспоримо истинско. Момчето направи няколко крачки напред и предпазливо прокара пръсти по плота, който беше покрит с вековен прах. Пресегна се и още по-внимателно отвори един от шкафовете.

Вътре имаше купчини с чинии и купички. Макар да се бяха наклонили на една страна при изместването на шкафовете, личеше, че са били подредени старателно. Някои от тях принадлежаха към комплекти, а други бяха отделни бройки. Уелс взе една чиния от върха на купчината. На нея имаше илюстрация, която наглед беше рисувана от дете. На нея бяха изобразени четири тънки фигури с несъразмерно големи, ухилени глави, които стояха една до друга и стискаха недооформените си ръце. АЗ ОБЧАМ МОЕТУ СЕМЕСТВО, беше написано с криви букви над човечетата. Уелс внимателно върна чинията и се обърна към Саша, която се взираше в него откъм сенките на тихия, прашен сумрак.

— Случило се е преди много време — промълви момичето.

Уелс кимна. Думата Знам се формира в ума му, но се изгуби някъде по пътя до устата му. Очите му започнаха да щипят и той се обърна бързо на една страна. Осем милиарда. Толкова човешки същества бяха загинали по времето на Катаклизма. За него това беше абстрактна величина, като всяка друга голяма цифра, подобно на възрастта на Земята или броя на звездите в галактиката. В този момент беше готов на всичко, за да може да разбере дали хората, които са се хранили в тази кухня, с тези чинии, са успели да се спасят от горящата планета.

— Уелс, ела да погледнеш нещо. — Младежът се обърна и видя, че Саша е клекнала до една купчина отломки в далечната част на стаята, където стената беше пропаднала. Момичето бършеше прах и парчета от зидарията от някакъв предмет на пода.

Синът на канцлера се затътри и клекна до нея.

— Какво е? — попита той, а Саша дръпна нещо, което приличаше на тока. — Внимавай — предупреди момчето, като се сети за змията на Кларк.

— Това е куфар — отвърна земнородната, в гласа ѝ се усещаше смесица от изненада и друго — притеснение? Страх?

Куфарът се отвори и изпрати нов облак прах във въздуха. Младежите се наведоха над него, за да видят какво съдържа. Вътре имаше само няколко предмета. Три малки избелели тениски, които Уелс разгледа поотделно и внимателно върна на мястото им, точно както си бяха. Имаше и една книга. Повечето от страниците ѝ бяха изгнили, но беше останало достатъчно, за да разбере, че се разказва за някакво момче на име Чарли. Синът на канцлера се подвоуми, преди да я върне обратно в куфара. Щеше да му достави истинско удоволствие да я разгледа на слънчева светлина, но поради някаква причина не му се струваше правилно да взема нищо от тази къща.

Единственият друг предмет, който можеше да разпознае, беше едно плюшено мече. Нищо чудно някога козината му да е била жълта, макар да беше трудно да се прецени с всичкия този напластен върху него прах. Саша го взе и го подържа известно време в ръце, след което натисна с пръст черното носле на играчката.

— Бедното мече — промълви момичето и се усмихна, но не можеше да скрие печалната нотка в гласа си.

— Всичко е толкова тъжно — изрече Уелс и прокара пръсти по една от тениските. — Ако си бяха тръгнали по-рано, може би щяха да оцелеят.

— Къде щяха да отидат? — попита Саша и го стрелна с въпросителен поглед, докато тупаше прахта от една от лапите на мечето. — Имаш ли представа колко много пари са им трябвали, за да се качат на един от корабите по време на Изоставянето? Хората, които са живели по тези места, не са разполагали с подобни суми.

— Нещата не са стояли по този начин — възпротиви се Уелс, а в гласа му се прокрадваше раздразнение. Пое си дълбоко дъх, за да се успокои. Струваше му се изключително неуместно да крещи в тази къща. — Хората не е трябвало да плащат, за да се качат на корабите.

— Така ли? Тогава как са били избирани колонистите?

— Дошли са от неутрални нации — отвърна младежът. Изведнъж се почувства така, все едно отново се намираше в училище. — Избрани са били онези, които не са проявили такава алчност или глупост, че да бъдат замесени в ядрената война.

Изражението на Саша не наподобяваше нищо, което Уелс някога беше виждал дори и по лицата на учителите си, когато бе допускал грешки. Те никога не го бяха наблюдавали със смесица от съжаление и насмешка. Ако трябваше да сравни изражението ѝ с нечие друго, то погледът на момичето беше същият като този на баща му.

— Тогава защо всички на кораба говорят английски? — тихичко го попита земнородната.

Уелс не можеше да отговори на този въпрос. Беше прекарал целия си живот, представяйки си какво ли ще изпита, ако види земните руини. Сега беше тук и единственото, за което можеше да мисли, бяха всички човешки същества, затрити по времето на Катаклизма — и тази мисъл го караше да се чувства премазан.

— Трябва да се връщаме — каза той, изправи се на крака и протегна ръка към Саша. Момичето изгледа куфара за един дълъг миг, след което пъхна мечето под мишница и пое предложената ѝ длан.

Глава 15

Белами

Отне му известно време да убеди Кларк да се върнат в лагера. Тя настояваше да потърсят още останки, които можеха да им разкрият повече информация за колонистите. Сенките започнаха да се удължават и Белами усети как кожата му настръхва, но причината не беше прокрадващият се във въздуха хлад. Глупаво беше да прекарват толкова много време в гората при наличието на земнородни, които дебнеха наоколо. Веднъж малката шпионка да им кажеше къде е Октавия, младежът щеше да тръгне след тях — майната им на стрелите и копията им. Моментът обаче не беше подходящ — не искаше да се изправя пред врага неподготвен, още повече с Кларк до себе си.

След цял час безплодно търсене момичето се съгласи да си тръгват.

— Само… още секунда — каза тя и се запъти към края на полето.

Спря се пред едно дърво с бели цветове. Изглеждаше крехко и някак прекалено малко за всичките цветя, които растяха от него. На Белами му заприлича на Октавия, когато навлечеше всичките дрехи на майка им — кат върху кат — и гастролираше артистично пред погледа му.

Кларк се вдигна на пръсти, откъсна няколко цвята от дървото и клекна долу, за да ги увие около всеки един от маркерите на гробовете. Стоя известно време в мълчание и с наведена глава. Изправи се, хвана Белами за ръката и го отведе от забравеното от целия свят самотно гробище.

По пътя към лагера Кларк беше необичайно тиха. Най-накрая младежът наруши тишината:

— Добре ли си? — Протегна ръка, за да ѝ помогне да прескочи едно паднало дърво, но тя дори не забеляза жеста му.

— Добре съм — отвърна Кларк, покатери се по ствола и се приземи меко от другата му страна.

Белами млъкна. Знаеше, че няма смисъл да настоява. Кларк не беше от момичетата, които се правеха на недостъпни. Щеше да проговори, когато ѝ се приискаше. Щом я погледна отново обаче, нещо в изражението ѝ накара сърцето му да се свие и решителността му да се стопи. Не беше просто сериозна или тъжна — изглеждаше преследвана от нещо.

Младежът спря и я пое в обятията си. Момичето потръпна, но не отвърна на прегръдката му.

Първоначално Белами реши да я пусне, но бързо си промени мнението и я притисна по-силно до себе си.

— Кларк, какво има?

Тя му отвърна с тих глас:

— Не мога да спра да мисля за гробовете. Ще ми се да знаех чии се, как са умрели тези хора… — момичето замлъкна, но Белами разбра, че тя мисли за болните деца, които оставиха в лагера.

— Знам как се чувстваш — каза той. — Тези хора, които и да са били те, са мъртви от цяла година. С нищо не можеш да им помогнеш, Кларк. — Белами млъкна за момент. — Погледни на нещата от хубавата им страна — поне са прекарали последните си мигове на Земята, макар и да не са били особено дълги. Навярно са били истински джазирани от този факт.

За голяма негова изненада, момичето се усмихна — вяло, но достатъчно, за да прогони част от тъгата, която се спотайваше в очите ѝ.

— Джазирани? Какво означава това? Толкова си щастлив, че ти се иска да слушаш джаз ли?

— Да ми се иска да слушам джаз? Сигурно имаш предвид „да съм щастлив, че съм намерил някакъв джаз“. Толкова щастлив, че сърцето ми започва да тупти в джаз ритъм.

— Сякаш знаеш какво е джаз — скастри го Кларк, а усмивката продължаваше да озарява лицето ѝ. — Тази музика е изчезнала преди векове.

Белами се ухили.

— Това може да е така на „Феникс“. Аз обаче намерих един стар MP3-плейър с няколко джаз песни на него. — Младежът сви рамене. — Поне смятам, че са били джаз песни. — В представите му конкретните мелодии бяха характерни за джаза — игриви, емоционални, волни.

— Как звучи един джаз ритъм?

— По-точният въпрос е какво е чувството, което създава — поправи я Белами и посегна към ръката ѝ. Започна да барабани нагоре-надолу по нея.

Кларк потръпна, когато пръстите на момчето достигнаха до сгъвката на лакътя ѝ.

— Значи усещането за джаз е някой хахав да те гъделичка по ръката?

— Не само по нея, а по цялото тяло. Чувстваш го в гърлото си… — Младежът прокара пръсти по шията ѝ и потупа ключицата ѝ. — По краката си… — Коленичи и докосна едната страна на ботуша ѝ, а тя се засмя. — В гърдите си… — Изправи се и постави нежно ръка върху сърцето ѝ.

Кларк затвори очи и задиша на пресекулки.

— Мисля, че го усещам — отвърна тя.

Белами се вторачи в нея изумен. Очите ѝ бяха затворени, устните — леко притворени, а следобедното слънце танцуваше върху червеникаворусата ѝ коса като ореол. В този момент Кларк приличаше на фея, като онези, които Белами описваше на Октавия, когато я слагаше да спи.

Наведе се над момичето и докосна с устни нейните. За миг тя отвърна на целувката му, след което се отдръпна и смръщи лице.

— Не искаш ли да тръгваме? — попита тя. — Прекалено много се забавихме.

— Пътят до лагера е дълъг. Може би първо трябва да си починем. — Без да чака отговор от Кларк, Белами плъзна длан надолу по гърба ѝ и я взе в ръцете си по начина, по който я беше носил последния път. Само че сега погледът на момичето беше ясен и фокусиран върху него, а тя самата се беше увила около врата му. Младежът бавно се приведе към земята, която беше покрита с мъх и влажни листа. — Така по-добре ли е? — попита я той.

В отговор Кларк вплете пръсти в косата му и го целуна. Белами затвори очи и я придърпа по-близо до себе си. В този момент единственото, което съществуваше за него, беше тялото на момичето, притиснато в неговото.

— Студено ли ти е? — попита Кларк и той осъзна, че неусетно беше съблякла тениската му.

— Не — отвърна ѝ нежно. Времето беше хладно, но момчето не можеше да долови студа. Отдръпна се назад, за да я огледа — косата ѝ се беше разпиляла по тревата. — А на теб?

Той плъзна ръката си по тялото на Кларк и момичето се скова.

— Белами — прошепна тя. — Някога правил ли си…?

Не довърши изречението, но и нямаше нужда да го прави. Младежът не отвърна веднага, целуна я по челото, после по носа, по нежните ѝ розови устни.

— Да — отговори най-накрая той. От изчервеното лице на Кларк можеше да разбере, че тя не е, което го учуди, като се имаше предвид връзката ѝ с Уелс. — Но само с едно момиче — добави Белами. — Момиче, за което наистина ме е било грижа.

Искаше да каже още неща, но гласът му го предаде. Всичките му спомени за Лили бяха обгърнати от болка, а единственото, за което искаше да мисли сега, беше красивото момиче до него — създание, което никога, при никакви обстоятелства нямаше да изостави.

* * *

— Сериозно? Взела си всичките? — попита Белами едновременно изненадан и много впечатлен. Намираха се на аварийното стълбище зад детския дом — технически вечерният час отдавна беше минал, но никой не следеше по-големите деца, така че на него и Лили им беше лесно да се срещат тук.

Момичето вдигна подноса с кексчета, който открадна от центъра за разпределение. Бяха приготвени за някаква Партньорска церемония на „Феникс“, но сега щяха да завършат безславно в стомасите на двете деца.

Белами се ухили.

— Май наистина ти влияя зле, а?

— Моля ти се. Не се възгордявай толкова. — Лили лапна едно от ябълковите кексчета, взе друго ванилово — те бяха любимите на Белами — и му го подаде. — То си е заложено в мен.

Момичето повдигна веждата си по толкова очарователен начин, че в момчето се надигна внезапно, безумно желание да я целуне. Но нямаше да го стори. Беше целувал момичета преди и знаеше до какво води това: превръщаха се в замаяни девойки, които не преставаха да се кикотят и постоянно искаха да го държат за ръката. Пък и Лили беше най-добрата му приятелка. Една евентуална целувка щеше да е грешка.

— Запази го за Октавия — каза момичето и му даде едно кексче, украсено с венериански плодове.

Белами внимателно постави сладкиша на стъпалото до себе си и се върна към яденето на своя. Знаеше от личен опит, че винаги е добре да се отървеш от крадената стока възможно най-скоро.

Лили се засмя и Белами се обърна към нея ухилен.

— Какво? — попита той и избърса устата си с опакото на ръката. — Да не си посмяла да критикуваш маниерите ми на масата. Все пак наблизо няма такава.

— Всъщност съм любопитна — започна момичето с изкуствена сериозност — как успя да се омацаш с толкова много сладкиш по лицето? — Младежът се направи, че ще я удари, и Лили се засмя. — Не мисля, че ще успея да се изцапам толкова много, дори и да се опитам.

— Предизвикателството е прието. — Белами се пресегна, обра глазурата на едно от кексчетата и я размаза по брадичката и устата на приятелката си. Тя изпищя и го избута, но въпреки това момчето успя да атакува отново и изцапа връхчето на носа ѝ.

— Белами! — оплака се Лили. — Знаеш ли колко много щяхме да изкараме, ако го бяхме продали?

Младежът окичи лицето си със самодоволна усмивка. Не можеше да приеме някой покрит с глазура на сериозно.

— О, повярвай ми, гледката си струва загубите.

Изражението на Лили се промени, но Белами не можеше да разчете новото.

— Така ли? — попита тихо момичето. Младежът затвори очи и се подготви да бъде омацан целият в глазура… но вместо това усети устните на приятелката си върху своите. За миг застина от изненада, но бързо отвърна на целувката ѝ. Тя беше нежна и сладка.

Когато Лили най-накрая се отдръпна, той я погледна в очите — опитваше се да си обясни какво се беше случило току-що.

— Оу — възкликна Лили. — Май забравих нещо.

— Какво? — попита неловко Белами. Знаеше, че е лоша идея да се целува с най-добрата си приятелка, не трябваше да…

— Пропуснах едно място — промълви момичето, дръпна го към себе си и отново го целуна.

* * *

Кларк се изправи в седнало положение толкова бързо, че главата ѝ се удари в брадичката на Белами.

— Ох — оплака се той и я прегърна през раменете. — Всичко е наред, Кларк. Няма да правим нищо сега. — Започна да разтрива гърба ѝ с въртеливи движения. Усещаше студената ѝ кожа през тънката тениска.

— Не е заради това — отвърна бързо момичето. — Просто аз… трябва да ти кажа нещо.

Белами хвана ръката ѝ и сплете пръсти с нейните.

— Можеш да ми кажеш абсолютно всичко — увери я той.

Кларк отдръпна ръката си, сви колене до гърдите си и ги прегърна здраво.

— Наистина не знам как да ти кажа точно това — започна Кларк, като говореше по-скоро на себе си, отколкото на него. Впери поглед напред. Не желаеше — или по-скоро не можеше — да го погледне в очите. — Споделяла съм го само на един човек досега и нещата не завършиха добре.

Белами инстинктивно разбра, че говори за Уелс.

— Всичко е наред. — Младежът се протегна и я прегърна през раменете. — Каквото и да е, ще се справим заедно.

Най-накрая Кларк се обърна и го погледна, но лицето ѝ беше посърнало.

— На твое място не бих давала подобно обещание. — Тя въздъхна и останала без дъх, заговори на пресекулки.

В началото Белами си помисли, че историята на Кларк за експериментите е някаква лоша шега. Не можеше да повярва на онова, което тя му разказа — как нейните родители са изследвали радиацията, как са били принудени от вицеканцлера да правят опити върху нерегистрирани деца. Само един поглед към очите на момичето обаче му беше достатъчен, за да разбере, че всичко е истина.

— Това е чудовищно — отврати се младежът. Надяваше се, че Кларк ще каже нещо, което да я оправдае, да обясни защо му разказва всичко, случило се тогава, точно сега. Изведнъж му хрумна една мисъл, която накара кръвта му да изстине. — Октавия не беше регистрирана — промълви бавно той. — Тя ли беше следващата жертва в малкия ви експеримент? — Момчето потрепери от отвращение, като си представи сестра си, заключена в тайна лаборатория, където никой нямаше да чуе писъците ѝ, където никой нямаше да знае, че тя загива бавно.

— Не знам — отвърна Кларк. — Нямам представа как са избирали децата. Но беше ужасно. Мразех се всеки ден.

— Тогава защо не ги спря? Защо родителите ти са убивали невинни деца? Колко зли трябва да са били, за да сторят подобно нещо?

— Не бяха зли. Нямаха избор!

Момичето беше на път да заплаче, но Белами не се впечатли.

— Разбира се, че са имали — излая той. — Аз направих своя избор, като се врекох, че ще сторя всичко, за да предпазя Октавия. Ти си направила твоя, като си стояла настрана и си наблюдавала как група деца умират.

— Невинаги съм бездействала. — Кларк затвори очи. — Не и с Лили.

На Белами му отне известно време, докато осъзнае какво му говори тя.

— Лили? Ето откъде си я познавала. Тя е била един от вашите… субекти? — Момичето кимна и потрепери, когато Белами се развика: — Значи не е умряла от някаква мистериозна болест. Умряла е, защото твоите родители убийци са си правели експерименти с нея. — Лили. Единственият човек на кораба, когото го беше грижа за него, освен Октавия. Единственият човек, когото някога беше обичал.

Момчето млъкна за момент, за да даде шанс на думите на Кларк да улегнат в главата му.

— Какво имаше предвид, като каза, че невинаги си бездействала? — Кларк продължи да мълчи, затова той настоя: — Помогна ѝ да избяга ли? Жива ли е все още?

— Тя беше моя приятелка, Белами. — Сълзите се стичаха по бузите ѝ, но младежът не им обърна внимание. — Тя ме научи как да говоря с момчета и ме караше да си пускам косата веднъж седмично. Носех ѝ книги, а тя ги четеше с всички онези забавни гласове, докато не се разболя толкова много, че се наложи аз да ѝ чета. И тогава, когато ме помоли да ѝ помогна, го сторих, налагаше се, тя не ми остави избор…

— Как си ѝ помогнала? — попита Белами, тонът му беше тих и застрашителен.

— Аз… Тя ме умоляваше да накарам болката ѝ да изчезне. Поиска от мен… — Кларк подсмръкна и избърса носа си с опакото на ръката. Гласът ѝ беше пресипнал. — Да ѝ помогна да умре.

— Лъжеш — излая младежът и изведнъж му се догади. Преди час нямаше представа, че приятелката му е способна на подобно нещо — щеше да защитава честта ѝ с цената на живота си. Момичето, което се намираше пред него сега, беше някакво непознато чудовище. Лили обаче познаваше добре. — Тя никога не би поискала подобно нещо — изръмжа момчето и се изправи на крака. — Щеше да направи всичко възможно, за да оцелее във вашата извратена игра.

— Белами — започна Кларк уморено, — не можеш да разбереш… — тя млъкна, защото се разхлипа.

— Да не си посмяла да ми казваш какво разбирам и какво не — изстреля той. — Никога вече не искам да те виждам. Може би трябва да се предложиш на земнородните. Няма ли да е забавно? Ще си направите безброй деца, с които можеш да експериментираш. — Белами се обърна и закрачи надалеч от нея, оставяйки я сама и разтреперена в гората.

Младежът забърза между дърветата на сляпо, като се опитваше да възпре сълзите си. Не трябваше да се доверява на Кларк, не трябваше да се сближава толкова много с нея. Преди доста време беше осъзнал, че единственият човек, на когото можеше да се довери, беше самият той. А единственият човек, който имаше значение за него, бе Октавия.

Пропиля изключително много време. Трябваше да си върне сестрата.

Приключи с милите игрички със земнородното момиче. Приключи с игричките изобщо.

Глава 16

Уелс

Притесняваше се как ще се промъкнат отново в лагера, без да бъдат забелязани, макар че за разлика от последния път, той и Саша не носеха храна — само спомените от разрушената къща, които се бяха напластили в ума му като дебел слой прах.

Уелс се стресна, когато някой изскочи иззад едно голямо дърво, и въздъхна от облекчение, щом видя, че е Кларк. Намираха се близо до поляната, на която беше разположен лагерът им, така че можеше да я накара да върне Саша вместо него и да се прави, че просто я е завела до тоалетна. Тя нямаше да има нищо против да го покрие. От всички хора само Кларк смяташе за глупаво да връзват земнородната в колибата.

Синът на канцлера вдигна ръка за поздрав, но забеляза, че нещо не е наред. Момичето винаги вървеше целеустремено — независимо дали за да вземе книга от библиотеката у дома, или за да разгледа някое растение, което беше привлякло погледа ѝ. За Уелс беше истински шок да я наблюдава как се тътри през гората, все едно влачеше невидим товар на плещите си.

— Кларк — повика я Уелс. Погледна към Саша, която кимна в мълчаливо съгласие, че ще стои на място, и хукна към приятелката си. С приближаването си забеляза, че очите на Кларк са зачервени. Нима момичето, което беше изтърпяло процеса на родителите си в гробовно мълчание, сега плачеше? — Добре ли си?

— Да — отвърна тя и погледна право напред, за да избегне погледа му. Дори да не ронеше сълзи, Уелс знаеше, че тя плаче.

— Стига, Кларк — укори я младежът и погледна зад рамо, за да се увери, че Саша не може да ги чуе. — След всичко, което сме преживели — … след всичката болка, която сме си причинили един на друг, искаше му се да изрече, но не го стори… — не мислиш ли, че мога да позная кога нещо не е наред? — Момичето кимна, подсмръкна, но не продума. Уелс се намръщи. — Да не се е случило нещо с Белами?

Очакваше да го скастри, но за негова изненада, Кларк го погледна с блеснали от сълзите очи.

— Съжалявам — каза тя. — Съжалявам, Уелс. Толкова дълго те наказвах. Трябваше да ти простя… — момичето млъкна и се обърна на една страна.

— Всичко е наред — отвърна колебливо младежът и я прегърна с една ръка през раменете. Някак знаеше, че извинението ѝ се дължи повече на Белами, отколкото на него. — Какво да сторя, за да ти помогна? — попита той. — Искаш ли да отида и да го набия?

— Не. — Кларк подсмръкна отново, но този път се усмихна.

Уелс не успя да отговори, защото забеляза, че очите на момичето се разшириха — беше зърнала нещо над рамото му. За момент си помисли, че гледа към Саша, но когато се обърна да проследи погледа ѝ, притеснението му се превърна в ужас.

Нещо висеше от клона на едно високо, дебело дърво и се поклащаше леко.

Това е човек, помисли си Уелс, но възможно ли беше това? Нямаше как човешката глава да се изкриви под такъв ъгъл. Нито пък човешкото лице да посинее толкова много.

Зад него Кларк издаде звук, който момчето не беше чувало никога досега — полуписък, полустон.

Уелс направи няколко крачки напред, като очакваше в главата му да изникне ново обяснение, но такова не дойде.

— Не — извика той и запримигва бързо, както правеше някога с импланта в роговицата си, за да прогони гледката.

Люлеещата се фигура обаче не се изпари.

Тя принадлежеше на малко момиче и макар лицето ѝ да беше подпухнало толкова много, че да беше трудно да я различи, Уелс я позна по лъскавата черна коса. И по нежните китки и малки ръце, които винаги го бяха изумявали със силата си.

— Прия — промълви измъчено Кларк зад него. Доближи се до младежа и го хвана за ръката. За първи път, откакто кацнаха на Земята, Кларк беше прекалено ужасена, за да стори нещо друго, освен да наблюдава.

Въжето, увито около врата на Прия, се беше врязало в кожата ѝ — кожа, която само преди часове беше златистокафява, а сега бе подпухнала и покрита със сини петна.

— Трябва да я свалим — отрони Уелс, макар да знаеше, че не могат да ѝ помогнат.

Пристъпи несигурно напред и едва тогава осъзна, че Саша вече се катери по дървото.

— Хвърли ми ножа си — провикна се тя и залази по клона. — Веднага — заповяда земнородната, когато видя, че момчето не помръдва.

Младежът направи още няколко колебливи крачки, бръкна в джоба си за ножа и го хвърли към Саша, която го улови с една ръка.

Земнородната сряза въжето на Прия и я спусна внимателно на земята в пълно мълчание.

— Мислиш ли, че… дали сама е сторила това? — попита Уелс, когато Кларк потърси в охлузения врат пулс, който знаеше, че няма да открие. Тихата, силната, винаги готова да помогне Прия. Защо би си причинила нещо подобно? Дали я беше налегнала тежка носталгия? Или може би смяташе, че Стоте няма да оцелеят? Погълна го чувство за вина, което си проправи път през ужаса, глождещ го в момента. Дали можеше да стори нещо повече, за да я накара да се чувства в безопасност?

— Не — отговори Саша с треперещ глас. Беше слязла от дървото и сега стоеше на няколко метра зад Уелс.

— Все още не може да се каже — поде Кларк, без да сваля очи от Прия. — Трябва ми повече време, за да прегледам следите по врата ѝ, положението на въжето… — момичето млъкна. Синът на канцлера знаеше, че не ѝ доставя удоволствие да се прави на следовател.

— Не се е самоубила — допълни Саша, този път много по-уверено.

— Откъде знаеш? — попита Кларк и най-накрая отмести очи от Прия, за да погледне към земнородната. Уелс не беше сигурен дали приятелката му се подразни, че някой оспорва медицинската ѝ експертиза, или че това чуждо момиче се намесва в личната им болка.

— Краката ѝ — посочи Саша.

До този момент синът на канцлера не беше забелязал, че Прия е боса. Пристъпи напред и присви очи в опит да разгадае за какво говореше земнородната. В долната част на ходилата ѝ имаше някакви знаци, които първоначално му заприличаха на ивици мръсотия. Като се приближи повече, осъзна, че това са прорези… прорези във формата на букви.

— Боже господи — изуми се Кларк.

В плътта на Прия беше оставено съобщение. По една дума на всяко мъничко ходило.

Заминавайте. Си.

* * *

Нямаше нужда Уелс да се безпокои как да върне Саша в лагера. Когато наоколо се разнесоха стъпки и приглушени викове, му стана ясно, че хората идват заради писъците на Кларк, така че просто изпрати земнородната обратно в гората и я инструктира да се промъкне през поляната, когато остане празна. След като случилото се с Прия се разчуеше, в лагера щеше да настане такава суматоха, че никой нямаше да забележи отсъствието на Саша.

Десетина минути по-късно Ерик и едно момиче от „Аркадия“ понесоха тялото на мъртвото дете надолу по хълма, а Антонио придружи ококорената и трепереща Кларк. На Уелс му се искаше лично да я съпроводи — особено като се имаше предвид колко се беше разстроила заради Белами по-рано, — но някой трябваше да разследва местопрестъплението, преди слънцето да залезе.

Синът на канцлера наблюдаваше как другите отнесоха тялото. След като импровизираната погребална процесия се скри зад дърветата, младежът започна да оглежда земята. Искаше да разбере дали Прия беше заловена в гората, или я бяха докарали тук от другаде. Опитваше се да не мисли колко ужасена е била или какво ѝ бяха сторили земнородните, за да не пищи. Опитваше се да не мисли дали е усещала ножа, който е дълбаел прорезите в плътта ѝ, и дали са я изчакали да умре, преди да оставят съобщението си.

Покатери се на клона, за да разгледа оръфаните остатъци от въжето. Оказа се, че е една от тънките найлонови корди, с които обезопасяваха контейнерите с храна на кораба. Това означаваше, че земнородните бяха посещавали лагера.

Все повече и повече мрачни мисли се настаняваха в ума му, когато сред дърветата се разнесе нов писък, който накара сърцето му да се свие в гърдите.

Саша.

С едно ловко движение той скочи от клона и хукна да бяга.

Последва нов писък, този път по-силен. Уелс забърза и ругаеше всеки път, когато стъпеше в кално петно или се спънеше в някой скрит камък. Прекоси пътеката, която се беше образувала от безбройните им ходения до потока, и последва звука навътре в гората.

Едва не се претрепа в едни храсти, когато видя Саша и Белами, и първата му реакция беше чувство на облекчение. Навярно младежът също бе чул писъците и беше дошъл, за да помогне. Тогава обаче две неща му направиха впечатление — страхът, изписан на лицето на земнородната, и блестящият метал, опрян в гърлото ѝ.

Белами беше стиснал врата на Саша изотзад и притискаше нещо остро и сребърно в кожата ѝ.

— Казвай къде отведоха сестра ми приятелите ти — питаше я той с дивашки поглед в очите. — Къде живеят твоите хора? Какво ще ѝ сторят?

Момичето изпъшка и прошепна нещо, което Уелс не успя да чуе. Синът на канцлера се провикна, стрелна се към Белами и го повали на земята.

— Да не си полудял? — изкрещя той и изрита парчето метал — една изкривена останка от кораба им — от ръката на младежа. Обърна се към Саша, която беше обвила ръце около тялото си и трепереше. — Добре ли си? — попита я нежно Уелс.

Момичето кимна, но когато посегна да докосне шията си, ръката ѝ се изцапа с кръв.

— Нека видя. — Синът на канцлера отметна косата ѝ, за да разгледа по-добре — Саша имаше малка прободна рана в основата на врата си, но не беше нищо сериозно, просто драскотина. Щеше да се оправи. Уелс не искаше да мисли какво щеше да се случи, ако беше закъснял.

— Какво правиш, по дяволите? — обърна се към Белами, който неуверено се изправяше на крака. Когато момчето забеляза кървавата рана на врата на Саша, пребледня, но запази възмутения си тон.

— Сторих онова, което се налагаше, за да си върна Октавия. Явно аз съм единственият, на когото все още му пука какво се случва с нея. — Белами хвърли поглед на земнородната. — Нямаше да я нараня. Просто исках да ѝ покажа, че това не е игра. Става въпрос за живота на сестра ми.

— Трябва да стоиш надалеч от нея — нареди му грубо Уелс и застана пред Саша.

Устата на Белами се изкриви в грозна усмивка.

— Сериозно ли говориш? На чия страна си, Уелс? С всеки изминал ден шансовете ми да намеря Октавия жива намаляват. Какво смяташ, че преживява тя? Да не мислиш, че е на чаено парти със земнородните? Навярно в момента я измъчват. — Болката в гласа на Белами отключи нещо в гърдите на сина на канцлера. Много добре разбираше как се чувства той — ужасът и отчаянието го водеха към ръба. Самият Уелс беше изпитал същото на гърба си, когато разбра, че Кларк ще бъде екзекутирана на Колонията.

— Знам — отвърна Уелс, като се опитваше гласът му да не трепери. — Но трябва да спрем с насилието, става ли? Ние не действаме така.

— Моля ти се — сряза го Белами. — Ако наистина се опитвах да я нараня, земята щеше да е напоена със земнородната ѝ кръв.

— Стига толкова! — излая синът на канцлера. — Саша идва с мен в лагера. Предлагам ти да останеш тук, докато не се успокоиш.

Уелс дръпна момичето за ръката и я поведе към поляната.

— Предател — измърмори под мустак Белами. Младежът се опита да не му обръща внимание, но не можеше да избяга от въпроса дали наистина не беше такъв. Глупак ли беше, че вярваше на Саша? Погледна я — изражението ѝ беше напълно отнесено и момичето се взираше с празен поглед напред. Увисналото от клона тяло на Прия изникна неканено в ума на Уелс. Те бяха идвали в лагера. Използвали бяха тяхното въже, за да я убият.

— Съжалявам за случилото се — промълви тихо той. — Добре ли си?

— Да, нищо ми няма. — Гласът на Саша продължаваше да трепери, както и тялото ѝ. Тя се освободи от хватката му и плъзна длан в неговата, като продължаваше да се взира в нищото с непроницаемо изражение.

Двамата вървяха в мълчание към лагера, хванати ръка за ръка.

Глава 17

Глас

— Не гледай — каза Люк и отдръпна Глас от проснатото на пода тяло. Тя извърна поглед и не успя да види дали нещастникът беше пазач, или цивилен. Даже не разбра дали е мъж, или жена.

Момичето се учуди от себе си. Наистина ли беше смятала, че когато пешеходният мост бъде отворен, всички от „Уолдън“ и „Аркадия“ тихо ще проникнат във „Феникс“ и кротко и любезно ще поздравяват хората, които ги бяха осъдили на смърт?

Не, ясно ѝ беше, че не може да е толкова просто, камо ли организирано. Не беше очаквала обаче да се надигне такъв вой, когато бариерата се вдигна — оглушителен хор от хлипове, викове, радостни възгласи и писъци.

Изненада се, когато от високоговорителите се разнесе мъжки глас. През последните седемнайсет години аудиоуредбата на „Феникс“ се използваше единствено за глупави, записани предварително съобщения, четени от един и същ роботизиран женски глас като например: „Моля не забравяйте да спазвате вечерния час“ и „Всички признаци на заболяване трябва да бъдат своевременно докладвани в здравните центрове“.

Когато първата вълна заля пешеходния мост, един глас, доста по-различен от обичайния, се разнесе по високоговорителите в опит да надвика врявата:

— Всички жители на „Уолдън“ и „Аркадия“ трябва да се върнат на корабите си незабавно. Последно предупреждение. Всички нарушители ще бъдат застреляни.

Да прозвучи мъжки глас по уредбата, беше също толкова обезпокоително, колкото да се затвори мостът — сякаш корабът беше обладан от зъл дух. Дори това обаче не беше толкова плашещо, колкото дванайсетте пазачи, които маршируваха към нарушителите с готови за стрелба оръжия.

Глас предполагаше, че няма да открият огън по хората.

Грешеше.

Мъжете стреляха по първата вълна жители на „Уолдън“, които пресякоха моста, но това не беше достатъчно да попречат на хората да нападнат служителите на реда и да им отнемат оръжията. За няколко минути „Феникс“ се напълни с обитатели на другите два кораба. В началото повечето от тях бяха щастливи, че имат възможност да дишат, и поемаха дълбоки глътки от богатия на кислород въздух. След това обаче се разпръснаха, някои намериха оръжия и тръгнаха от врата на врата да крадат и плячкосват. Нещата много бързо загрубяха и излязоха от контрол.

Люк дръпна Глас от пътя на двама мъже, които прибягаха покрай тях, а в ръцете си държаха големи контейнери с протеинови пакети. Друга двойка от „Уолдън“ се беше насочила към ъгъла. Не носеха провизии — влачеха един изпаднал в безсъзнание пазач.

Глас закри устата си от ужас, когато видя как главата на служителя на реда се клатушка насам-натам. На бузата му имаше огромна пурпурна подутина, а от дълбока рана в рамото му течеше кръв, която оставяше кървава диря след него. Момичето усети как Люк се напрегна и побърза да го хване за ръката, за да не направи някоя глупост.

— Недей — прошепна му тя. — Остави ги.

Младежът продължи да наблюдава как двамата от „Уолдън“ довлачиха жертвата си към ъгъла и изчезнаха зад него, но смехът им продължи да се носи по коридора.

— Можех да се справя с тях — сърдито заяви Люк.

В различна ситуация Глас щеше да се усмихне на възмутената физиономия на приятеля си, но в момента изпитваше единствено нарастваща паника. Искаше ѝ се да намери майка си и заедно да се насочат към палубата за излитане. Надяваше се Соня да е жива и здрава в дома си, да не е направила грешката да излезе навън в този хаос.

Глас обичаше майка си, но не можеше да отрече, че жената не беше особено адекватна по време на криза. През годините се бе уверила, че има определени битки, пред които Соня просто не можеше да се изправи.

Така че Глас се беше научила да воюва и за двете им.

* * *

Чувстваше се странно да се прибира сама от Пункта за обмяна без Кора и Хъксли, които да бърборят за покупките си или за схемите си за укриване от родителите им колко точки са похарчили. Липсата им накара Глас да си припомни колко празен беше джобът ѝ. Преди няколко минути в него носеше майчината си огърлица.

Майката на Хъксли се беше появила на будката за бижута точно когато момичето се пазареше с продавача за цената на украшението.

— Хубава е, скъпа — промърмори жената и дари Глас със съжалителна усмивка, преди да се обърне към своята приятелка, която тя не познаваше. Момичето се изчерви, но продължи да спори. Двете с майка ѝ се нуждаеха от тези точки.

На тръгване от Пункта за обмяна Глас усещаше погледите върху себе си. Целият „Феникс“ говореше за скандала около нейното семейство. Изневерите не бяха новост, но напускането на половинката беше драстична стъпка, като се имаше предвид недостигът на жилища. Според разпоредбите двама души не можеха да живеят в апартамент за трима, което принуди Глас и Соня да се преместят в по-малко жилище на неудобна палуба. Сега, когато баща ѝ и безграничните му точки за купони ги нямаше, бяха принудени да продадат абсолютно всичко, което притежаваха, на Пункта за обмяна, за да могат да преживяват на вода и протеинова паста.

Глас тръгна надолу по коридора и въздъхна от облекчение, когато видя, че е празен. Едно от предимствата да живееш на такова неприятно място беше, че не се натъкваш на познати. Или на бивши познати. Бяха минали седмици, откакто за последно видя Кора — момичето само ѝ кимна учтиво и сграбчи лакътя на Хъксли, когато тя се усмихна на Глас. Уелс беше единственият ѝ приятел, който се държеше така, все едно нищо не се бе случило — момчето обаче наскоро започна военното си обучение, което отнемаше по-голямата част от времето му, така че едва имаше възможност да посещава майка си в болницата, камо ли да се шляе с нея.

Глас постави ръката си на сензора на вратата, влезе в апартамента и сбърчи нос. Старото им жилище винаги ухаеше на смееща от скъпи плодове от парниците и парфюма на майка ѝ, така че ѝ беше трудно да свикне със застоялата, спарена миризма, която бе завладяла новия им апартамент.

В помещението беше тъмно, навярно Соня не си беше у дома. Светлините се задействаха от сензори за движение, но когато Глас влезе, нищо не се случи. Това беше странно. Момичето помаха надолу-нагоре с ръка, но пак нищо не се промени. Тя изпъшка. Трябваше да подаде искане за поправка, което щеше да отнеме цяла вечност. В миналото баща ѝ просто щеше да изпрати съобщение на своя приятел Джесамин — шефът на поддръжката — и проблемът щеше да бъде отстранен на мига. Глас обаче не искаше да го моли за услуга.

— Глас? Ти ли си? — Соня стана от дивана — представляваше неясна фигура на фона на мрака. Жената тръгна към дъщеря си, но изпищя, когато се удари в нещо, което падна и издрънча на пода.

— Защо стоиш в тъмното? — попита момичето. — Прати ли съобщение на поддръжката? — Майка ѝ не отговори. — Аз ще се заема — заяви ядно Глас.

— Не, недей. Нищо няма да постигнеш. — Соня звучеше изморена.

— Какво искаш да кажеш? — сопна се Глас. Знаеше, че трябва да бъде по-търпелива с майка си, но в последно време жената я вбесяваше.

— Сензорът не е развален. Надвишили сме енергийната си квота, а аз нямам точки, с които да я покрия.

— Какво? — учуди се Глас. — Това е нелепо. Не могат да постъпват така с нас.

— Нямаме избор. Просто трябва да изчакаме, докато…

— Няма да чакаме — отвърна възмутено момичето. Завъртя се на пети и излезе от мрачния апартамент.

* * *

Офисът на бащата на Кора се намираше в края на дълъг коридор, където работеха повечето от шефовете на отдела. Помещението не беше особено оживено — от личен опит знаеше, че преобладаващата част от назначените от Съвета директори прекарваха много малко време в кабинетите си, — но стомахът ѝ се сви при мисълта, че може да се натъкне на някой от приятелите на баща си.

Асистентът на господин Дрейк беше млад мъж, когото Глас не познаваше — той стоеше зад бюрото и си губеше времето с някакви цифри на холографа. Погледна нагоре и въпросително вдигна едната си вежда.

— Мога ли да ви помогна?

— Трябва да разговарям с господин Дрейк.

— Опасявам се, че шефът на ресурсите е зает в момента. Защо не оставите съобщение, а аз ще му предам, че…

— Няма проблем. Аз лично ще му предам. — Глас дари младежа със снизходителна усмивка, прелетя покрай него и влезе в офиса на Дрейк.

Бащата на Кора вдигна поглед иззад бюрото си, когато момичето влезе. За секунда се загледа в нея изненадано, но лицето му бързо се озари от голяма, фалшива усмивка.

— Глас! Каква приятна изненада. Какво мога да сторя за теб, мила?

— Можеш да ми върнеш осветлението — отговори тя. — Сигурна съм, че е станала някаква грешка, разбира се. Ти никога не би оставил умишлено мен и майка ми на тъмно за цял месец.

Господин Дрейк се намръщи, докато потропваше с пръсти по бюрото, и отвори някакъв файл на екрана си.

— Надвишили сте квотата си, така че ако не преведете точки по сметката си, се опасявам, че няма как да ви помогна.

— И двамата знаем, че това е лъжа. Ти си шеф на ресурсите — можеш да сториш каквото си поискаш.

Мъжът погледна Глас със студен, преценяващ поглед.

— Трябва да мисля за благото на цялата Колония. Ще е безотговорно от моя страна да правя подобни изключения и да оставя някой да използва повече от полагаемото му се.

Момичето наклони глава на една страна.

— Значи да подкупваш пазачите на парниците и да продаваш плодове на черния пазар не е изключение? — попита Глас с престорена наивност.

Бузите на господин Дрейк почервеняха.

— Нямам представа за какво говориш.

— Съжалявам. Сигурно не съм разбрала правилно Кора. Ще се наложи да извикам приятеля си Уелс да ми обясни. Той е по-наясно с тези неща от мен, тъй като е син на канцлера.

Господин Дрейк помълча известно време, след което прочисти гърлото си и каза:

— Мисля, че мога да направя изключение, но само този път. Сега трябва да тръгваш. Имам среща.

Глас го дари с изключително сияйна усмивка.

— Много ти благодаря за помощта — отвърна момичето и се изпари от офиса му, като на излизане кимна на ошашавения асистент.

Когато се прибра вкъщи, осветлението беше възобновено.

— Това твое дело ли е? — попита Соня и посочи към тавана изумена.

— Просто поправих едно малко недоразумение — отвърна Глас и отиде в кухнята, за да разгледа вариантите за вечеря.

— Благодаря ти, Глас. Гордея се с теб.

Момичето беше изключително доволно от себе си, но когато се обърна към Соня, за да ѝ се усмихне, осъзна, че майка ѝ вече я няма — беше се прибрала в спалнята си.

Усмивката на Глас помръкна, когато се загледа в мястото, където стоеше жената допреди малко. Цял живот си втълпяваше, че никога няма да е толкова красива, колкото майка си, нито пък толкова очарователна. Очевидно обаче тя можеше да успее там, където Соня се проваляше. Винаги щеше да намира начини да получава онова, което иска — от което се нуждае, — дори и когато дългите ѝ мигли окапеха, а тялото ѝ не беше младо и привлекателно.

Тя бе нещо повече от красива. Беше силна.

* * *

Коридорът беше учудващо тих. Глас не беше сигурна дали това е добър, или лош знак. Сърцето ѝ галопираше, когато се приближи до тяхната врата и сложи палеца си на скенера. Люк обгърна рамото ѝ с ръка, за да ѝ вдъхне кураж. Преди машината да разчете отпечатъка ѝ, вратата се отвори навън.

— О, боже, Глас! — Не усети кога ръцете на майка ѝ я стиснаха в прегръдка. — Как успя да се върнеш? Мостът е затворен… — жената млъкна, щом видя Люк.

Момичето се приготви Соня да избухне срещу него — той беше човекът, когото винеше за проваления живот на дъщеря си. За нейна изненада, майка ѝ пристъпи към Люк и сграбчи ръцете му в своите.

— Благодаря ти — рече му тя с достойнство. — Благодаря ти, че ми я върна.

Младежът кимна — очевидно нямаше представа как да реагира, но добрите му обноски и самоконтрол отново надделяха.

— Всъщност Глас ме доведе. Имате забележително смела дъщеря, госпожо Соренсън.

Соня се усмихна, пусна ръцете на момчето и отново прегърна Глас.

— Знам. — Тя ги поведе към малката, но спретната стая. Очите на момичето шареха наоколо, но тя не забеляза никакви следи от опаковане или от намерение за напускане.

— Какво се случи, докато ме нямаше? — попита Глас, без да мисли. — Знаят ли за колко време ще стигне кислородът? Има ли план за евакуация?

Соня поклати глава.

— Никой не знае. Канцлерът още не е излязъл от комата, така че Роудс продължава да е начело. — Момичето се затъжи за приятеля си Уелс — бяха минали три седмици, откакто замина. Тогава всички мислеха, че канцлерът няма да оцелее. Не и навреме, за да напусне главния кораб.

— Какво казват на жителите? — попита Глас и погледна майка си. Нощта, преди да отиде на „Уолдън“, я видя заедно с Роудс — двамата изглеждаха прекалено близки, за да са само приятели. Соня поклати глава.

— Нищо. Няма никакви новини, нито инструкции. — Майка ѝ въздъхна, лицето ѝ посърна. — Разбира се, хората говорят. Когато затвориха моста, стана ясно, че… ами… че положението няма да се подобри.

— Какво се случва с корабите? — попита Глас. — Някой казва ли нещо за тях?

— Не и официално. Последно чух, че входът за палубата за излитане още е затворен. Всички обаче са се насочили натам, за всеки случай.

Нямаше нужда да продължава с обясненията. Корабът беше проектиран с достатъчно спускателни кораби за оригиналната Колония. След три века в Космоса броят на населението се беше увеличил четирикратно. Дори строгите правила за контрол над популацията не бяха спомогнали за ограничаването му.

За децата от „Феникс“ ограниченият брой на спускателните кораби винаги бе представлявал тема за шеги. Когато някой дадеше глупав отговор по време на часовете в училище или пък се провалеше на гравитационната игра, един от приятелите му често добавяше нещо от рода на „Отнемаме ти мястото на кораба“. На всички им беше забавно, защото смятаха, че ще прекарат поне още век на Колонията. Когато се върнеха на Земята, спасителните кораби щяха да превозят цялото население от Космоса на планетата. Никой не си беше и помислял обаче какво щеше да се случи, ако се наложеше масова евакуация. Перспективите не бяха особено розови.

— В такъв случай трябва да тръгваме — твърдо заяви Глас. — Няма смисъл да чакаме някой да направи изявление. Тогава ще е станало прекалено късно. Всички места ще бъдат заети.

— Само да си взема нещата — каза Соня, а очите ѝ се застрелкаха из стаята, за да огледа оскъдното си имущество.

— Няма време — добави Люк, хвана жената за ръката и я поведе към вратата. — Не си струва да изгубим местата си заради някоя дреболия. — Майката на Глас кимна, погледът ѝ беше изпълнен със страх, когато последва младежа по петите.

Колкото повече се доближаваха до палубата за излитане, толкова по-оживени ставаха коридорите — бяха препълнени с неспокойните жители на „Феникс“. Някои от тях бяха натоварени с чанти и деца, а други не носеха нищо друго освен дрехите на гърба си.

Люк хвана Глас с едната си ръка, а Соня — с другата и ги поведе през тълпата към стълбището. Приятелката му се опита да не поглежда нито един от хората, покрай които преминаваха. Не искаше да си спомня лицата им, когато мислеше за мъртвите.

Глава 18

Кларк

— Не е сериозна — обясни Кларк на Саша, когато приключи с почистването на раната ѝ и се разрови из все по-намаляващите им запаси от бинтове. Взе една превръзка, но се подвоуми дали да я използва. Макар раната на земнородната да не беше дълбока и Кларк да беше сигурна, че ще заздравее сама, ѝ се искаше да направи нещо за нея, за да се почувства по-добре.

— Ще се оправиш — рече Кларк. Щеше ѝ се да каже същото за момичето, което лежеше в далечния край на колибата — клетото ѝ, обезобразено лице беше покрито с одеяло, което никой не желаеше да махне. Искаше още веднъж да разгледа трупа на Прия, преди да я заровят, и да потърси важни улики, които навярно бяха пропуснали с Уелс заради изживяния шок и ужас.

Синът на канцлера кимна на Кларк от вратата, където стоеше на пост, и момичето го последва навън.

— Белами е полудял — прошепна Уелс и обясни какво беше сторило другото момче, как бе измъчвало Саша, за да му даде информация, с която тя не разполагаше. — Трябва да говориш с него.

Кларк потръпна. Нямаше никакво съмнение, че точно тя го беше подтикнала да стори всичко това, като му разказа за Лили — тогава той загуби самообладание. Момичето не знаеше как да обясни нещата на Уелс.

— Той няма да ме послуша — отвърна тя и се огледа наоколо, едновременно облекчена и разочарована, че никъде не видя Белами.

— Ще отида да го потърся — промълви изморено Уелс. — Ще останеш ли тук да наглеждаш Саша? Ако Белами се върне и открие, че я няма, ще убие всички ни. — Младежът се намръщи на избора си на думи, затвори очи и разтри слепоочията си.

Кларк протегна ръка по навик — бе свикнала да разрошва косата на Уелс, както правеше баща му някога. Възпря се навреме и вместо това я постави на рамото му.

— Знаеш, че нищо не е по твоя вина, нали?

— Да, знам — отвърна той много по-остро, отколкото му се искаше, въздъхна и заклати глава: — Съжалявам. Исках да кажа, благодаря ти.

Кларк кимна и погледна през рамо към болничната колиба.

— Защо трябва да оставяме Саша вътре? Жестоко е да бъде толкова близо до… — млъкна, преди да е изрекла „тялото“ — … Прия.

Уелс го побиха тръпки. Обърна се на другата страна, към поляната, където се намираше размирният Греъм с приятелчетата си. Бяха прекалено далече, за да чуят разговора им, но главите им се местеха от копаещия нов гроб Ерик към колибата зад Уелс и Кларк.

— Мисля, че засега е най-добре да я държим далеч от останалите. Не можем да рискуваме да ядосаме земнородните, ако нещо ѝ се случи. Виж какво направиха досега, без да сме ги провокирали.

Синът на канцлера говореше спокойно, логично, със същия тон, който използваше, когато обсъждаха кой ще носи вода и дърва, но в изражението му имаше нещо, което накара Кларк да се замисли дали причината за желанието му да опази Саша жива не е друга.

— Добре — съгласи се момичето. След като Уелс тръгна, тя си пое дълбоко дъх и се върна в колибата. Земнородната стоеше с кръстосани крака на леглото си, а пръстите ѝ си играеха с превръзката на врата ѝ.

— Опитай се да не я пипаш — заръча ѝ Кларк и седна на ръба на своето легло. — Бинтът е стерилен, но не и ръцете ти.

Саша свали длан в скута си и хвърли поглед към Прия.

— Толкова съжалявам — промълви тихо тя. — Не мога да повярвам, че са ѝ сторили това.

— Благодаря ти — отвърна вдървено Кларк. Не знаеше как да реагира. Когато видя, че болката в погледа на момичето не е измамна, омекна малко. — Съжалявам, че е тук при теб. Няма да е задълго.

— Не е проблем. Оставете я, колкото е нужно. Важно е да се прекарва време с мъртвите. Винаги чакаме до третия залез, преди да заровим някого.

Кларк се ококори насреща ѝ.

— Да не ми казваш, че оставяте телата навън?

Саша кимна.

— Хората тъгуват по различен начин. Важното е да дадеш възможност на всеки да си вземе довиждане с мъртвия, както той си знае. — Земнородната млъкна и погледна Кларк замислено. — Предполагам, че на Колонията е различно. Смъртта е рядкост там, нали? Имате лекарства за всичко? — Гласът ѝ беше изпълнен с любопитство и копнеж, които накараха Кларк да се замисли с какви ресурси разполагаха земнородните и колко хора бяха изгубили заради липсата на такива.

— Имаме лекарства за повечето болести, но не за всички. Преди няколко години един приятел изгуби майка си. Беше ужасно. Жената прекара месеци в болницата, но накрая никой не можеше да направи нищо, за да ѝ помогне.

Саша сви коленете си към гърдите. Събу черните си кожени ботуши и отдолу се показаха дебели чорапи, които покриваха целите ѝ прасци.

— Говориш за майката на Уелс, нали? — попита момичето.

Кларк примигна изненадано насреща ѝ.

— Той ли ти каза? — учуди се тя.

Саша се обърна и започна да си играе с ръба на пухкавия си пуловер.

— Не, просто мисля, че е страдал много. Виждам го в очите му.

— Самият той е причинил доста страдания, ако трябва да бъдем честни — обясни Кларк, малко по-остро, отколкото имаше намерение.

Земнородната вдигна глава и погледна в очите момичето по-скоро заинтригувано, отколкото обидено.

— Не сме ли наранявали всички другите? Знаеш ли, забавно е. Когато съм си мислела за децата в Колонията, съм си ви представяла като напълно безгрижни и безотговорни. В крайна сметка за какво има да се тревожите? Притежавате слуги роботи, лекарства, които ви позволяват да живеете до сто и петдесет години, и по цял ден сте заобиколени от звезди.

— Слуги роботи? — учуди се Кларк и повдигна вежда. — Откъде ти хрумна това?

— От историите, които хората разказват. Знаехме, че навярно по-голямата част от тях са измислица, но беше забавно да ги слушаме. — Момичето млъкна за миг и погледна глуповато, след което започна отново да нахлузва ботушите си. — Ела, искам да ти покажа нещо.

Кларк се изправи бавно.

— Казах на Уелс, че ще останем тук.

— Той ли е главнокомандващият?

Въпросът не целеше нищо, но въпреки това загложди момичето. Синът на канцлера се трудеше здраво, за да не настане в лагера пълен ад, но това не означаваше, че може да заповядва на всички какво да правят.

— Никой не ми е началник — отвърна Кларк. — Къде ще ходим?

— Изненада е. — Саша забеляза неувереността в погледа ѝ и въздъхна. — Още ли ми нямаш доверие?

Кларк обмисли въпроса.

— Предполагам, че ти вярвам точно толкова, колкото и на останалите обитатели на лагера. Все пак не си на Земята, защото си извършила някакво престъпление.

Саша я погледна объркана, но преди да има възможността да зададе въпрос, другото момиче се обърна светкавично, за да прегледа пациентите си. При Моли и Феликс нямаше промяна, но на устните на детето от „Уолдън“ имаше нещо странно. Бяха изцапани с някакъв секрет — кръв ли беше това? Кларк успя да възпре стона си, когато се сети за последните дни от живота на Лили — тогава венците ѝ кървяха толкова лошо, че момичето едва говореше. Взе един парцал и потърка устните на Моли. Червенината се изчисти лесно, все едно беше…

— Готова ли си? — попита Саша.

Кларк се обърна с въздишка и кимна. Вероятно земнородната щеше да ѝ покаже някое лечебно растение, което хората ѝ използваха. На този етап беше готова да използва всичко.

Кларк отвори вратата и двете излязоха на поляната.

— Всичко е наред — обясни тя на момчето и момичето, които Уелс беше назначил да охраняват колибата, като придаде колкото се може повече авторитет на гласа си. — Ще заведа пленничката до тоалетна.

Момичето продължи да се взира предпазливо в тях, но момчето кимна.

— Няма проблем — прошепна то на посестримата си, която все още беше несигурна как да постъпи. Кларк не я винеше. Продължаваха да липсват доказателства, които да подкрепят теорията на Саша за отцепилата се група земнородни. Когато преминаха първата редица с дървета, косъмчетата на врата на Кларк настръхнаха. Зачуди се дали наистина е добра идея да отива в гората сама със земнородната. Разтрепери се при мисълта какво можеше да се случи. Ами ако Саша беше убила колонистите?

Вървяха в мълчание, рамо до рамо. Саша спря, за да разгледа някакво растение, покарало по едно паднало дърво, а Кларк се замисли колко ли се бяха отдалечили от лагера и дали някой щеше да я чуе, ако изпищеше. Прия продължаваше да стои пред очите ѝ — посинялото ѝ, подуто лице и ужасните думи, издълбани в кожата на ходилата ѝ.

Погледна към Саша и видя, че тя се е вторачила в нея.

— Извинявай, какво каза? — попита я.

— Казвах, че трябва да изкорените тази „зимна сянка“. Расте много близо до лагера ви.

Кларк погледна към дънера и видя израсналите по него светлочервени плодове.

— Стават ли за ядене? — попита тя и изведнъж осъзна, че не може да си спомни кога за последно беше яла нещо.

— Не! Отровни са — отвърна земнородната и възпря Кларк да докосне плодчетата, макар тя въобще да не беше посегнала към тях.

Една мисъл премина през главата на момичето и я накара да затаи дъх.

— Какви са симптомите?

Саша сви рамене.

— Мисля, че се повръща много. Не можеш да станеш от леглото поне седмица.

Кларк изброи наум симптомите на болните деца: гадене, треска, умора.

— О, боже мой — промълви тя, като се сети за петното на устните на Моли. — Точно това е — каза момичето и се обърна към Саша: — Точно това трябва да е причината за болестта. Сигурно са яли от плодовете.

Очите на земнородната се ококориха и тя се усмихна на Кларк.

— В такъв случай ще се оправят. Трябва да се пазите от „зимната сянка“, но освен ако не изядеш цял храст от нея, не е фатална.

Момичето въздъхна от облекчение.

— Има ли някаква противоотрова?

— Поне аз не знам за такава — замислено отвърна Саша. — Когато бях на седем, предизвикаха един приятел да изяде няколко плода. Да можеше само да видиш физиономиите на родителите му, когато разбраха. След около седмица всичко се върна към нормалното — което за него означаваше да върши какви ли не пакости. Смятам, че просто трябва да изчакате.

Кларк се ухили и прегърна момичето, без да се замисля.

— Къде ме водиш? — попита тя. Беше щастлива, че са излезли в гората. От доста време не бе ходила другаде, освен в болничната колиба.

— Още малко остана и ще видиш.

Тръгнаха отново и след десетина минути Саша спря, огледа се наоколо, за да се увери, че никой не ги наблюдава, и отмести едни храсти, под които се откри вход към пещера в хълма.

— От тук — каза земнородната. — Хайде, няма от какво да се боиш.

Кларк отново изпита безпокойство, като се сети колко далеч от лагера се намираха. Когато видя усмихнатата физиономия на Саша и нетърпението, изписано на лицето ѝ, подозренията ѝ се изпариха. Те бяха тези, които заловиха земното момиче, вързаха я, оставиха я без храна, държаха я откъсната от семейството ѝ. Щом тя ѝ имаше доверие, Кларк трябваше да ѝ отвърне със същото.

Саша се приведе и потъна в пещерата, а другото момиче въздъхна и я последва.

Вътре цареше пълен мрак. Сърцето на Кларк се сви. Тя се пресегна, за да провери колко голямо беше помещението. Очите ѝ привикнаха към тъмнината и осъзна, че пещерата е по-голяма от спалнята ѝ на Колонията. Тук имаше достатъчно място, за да стои изправена.

На пода бяха струпани някакви предмети. Някои от тях Кларк разпознаваше — счупени седалки от кораба и един остарял таблет, като онези, които даваха на децата, за да си играят вкъщи. Имаше и доста вещи, които ѝ бяха непознати — парчета метал, подобни на онези, които беше открила в гората, макар и не напълно същите.

— Какви са всички тези вещи? — попита Кларк и коленичи до един спукан контейнер за вода.

— Намерих ги, когато първият кораб се разби — обясни Саша. — Колонистите ги оставиха, но аз не можех просто да ги зарежа в гората. През целия си живот се питах какво ли е на Колонията и тъй като вече разполагах с истински находки от Космоса… трябваше да ги скрия някъде и да открия още. — Момичето се пресегна и взе таблета с крива усмивка. — Предполагам, че не ги използвате, за да призовавате своите слуги роботи.

Кларк тъкмо щеше да си направи шега, че ей сега ще накара този слуга робот да им приготви нещо за хапване, когато някакъв лъскав сребърен предмет привлече погледа ѝ.

Саша проследи посоката, в която се беше зазяпала.

— Това е любимото ми — обяви тя и го грабна от земята. — Мисля, че е…

— Часовник — отвърна Кларк, вцепенена.

Земнородната я изгледа учудено и ѝ го подаде.

— Добре ли си?

Момичето не отговори, не можеше да го стори. Прокара пръст по стъклото, а после, потрепервайки, и по сребърната верижка.

— Кларк — повика я Саша, но гласът ѝ идваше някъде отдалеч. — Какво има?

Обърна часовника бавно, макар да нямаше никакво съмнение какво щеше да види от другата му страна. Ето ги и тях. Три букви издълбани в метала.

Д. Б. Г.

Този часовник принадлежеше на баща ѝ, предаваше се в семейството им от времето на техния прародител Дейвид Бейли Грифин, който го беше донесъл на „Феникс“ по времето на Изхода.

Кларк запримигва бързо. Това не можеше да е истина. Навярно халюцинираше. Нямаше как часовникът да стигне до Земята. Баща ѝ го носеше, когато го видя за последно, минути, преди да умре. Минути, преди да му бият смъртоносната инжекция и да го изхвърлят в Космоса.

Прокара отново пръст по верижката и я втресе, когато студени тръпки обходиха цялото ѝ тяло. Чувстваше се така, все едно държеше ръката на призрак.

* * *

В крайна сметка ѝ позволиха да се сбогува с баща си. Тъй като на Кларк само ѝ беше повдигнато обвинение, но още не бе осъдена, канцлерът даде разрешение на пазачите да я придружат от килията ѝ до медицинския център.

За съжаление, решението на управника пристигна прекалено късно, за да успее момичето да се сбогува и с майка си. Знаеше, че тя е мъртва още преди пазачите да ѝ кажат — беше изписано на лицата им.

Мъжете заведоха Кларк в една част на медицинския център, в която не беше стъпвала досега. По правило на екзекуциите не се допускаха стажанти.

Баща ѝ стоеше на някакъв стол в помещение, което на пръв поглед приличаше на обикновен кабинет за прегледи, с тази разлика, че нямаше рафтове, пълни с лекарства, нито бинтове; нямаше и сканиращо оборудване — нищо, което да помага за спасяването на човешки живот. Само средства за неговото отнемане.

— Кларк — промълви баща ѝ с измъчена усмивка. — Всичко ще е наред. — Гласът му трепереше, но усмивката му — не.

Момичето се освободи от пазачите и се хвърли към него. Беше си обещала да не плаче, но не можеше да възпре емоциите си. В момента, в който ръцете му я прегърнаха, тя се разхлипа и затрепери. Сълзите ѝ шурнаха по лицето ѝ и по рамото на баща ѝ.

— Искам да си смела — каза ѝ той, най-накрая се беше пречупил. — Ще се оправиш сама, просто трябва да си силна. Осемнайсетият ти рожден ден не е далеч, тогава отново ще разгледат делото ти и ще те помилват. Трябва да си силна. — Гласът му се снижи до шепот. — Зная, че ще се оправиш, мое смело момиче.

— Татко — изхлипа Кларк. — Толкова много съжалявам, никога не съм искала да…

— Времето ви свърши — отсече грубо единият от пазачите.

— Не! — Момичето заби нокти в рамото на баща си, отказваше да го остави сам. — Татко, не можеш, не им позволявай, не!

Мъжът я целуна по главата.

— Това не е сбогом, мила. Мама и аз ще те чакаме в рая.

Рая? Помисли си Кларк, объркана. Старата песен изникна неканена в ума ѝ. Раят е място на Земята. Как беше възможно да мисли за нещо толкова нелепо в момент като този?

Баща ѝ хвана ръцете ѝ и ги стисна. Все още носеше часовника си — не го бяха конфискували. Трябваше ли да го поиска? Това беше последният ѝ шанс да получи нещо от него за спомен. При мисълта как татко ѝ го разкопчава с треперещи ръце и оголва китката си, за да го завържат за масата, тя се отказа от намерението си — нямаше да го понесе.

Единият от пазачите я сграбчи за ръката.

— Хайде.

Кларк изрева, все едно се беше изгорила.

— Не — разпищя се тя, опитваше се да се освободи. — Пусни ме!

Очите на баща ѝ се напълниха със сълзи.

— Обичам те, Кларк.

Момичето затътри крака, но и това не ѝ беше от полза. Мъжете я извлачиха.

— Обичам те, татко — съумя да отрони между хлиповете си. — Обичам те.

* * *

Кларк държеше часовника толкова силно, че дланта ѝ изтръпна. Погледът ѝ се беше спрял на втората стрелка, но, естествено, тя не помръдваше; устройството беше спряло да работи преди години. Когато бе попитала баща си защо го носи, той ѝ отговори:

— Работата му вече не е да показва времето. Той ни напомня за миналото ни, за всички неща, които са важни за нас. Може и да не тиктака вече, но съдържа спомени за безброй животи. Бие с ехото на милиони туптящи сърца.

В този момент часовникът ѝ напомни за баща ѝ.

— Добре ли си? — попита я Саша и постави ръка на рамото ѝ.

Кларк потръпна и се завъртя.

— Откъде го взе? — поиска да научи тя. Беше потънала толкова надълбоко в спомените си, че когато чу ехото от гласа си в пещерата, се стресна.

— В гората — отвърна земнородната. — Както и всичко останало тук. Навярно някой от колонистите го е изгубил при катастрофата. Щях да му го върна, но по времето, когато го открих, тях вече ги нямаше.

Възможно ли беше? Наистина ли през онзи ден бащата на Кларк беше изпратен на Земята, а не екзекутиран? Ами майка ѝ? Знаеше, че всичко това е невероятно, но не можеше да се сети за друго обяснение как часовникът беше стигнал дотук. По право устройството трябваше да ѝ бъде предадено след смъртта на баща ѝ, но тъй като самата тя беше затворничка, щяха да го архивират заедно с другите исторически артефакти и да стане част от общото наследство на кораба. Въпреки всичко часовникът не се намираше в Колонията, заключен в прашна кутия. Беше тук, на Земята.

Спомни си сбогуването с баща си, как той ѝ каза, че ще се видят в рая. Винаги беше смятала, че изказването му е прекалено странно — той не беше от хората, които вярваха в задгробния живот. Да не би последните му думи да бяха скрито послание? Може би е искал да си спомни за песента и да направи връзката, тъй като не можеше да изрече подобно нещо пред пазачите?

Кларк си наложи да мълчи пред Саша за всичко това. Така ѝ се искаше да сподели теориите си с някого, който да я увери, че не е луда, но според нея земнородната беше срещала родителите ѝ.

Под объркания и съжалителен поглед на Саша Кларк успя да изпелтечи:

— Този часовник… ми изглежда познат. — Обзе я надежда, която запълни празнините в сърцето ѝ — не искаше тази надежда да умира. Не още. Не и преди да научи какво се беше случило с колонистите.

Колкото повече мислеше за това, толкова по-възможно ѝ се струваше. Може би родителите ѝ бяха част от първата експедиция. Бяха осъдени на смърт, но навярно бащата на Уелс се беше смилил над тях. Не можеше да пощади животите им публично, но какво щеше да се случи, ако ги изпратеше на тайна мисия до Земята? Все пак кой беше по-подходящ от хората, които бяха изучавали планетата през целия си живот?

— Саша — започна Кларк, като даваше всичко от себе си, за да остане гласът ѝ равен. — Трябва да се видя с баща ти. Има неща, които искам да знам за първата експедиция.

Земнородната се опули насреща ѝ, на лицето ѝ се настани неразгадаема гримаса, но в крайна сметка Саша кимна.

— Предполагам, че може да се уреди. Но не мога да те заведа в укритието. Ще трябва да чакаш в гората, докато го намеря и доведа. Никога няма да ми простят, ако ти разкрия местоположението му.

— Устройва ме — отвърна момичето. — Разбирам.

— Значи искаш да тръгваме веднага?

Кларк кимна. Гърдите ѝ бяха свити от безпокойство, едва дишаше, камо ли да говори.

— Добре тогава. Нека го направим.

Кларк последва земнородната и двете излязоха от пещерата, като примижаха на светлината, за да привикнат очите им към нея. Саша започна да ѝ обяснява пътя, но Кларк едва я чуваше. Не можеше да се спре да опипва с пръсти часовника и да прехвърля в главата си всичко случило се.

Момичето беше толкова разсеяно, че когато земнородната спря рязко, тя се блъсна в гърба ѝ.

— Какво става? Стигнахме ли?

Саша се обърна към нея и постави пръст на устните си, за да я накара да млъкне. Но нямаше нужда. Само след миг пет фигури се показаха иззад дърветата. Уелс, Греъм и трима други, които Кларк беше виждала с Греъм и преди. Събираха дървен материал, който да използват за още копия, а дългите заострени пръчки, които държаха, изглеждаха много по-заплашителни, отколкото в лагера.

— Дяволите да ме вземат? — изрева Греъм, когато един от хората му сграбчи Саша за ръката. Очите му се стрелнаха заплашително към Кларк. — Да не би да ѝ помагаше да избяга?

— Греъм — изкрещя Уелс и изтича до него. — Оставете ги.

Момчето отиде до Кларк и грубо изви ръката ѝ зад гърба. Двама от приятелите му застанаха от двете му страни.

— Наистина насили късмета си този път, докторке. Идваш с нас — излая Греъм.

Кларк изгледа момчетата и прецени шансовете си. Нямаше как да се изправи срещу тях, а от друга страна те блокираха пътя ѝ за бягство.

— Слушайте — започна Кларк и се опита да измисли основателна причина защо беше довела Саша толкова навътре в гората… Преди да довърши изречението си обаче, Греъм се преви и пусна ръката ѝ.

Кларк не разбра веднага какво се беше случило. Тогава видя, че Саша се опитва да се отскубне от момчето, което я държеше, и осъзна, че беше ритнала Греъм, за да ѝ даде възможност да избяга. Очите ѝ се срещнаха със зелените мъниста на земнородната, която ѝ прошепна: „Бягай“.

Кларк едва кимна в знак на благодарност и хукна през гората, оставяйки всички зад себе си.

Глава 19

Белами

Отново си опаковаше багажа. Това беше третият път, в който го правеше, като при всеки предишен нещо го възпираше. Октавия изчезна по време на пожара. Кларк беше ухапана от змия.

Сега обаче си тръгваше завинаги. Оставяше зад гърба си психологичните игрички на Уелс и предателството на момичето. Докато прибираше няколко протеинови пакета в джоба си, в гърдите му се надигна нова вълна гняв при мисълта, че беше дал всичко от себе си, за да я отнесе обратно в лагера. Загуби дирята на Октавия и прекара дни в надежди земнородната да проговори. Трябваше да зареже Кларк в гората още тогава — крайниците ѝ щяха да се подуят, а дихателните ѝ пътища да се запушат и тя нямаше да е способна да изрече нито една лъжа повече. От разказа ѝ разбра, че е измъчвала Лили, а след това имаше наглостта да заяви, че Лили е искала да умре.

Нямаше много багаж. Едно одеяло. Лъкът му. Няколко прочистващи водата таблетки. Той и Октавия щяха да се оправят с останалото сами. Преди Уелс да го повали на земята, земнородната му прошепна нещо: „Шест километра и половина северозапад. В сърцето на планината“.

Белами нямаше представа какво ще открие там — може би Саша искаше да му каже, че другите земнородни живеят на това място или че групата отцепници се укриват в него. Навярно щеше да е капан. Засега обаче не разполагаше с друга информация и нямаше намерение да губи повече време.

Младежът напусна лагера, без да се сбогува с никого. Нека си мислеха, че е потеглил на лов. Уелс се беше запилял нанякъде, а от Кларк нямаше и следа, от което беше много доволен. Не смяташе, че някога ще успее да я погледне отново. При мисълта, че почти беше спал с момичето, което бе убило Лили, му се догади.

Колкото повече се отдалечаваше от лагера, толкова по-лесно му беше да диша. Въздухът тук бе различен от онзи в гората до поляната им. Вероятно се дължеше на растящите наоколо дървета или типа почва, но имаше и нещо друго. Ароматите на листа, пръст и дъжд се бяха смесвали векове наред, недокоснати от човешко присъствие. Въздухът тук беше по-чист, по-свеж, защото на това място никой не беше изричал и дума, нито пък проливал сълза.

Слънцето започна да залязва. Белами беше наясно, че дори и да ускори крачка, нямаше да успее да стигне до планината, преди да се стъмни. По-добре щеше да е да намери подходящо място за лагеруване и отново да потегли на сутринта. Щеше да е глупаво — и опасно — да проучва непознат терен през нощта, особено когато навлезеше в територията на земнородните.

В далечината чу звук от течаща вода. Младежът го последва и се озова на брега на малко поточе. То беше толкова тясно, че дърветата от двете му страни се срещаха едно с друго и създаваха сводове от зелени и жълти листа.

Белами извади манерката си, коленичи и я поднесе към течението. Потрепери, когато студената вода обля ръката му. Щом сега се почувства неприятно, какво оставаше, когато дойдеше зимата? В провизиите им нямаше никакви зимни пособия. Или бяха изгорели при катастрофата на спускателния кораб, или по-скоро Съветът не очакваше Стоте да оцелеят толкова дълго, че да се нуждаят от такива.

Момчето продължи да клечи и да се пита дали има смисъл да използва една от прочистващите таблетки за водата, когато се стресна от някакво шаване до себе си. Обърна глава и очите му се натъкнаха на малко, червеникаво, дългокосместо животно, което стоеше на брега и навеждаше муцуна към водата. То усети присъствието на Белами и се извърна към него.

Козината около големите му очи беше бяла, а ушите му — несъразмерно големи. Те потръпваха напред-назад, докато създанието изучаваше момчето. На дългите му мустачки имаше капки вода и въпреки напрегнатото му изражение животното приличаше повече на малко дете, омацало цялото си лице с протеинова паста, отколкото на хищник. Младежът се усмихна. Досега беше виждал няколко животински вида в гората, но никой от тях не комуникираше толкова явно като този. Без да се замисля, протегна ръка.

— Здравей — каза той.

Черното носле на върха на червената муцуна потрепна и събори няколко капки от мустаците на създанието. Белами очакваше то да се обърне и да побегне, но за голяма изненада животното направи няколко предпазливи крачки към него, докато махаше с рунтавата си червена опашка.

— Хей — заговори му отново момчето. — Всичко е наред, няма да те нараня. — Напълно сигурен беше, че това е лисица.

Създанието отново подуши въздуха, бавно пристъпи към Белами и предпазливо побутна ръката му. Младежът се усмихна, когато мокрото носле и влажните мустаци се докоснаха в кожата му.

— Белами?

Извърна се рязко, щом чу името си, и така прогони лисицата. На няколко метра от него стоеше Кларк, с раница на гърба и учудено изражение на лицето.

— Ох — изрече тя, като видя отдалечаващото се животно. — Не исках да го изплаша.

— Да не би да ме следиш? — сопна се Белами и се изправи. Не можеше да повярва, че го беше открила тук, точно когато се беше отдалечил на значително разстояние от лагера. Точно когато си беше тръгнал завинаги. — Както и да е. — Той поклати глава. — Дори не искам да ми отговаряш.

— Не те следях — промълви тихо момичето и направи крачка напред. — Отивам да намеря земнородните.

Белами се ококори насреща ѝ, напълно изумен.

— Защо? — попита най-накрая той.

Кларк не отвърна. Имаше времена, в които смяташе, че може да чете мислите ѝ, че може да преминава през защитите, които тя издигаше. Сега осъзна, че всичко е било само заблуда. Толкова много искаше да намери някого на Земята, на когото да се довери, да има някого след Лили, когото да обича, че се беше вкопчил в нея, без дори да я опознае.

— Аз… смятам, че родителите ми са били в първата група колонисти. Трябва да разбера какво се е случило с тях.

Белами се опули насреща ѝ. Това със сигурност беше последното, което очакваше да чуе от нея. Все пак се насили да потисне любопитството си. Нямаше начин Кларк да го повлече отново в своята лудост.

— Саша ми обясни как да стигна до укритието им. Каза, че се намира на по-малко от ден пеша от тук.

— В такъв случай по-добре да тръгваш — излая Белами.

Започна да събира дърва, без да обръща внимание на Кларк. Подреди подпалките в купчинка, взе клечка кибрит от раницата си и запали огън. Надяваше се момичето да си тръгне.

Когато обаче вдигна поглед, осъзна, че тя не е помръднала от мястото си. Отразеният в очите ѝ огън я караше да изглежда по-млада и много по-невинна. Белами усети, че изпод гнева му се промъква частичка обич — не към Кларк, която стоеше пред него, а към онази, която се преструваше, че е. Онази Кларк наистина ли беше някъде там, вътре? Кларк, която можеше да е страшно сериозна в един момент, а в следващия да избухне в смях? Момичето, което смяташе всичко на Земята за чудо, което го беше целунало, все едно той беше най-ценното ѝ откритие сред всички останали?

— Изглеждаш зловещо, като стърчиш там. Или ела тук долу, или си заминавай — заяви ѝ сърдито Белами.

Кларк тръгна надолу към огъня, остави раницата си и бавно седна на земята. Студен вятър брулеше дърветата, тя присви колене към гърдите си и потрепери. Само преди няколко дни Белами щеше да обвие ръце около нея, но сега стояха като две противоположни тежести на теглилка. Не беше сигурен, че желае тя да остане с него. Но също така не ѝ каза да се маха.

Прекараха следващия един час, като мълчаливо наблюдаваха танцуващите пламъци на огъня, слушаха звука от пукащи клони и свистящия вятър над тях.

Глава 20

Глас

Беше много по-лошо и от най-страшния ѝ кошмар. Дори в най-тъмните си мигове Глас не си бе представяла, че ще си проправя път през тълпа от свои съседи — хора, с които беше израснала — в опит да си осигури място на транспортния кораб преди тях. Мина покрай една от бившите си учителки, която се опитваше да извлачи огромна чанта надолу по претъпкания коридор.

— Зарежи я! — изкрещя ѝ Глас и бързо я отмина. Думите ѝ се изгубиха сред лудницата от викове, тропот и плач.

Пред тях бащата на Кора стоеше в средата на помещението и отчаяно се оглеждаше из прииждащата тълпа, търсейки съпругата си и дъщеря си. Викаше имената им и примигваше енергично, навярно в опит да използва импланта в роговицата си, за да им изпрати съобщения. Усилията му бяха напразни. Мрежата се беше сринала и бе направила всички устройства неизползваеми.

Когато слязоха по стълбите и продължиха по коридора, който водеше до палубата за излитане, той беше толкова претъпкан, че едва съумяваха да се движат. Люк даваше всичко от себе си, за да разбутва хората, които стояха най-близо до стената, като държеше Глас и Соня плътно зад себе си. Момичето потръпна, когато приятелят ѝ избута един мъж, който стискаше нещо в ръцете си. Държеше го толкова внимателно, че в началото си помисли, че е бебе, но когато мина покрай него, осъзна, че е цигулка. Зачуди се дали мъжът беше истински музикант, или просто обичаше музиката и бе решил да измъкне реликвата от камерата ѝ за съхранение — навярно за него инструментът беше притежание, което не можеше да изостави.

Много от хората в тълпата не бяха от „Феникс“ — това обаче беше без значение. Вече нямаше фениксианци, уолдънци или аркадианци. Всички бяха просто отчаяни и уплашени люде, които се опитваха да напуснат обречения кораб.

Доскоро възможността Колонията да се срути притесняваше Глас точно толкова, колкото и евентуалното избухване на Слънцето — момичето знаеше, че и двете събития са неизбежни, но не вярваше да се случат по нейното време. Спомни си, когато беше на седем и класът ѝ изучаваше вътрешните системи на кораба. Един член на инженерния състав ги заведе долу в машинното отделение и гордо им показа сложна вентилационна система и поредица от вентилационни шахти. Всички машини и генератори изглеждаха толкова стабилни, лъскави и неуязвими, че ѝ вдъхнаха усещането как никога няма да се повредят. Какво се случи оттогава досега?

От другия край на коридора се разнесе вик, който накара хората да се зарадват.

— Някой навярно е успял да отвори вратата на палубата за излитане — тихо промълви Люк.

— Мислиш ли, че е бил вицеканцлерът? — попита Глас. Не беше наясно кой управлява в момента и от кого получаваха заповедите си пазачите. Няколко охранители в униформи бяха напуснали постовете си и се бяха присъединили към морето от тела, за да се опитат да си проправят път към спасителните кораби. Страхът се носеше във въздуха.

Изведнъж тълпата ги избута напред, Соня се спъна и изпищя, защото си беше изкълчила глезена.

— О, не — проплака тя, като направи несигурна стъпка напред, а очите ѝ се изпълниха с болка и паника.

— Люк. — Глас дръпна приятеля си за ръкава, за да му привлече вниманието. — Мисля, че майка ми е ранена!

— Добре съм — възпротиви се Соня през стиснати зъби. — Продължавайте, аз ще ви настигна.

— Не — възпротиви се Глас и я изпълни вледеняващо чувство за дежавю. Когато беше на девет или десет години, на „Феникс“ се проведе евакуационно упражнение. Всичко беше планирано предварително. Когато алармата прозвуча, децата трябваше да напуснат класните си стаи и да се придвижат по двойки до палубата за излитане. Повечето от хлапетата бяха в приповдигнато настроение от факта, че ще пропуснат учебния час, но за Глас това изпитание беше плашещо. Наистина ли Съветът щеше да изпрати децата на Земята без родителите им? Какво ли беше чувството да си тръгнеш, без да си вземеш довиждане с тях? Мисълта беше достатъчна, за да ѝ потекат сълзите, но за щастие никой друг освен Уелс не ги забеляза. Момчето я хвана за ръката, като не обърна внимание на кикотите и шегите по свой адрес, и я държа, докато тренировката не приключи.

Люк ги издърпа на една страна в коридора, след което клекна до майка ѝ.

— Всичко ще е наред — увери я той. — Покажи ми къде те боли. — Жената посочи мястото. Младежът се намръщи и се огледа наоколо: — Ще се наложи да те нося.

— О, боже — промърмори момичето. Имаше чувството, че сърцето ѝ е спряло в гърдите. Бездруго бяха прекалено назад в тълпата — не можеха да си позволят да се бавят допълнително.

— Люк? — някой друг повика младежа. Глас се завъртя и видя вторачилата се в тях Камий. Бузите ѝ бяха почервенели, все едно момичето беше бягало, косата ѝ бе мокра от потта, а конската ѝ опашка се беше разплела. — Ти си тук! Успял си! — Без да обръща внимание на Глас, Камий прегърна момчето, след което го хвана за ръката. — Спасителните кораби се препълват. Трябва да побързаме! Ела с мен!

Голяма част от загрижеността се изпари от лицето на Люк, когато се усмихна на бившата си приятелка, на някогашното си другарче от детството, с което се познаваше толкова дълго, колкото Глас се познаваше с Уелс.

— Камий — започна той, — благодаря на бога, че си добре. Когато Глас ми каза какво си направила, аз… — Люк млъкна. — Забрави за това. Няма време. Ти върви — каза ѝ момчето и ѝ направи знак с глава. — Ще дойдем след малко.

Камий погледна първо него, а после Соня и Глас, и лицето ѝ се смръщи.

— Трябва да тръгваш — каза му тя и го погледна в очите. — Никога няма да успееш, ако ги мъкнеш след себе си.

— Няма да ги изоставя — заяви Люк със строг тон.

Камий отново хвърли поглед на него и на Глас, но преди да успее да каже нещо, беше изблъскана от едър мъж, който си проправяше път сред тълпата. Младежът сграбчи ръката на бившата си приятелка, за да ѝ помогне да остане на крака, тя запази равновесие и постави дланта си върху неговата.

— Сериозно ли говориш? Люк, не си струва да умреш заради това момиче. — Дори шумотевицата от тълпата не можеше да прикрие злобата в гласа на Камий.

Младежът поклати глава, като че ли се опитваше да прогони думите на момичето, но дори леденият му поглед не успя да успокои Глас. Камий искаше Люк да отиде с нея — а тя беше от момичетата, които не се спираха пред нищо.

— Не я познаваш. Не знаеш какво е сторила — настоя бившата му приятелка.

Глас я изгледа предупредително. Нямаше да посмее да разкрие тайната ѝ, нали? Поне не тук, не и сега, не и след като ѝ помогна да стигне до „Феникс“ невредима. Имаха сделка. Очите на Камий обаче бяха неразгадаеми. Студени, черни и непроницаеми.

— Не знам какво си мислиш, че дрънкаш, но аз я обичам. Не бих отишъл никъде без нея. — Люк хвана Глас за ръката и я стисна здраво, преди да се обърне отново към бившата си приятелка: — Виж, разбирам, че си разстроена, и съжалявам за случилото се, никога не съм искал да те нараня, но не мисля, че това е начинът…

Камий го прекъсна с горчив смях.

— Смяташ, че се държа така, защото ме заряза заради нея? — Момичето млъкна за момент. В този миг сърцето на Глас спря да бие в гърдите ѝ. — Никога ли не си се питал какво точно се случи с Картър? В какво нарушение беше обвинен така внезапно?

Люк я изгледа съсредоточено.

— Какво пък знаеш ти за това?

— Арестуваха го за нарушаване на законите за популацията. Явно някакво момиче от „Феникс“ твърдяло, че той е бащата на нерегистрираното ѝ дете.

Една жена, която държеше бебе, се спря до тях и погледна Камий, но бързо се извърна и продължи напред.

— Не — промълви тихо Люк. Хватката му около ръката на Глас се стегна. Около тях хората крещяха и бягаха към транспортните кораби, но момичето не можеше да накара и една клетка в тялото си да помръдне.

— Доколкото чух, дори не са му направили ДНК тест. Просто са приели думите на малката уличница за чиста монета. Предполагам, че се е опитвала да прикрие истинския баща. Но, честно казано, какъв човек би сторил подобно нещо?

Люк се обърна към Глас.

— Нали не е истина? — Въпросът му звучеше повече като молба. — Глас. Не може да е истина.

Момичето мълчеше. Нямаше нужда да казва нищо. Люк видя отговора, изписан на лицето ѝ.

— О, боже мой — прошепна той и отстъпи крачка назад от нея. Затвори очи и потрепери. — Нали не си… им казала, че Картър е бащата?

Когато отново отвори очите си, те блестяха от ярост, далеч по-свирепа от всичко друго, което Глас можеше да си представи.

— Люк… аз… — опита се да проговори тя, но думите не искаха да излязат от устата ѝ.

— Накарала си ги да убият най-добрия ми приятел. — Гласът на момчето беше празен, сякаш всички емоции бяха заличени от него. — Той е умрял заради теб.

— Нямах друг избор. Направих го, за да те спася! — Още преди да изрече тези думи, знаеше, че не трябва да го прави.

— Предпочитам да бях умрял — промълви Люк. — Предпочитам да бях умрял, отколкото един невинен човек да плаща за грешките ми.

— Люк — проплака Глас и се опита да го хване.

Момчето обаче беше поело по противоположната посока на палубата за излитане и пръстите ѝ сграбчиха единствено въздух.

Глава 21

Уелс

— Съжалявам за всичко това — каза Уелс и освободи Саша.

Въобще не се изненада, когато той и другите се натъкнаха на земнородната и Кларк в гората. Навярно двете момичета се бяха насочили по посока на укритието на земляните. Дори не можеше да се ядоса на бившата си приятелка — тя правеше онова, което и той би сторил. Струваше му всяка частица воля, за да се обърне към Греъм със снизходително изражение на лицето и да му заповяда да се връща обратно в лагера:

— Аз ще се оправям тук. Отидете да вземете вода. Струва ми се, че това боли — добави с преднамерено кимване към слабините на Греъм, където Саша го беше сритала. Едно от другите момчета се разкикоти. Всички си размениха несигурни погледи, но накрая потеглиха към потока. Без повече приказки, Уелс поведе земнородната обратно към лагера — не промълви нищо, докато не се отдалечиха на достатъчно разстояние от останалите.

— Съжалявам за всичко — продължи той. Не беше достатъчно, но изпитваше нужда да го изрече. — Трябваше да те освободим преди доста време. — В началото имаше някакъв смисъл да държат Саша като пленничка, но сега синът на канцлера не можеше да погледне към белезите на ръцете ѝ, без да почувства съжаление и отвращение от собствените си действия. Ако следващият транспортен кораб кацнеше точно сега и баща му излезеше от него, какво ли щеше да си помисли? Какво ли щеше да каже на Уелс, когато разбереше, че са отвлекли първия земен жител, на когото са се натъкнали? Дали щеше да сметне сина си за герой, или за пълен глупак? За страхливец или престъпник?

— Всичко е наред — отвърна Саша и килна глава на една страна, сякаш искаше да разгледа Уелс от друг ъгъл. — Макар да ми се стори, че преди малко побесня за миг. — Момичето удебели гласа си в ужасна имитация на неговия: — Аз ще се оправям тук.

— Защо да съм побеснял? — попита Уелс.

Саша го дари с дълбокомислен поглед. Ранното вечерно небе беше обагрено в наситено оранжево, а светлината, която преминаваше през листата на дърветата, караше зелените ѝ очи да светят.

— Защото аз съм твоя затворничка.

Уелс погледна засрамено встрани.

— Извинявай, ако съм се поувлякъл. Всички бяхме много уплашени след смъртта на Ашър и отвличането на Октавия и не знаех какво да правя.

— Разбирам те — отвърна меко Саша.

Двамата се спряха и макар светлината наоколо да чезнеше, Уелс не се беше разбързал да се прибират в лагера.

— Искаш ли да си починем малко? — попита момчето и посочи към един паднал дънер, покрит с мъх.

— Разбира се.

Седнаха на него, но никой от тях не промълви известно време. Синът на канцлера се взираше право напред, гледаше как дърветата се превръщат в неясни силуети, докато накрая сенките на мрака не ги погълнеха напълно. Младежът се обърна към Саша и забеляза, че тя го наблюдава с поглед, който не беше виждал отдавна, от времето, когато той и Кларк прекарваха часове на палубата за наблюдение, за да си споделят информацията, която пазеха един за друг през целия ден, с ясната нагласа, че другият е единственият човек във вселената, с когото желаят да я споделят.

— Вината не е твоя — каза земнородната, нарушавайки тишината. — Направи онова, което смяташе, че е най-добро за тяхната безопасност. Не е лесно да вземаш подобни решения. Знам го много добре. Знам и каква е разликата между Уелс, който се прави на водач, и момчето Уелс.

— Забавно е, че го казваш — изрече младежът с изненада.

— Казвам кое?

— Че намираш разликата между мен като водач и като личност.

— Мисля, че казах момче — поправи го Саша. Уелс можеше да усети усмивката в гласа ѝ. Над тях цветовете на едно от странните нощни дървета засветиха в розово, като че ли венчелистчетата им бяха съхранили частички от слънцето.

— В такъв случай се повишавам сам.

— Личност определено е едно стъпало над момче. — Земнородната закима с подигравателно изражение. — Макар да не съм убедена, че говорим за една и съща порода.

Уелс се пресегна и дръпна лекичко един кичур от меката като коприна черна коса на Саша, която падаше върху раменете ѝ.

— Все още не съм сигурна дали ние сме от една и съща порода.

Момичето се ухили и удари игриво рамото му, след което се намести, за да скъси разстоянието помежду им.

— Защо се усмихваш? — учуди се земнородната.

Уелс почти беше забравил за какво точно говореха, толкова бе увлечен от външния ѝ вид, от светещите ѝ на нощната светлина очи.

— О, ами винаги съм възприемал баща си по следния начин — на първо място като канцлер и чак тогава като мой родител. Понякога чувството е, все едно са две напълно различни личности.

— Разбирам те много добре — промълви тихо Саша. — Баща ти ще се гордее с теб, когато дойде тук.

Ако въобще дойде, помисли си Уелс. Млъкна, щом добре познатата болка пропълзя в гърдите му.

— Виж! — Саша посочи към небето, където първата смела звезда се беше измъкнала от обятията на мрака. — Пожелай си нещо.

— Да си пожелая нещо? — учуди се синът на канцлера. Стори му се, че не е чул правилно.

Момичето посочи отново към небето.

— Трябва да си пожелаеш нещо, когато първата звезда изгрее на небето.

Уелс се обърна към Саша, за да види дали момичето не се шегува, но лицето ѝ беше сериозно. Навярно това бе някакъв обичай на земнородните, помисли си той. Ако звездите изпълняваха желания на хората в Космоса, животът му щеше да е много по-различен. Майка му още щеше да е жива. Баща му нямаше да бъде прострелян.

Нямаше какво да губи, така че затвори очи. Пожела си баща му да дойде на Земята, но тогава се сети какво щеше да каже той по въпроса. Non nobis solum nati sumus. Смени си желанието и изрече наум: Желая Белами да намери Октавия и всички ние да живеем в мир със земнородните.

Погледна отново към Саша, която го наблюдаваше с тънка усмивка.

— Не искаш ли да знаеш какво си пожелах? — подразни я той, но момичето поклати енергично глава.

— О, не — възпротиви се тя. — Не трябва да споделяш желанията си с никого. Пази ги в тайна.

Уелс имаше представа как се пазят тайни — все пак се учеше от най-добрите.

* * *

Момчето не можеше да забрави за лъжата на баща си. Прекара цялата седмица след рождения си ден в следене на всяко движение, което канцлерът правеше, или всяка дума, която изричаше, като се надяваше, че той ще изпусне някоя подробност, която да обясни защо беше излъгал, че е пропуснал вечерята заради среща на Съвета. Засега нямаше нищо. Баща му продължаваше да тръгва за работа в точно определен час всяка сутрин, още преди циркадните светлини в коридора да започнеха да пропъждат мрака, и се връщаше точно навреме, за да целуне съпругата си по бузата, преди да си легне — в последно време тя се чувстваше много изморена, — и да разпита Уелс за домашното му. Майка му обичаше да се шегува, че когато баща му го пита „Как се справи на упражненията по математика?“, всъщност казва „Обичам те и се гордея с постиженията ти“. Момчето знаеше, че канцлерът наистина стои на работа до късно, защото се беше промъквало множество пъти до офиса му и бе залепяло ухо на вратата. Всеки път туптящото му сърце биваше заглушавано от членовете на Съвета, които спореха с уморени гласове, или пък от тихото почукване на чашата на баща му по бюрото, което маркираше всяко едно отпиване от чая.

Тогава защо не можеше да разкара това чувство, че той крие нещо… нещо голямо?

С наближаването на Деня на обединението Уелс не можеше да погледне баща си, без да изпита безпокойство. Момчето не обичаше този празник, защото трябваше да прекара цялата сутрин между родителите си и да се прави, че хич не му е скучно, докато децата от „Уолдън“ и „Аркадия“ маршируваха наоколо.

Доколкото си спомняше, прекарваше всички церемонии, загледан в клоните на Райското дърво. Ако го погледнеше от правилния ъгъл, можеше да си представи, че е изследовател, изгубил се в гората. Понякога се биеше с гладен тигър. Друг път си построяваше лодка и се спускаше по опасна река.

Тази година обаче не можеше да отлепи поглед от баща си. Канцлерът, който обикновено наблюдаваше процесията с любезна усмивка на лице, се беше вторачил в едно от сирачетата на детския дом на „Уолдън“. Това бе толкова нехарактерно за него, че Уелс не усети кога му продума:

— Какво има? — прошепна му той.

— За какво говориш? — Канцлерът му хвърли бърз и укорителен поглед, преди да премести вниманието си обратно върху децата от детския дом, които бяха започнали да рецитират една поема, наизустена специално за случая.

В гърдите на Уелс се надигна гняв.

— Какво криеш? — изсъска той.

Този път канцлерът го погледна в очите.

— Нямам представа за какво говориш — отвърна той много бавно. — Сега замълчи и се дръж прилично, преди да си изложил мен и майка си.

Баща му изрече тези думи с нормален тон — отсечен, изразителен, — но имаше нещо различно в него, нещо в погледа му, което Уелс не беше виждал досега.

Страх.

* * *

— Можеш да ми споделиш, ако желанието ти се превърне в реалност — прошепна Саша. Момичето стоеше толкова близо до него, че Уелс усещаше дъха ѝ по бузата си.

— Какво? — стресна се той.

— Желанието ти. Сбъдна ли се?

— О — отвърна объркано младежът. — Веднага ли трябва да се случи? Защото моето може да отнеме известно време.

— Ясно. — В гласа ѝ се усети нотка на разочарование, която го смути.

— Ти какво си пожела?

Саша се доближи до него и го целуна.

Уелс се подвоуми за момент, милиони мисли полетяха в ума му, но тогава момичето плъзна ръце около кръста му и всички те бяха укротени. Младежът я придърпа по-близо до себе си и се изгуби в целувката. Земнородната се откъсна от него и допря устни до ухото му.

— Аз си пожелах това — прошепна тя, дъхът ѝ го погъделичка.

Уелс се пресегна и отметна кичур коса от лицето ѝ.

— Радвам се, че желанието ти се сбъдна. — Момчето се чувстваше така, сякаш можеше да изживее вечността със Саша. Не искаше нищо повече от това да прекарат нощта тук и да наблюдават звездите, а появата на всяка нова щеше да е оправдание за целувките, които искаше да ѝ дари.

Разбира се, това нямаше как да се случи. Не сме родени заради нас самите. Уелс не можеше да изостави останалите след такъв ужасен ден. Трябваше да се върне в лагера, за да помогне да заровят Прия и да успокои онези, които нямаше да могат да заспят. Също така да възпре останалите, чиято мъка и страх можеха да ги накарат да потърсят отмъщение.

— Трябва да си вървиш — каза синът на канцлера, като не успя да скрие нежеланието в гласа си.

— Да си вървя?

— Да — отвърна той, този път доста по-решително. — Върни се вкъщи, точно както ти и Кларк планирахте да сторите. Тук не е безопасно за теб — видя какво ти стори Белами и на какво е способен Греъм. — Пресегна се в мрака, за да хване ръката ѝ. — Ще можеш ли да се прибереш сама у дома?

— У дома — повтори момичето с лека тъга, след което се усмихна — с тънка, тъжна усмивка. — Ще се оправя. Благодаря ти. — Тя се наведе и го целуна нежно, преди да потъне в мрака.

Ако не беше допирът ѝ върху устните му, Уелс щеше да си помисли, че Саша никога не е била тук.

Глава 22

Белами

Дори и пукотът на пламъците не можеше да направи тишината поносима за него.

Искаше му се да я попита защо беше сторила онова ужасно нещо. Защо го излъга за Лили. Както и да се опитваше да подреди въпросите си обаче, те така и не излизаха от устата му.

Белами грабна лъка и няколко стрели и тръгна да търси нещо за вечеря. Когато се върна със заек, провесен на рамото му, Кларк вече беше разпънала спалните им чували. Той забеляза със странна смесица от облекчение и разочарование, че момичето ги беше отдалечило един от друг.

Малкият огън светеше приветливо и разкъсваше мрака над дърветата. Кларк стоеше на земята и превърташе часовника в ръката си. Белами се запита откъде ли го беше взела и дали имаше нещо общо с онова, което му каза — че родителите ѝ са дошли на Земята с първата мисия колонисти. Светлината от пламъците играеше по лицето ѝ и освети онова, което на младежа му заприлича на сълза. Когато проговори обаче, гласът ѝ беше равен:

— Благодаря ти — кимна към заека тя и побърза да разтрие окото си с опакото на ръката.

Белами също кимна, но не продума, докато одираше животното и нанизваше парчетата месо на една остра пръчка.

— Искаш ли аз да се заема с това? — попита Кларк клекналия до огъня Белами.

Той потрепери, когато малко облаче прах избухна в лицето му.

— Всичко е под контрол.

— През цялото време съм си мислела, че работата ти е да се навърташ наоколо и да бъдеш красив.

— Какво? — Белами се извърна рязко към Кларк, без да обръща внимание на цвъртенето на месото, което беше започнало да изгаря.

— Съжалявам — побърза да добави момичето. — Просто се пошегувах. Всеки знае, че ти си причината все още да сме живи.

— Не, не е заради това. — Младежът се обърна, за да спаси заека, преди да се превърне във въглен. Работата ти е да се навърташ наоколо и да бъдеш красив. — Просто… накара ме да си спомня нещо. — Говореше толкова тихо, че навярно Кларк не го чу заради пращенето на огъня, но не му пукаше. Искаше му се само да превърти спомените в главата си на спокойствие.

* * *

— Хайде — каза Белами задъхано. Дръпна Лили зад ъгъла и се спря, за да си поемат дъх. — Ти… добре ли си?

Момичето кимна, не можеше да му отговори.

— Трябва… да продължим… да се… движим — отрони момчето на пресекулки.

Пълен идиот беше, че заведе Лили на „Феникс“. Но щеше да е нещо много повече от идиот, ако не я изведеше от там.

Щеше да е убиец.

Трябваше да обмисли всичко предварително. Трябваше да бъде практичен. Само че замечтаният поглед, който се появяваше в очите ѝ всеки път, когато заговореше за четене, изтриваше всякаква логика от ума му. Лили умираше да се върне в библиотеката на „Феникс“ от момента, в който я видя преди години, по време на час в началното училище.

Тупурдията от приближаващи стъпки накара и двама им да подскочат.

— Нека оставим книгата и да избягаме — предложи Белами и я дръпна надолу по коридора. — На тях им пука само за нея. Ако си я върнат, може въобще да не ни преследват.

Лили стисна по-силно тежката книга до гърдите си. Беше подвързана със зелен плат — цветът, който винаги изглеждаше поразително на фона на червената коса на момичето.

— Няма начин — отвърна Лили. — Търся я от години. Трябва да разбера дали накрая тя се събира с момчето, което я нарича „Червенокоска“.

— Ако това момче знае какво е добро за него, ще си намери блондинка. Червенокосите носят само неприятности. — Белами се ухили и посегна към книгата. — Дай ми я. Това чудо тежи наполовина на теб… Червенокоске.

Тя му я предаде с усмивка на лице.

— Крайно време беше. Не съм те довела просто да се навърташ наоколо и да бъдеш красив.

Младежът се ухили, но преди да успее да ѝ отговори, иззад ъгъла се разнесе вик:

— Тръгнаха насам!

Белами и Лили се спуснаха да бягат.

— Ето ги, отпред!

— О, боже мой — задъха се момичето. — Ще ни хванат.

— Не, няма да успеят. — Младежът стисна по-здраво ръката на Лили и ускори крачка, влачейки я след себе си.

Завиха зад друг ъгъл и се скриха в нишата под едно стълбище. Белами остави книгата и обви ръце около треперещата си приятелка, притисна я към стената и се замоли на който бог беше готов да го изслуша пазачите да не ги открият. Лили затвори очи, когато шумът от приближаващите стъпки и виковете на охранителите се усилиха.

Изведнъж гюрултията заглъхна. Пазачите ги бяха отминали.

Белами замълча още минута, за всеки случай, след което въздъхна звучно.

— Всичко е наред — промълви той и разроши чупливата червена коса на Лили. — Всичко ще бъде наред.

— Не могат да ме затворят — рече глухо момичето, като все още трепереше.

— Няма и да го сторят. — Белами я притисна по-плътно до себе си. — Няма да им позволя.

— Предпочитам да умра, отколкото да бъда затворничка.

— Не говори така — смъмри я младежът с усмивка на лице. — Няма да позволя нищо да ти се случи. Обещавам ти.

Лили се обърна към него — очите ѝ бяха пълни със сълзи, и кимна. Белами сведе глава, за да целуне зачервеното ѝ чело, и произнесе отново:

— Обещавам ти.

* * *

Обърна се, за да погледне Кларк. Тя стоеше със свити до гърдите колене и си играеше с часовника.

— Накара те да ѝ обещаеш, нали? — попита Белами.

Момичето вдигна глава, стреснато, че неочаквано е проговорил. Разбра въпроса му и кимна бавно.

— Накара те да ѝ обещаеш, че ще… прекратиш мъките ѝ.

— Да. — Кларк си пое дълбоко въздух и продължи: — Не можеше да издържа повече. Мразеше болката, но още повече ненавиждаше факта, че не може да контролира живота си. Не искаше да е затворник на лабораторията. — Болезнената нотка в гласа на Кларк беше същата, която се бе загнездила в сърцето му.

Осъзна, че не го лъже. Онази Лили, която познаваше, беше силна, но да помоли Кларк за милост също беше проява на сила, по нейния си начин. Неговата Лили щеше да предпочете да умре, отколкото да се превърне в болен тестови субект.

Белами дори за миг не беше спрял да мисли колко ужасно е било всичко и за Кларк — най-добрата ѝ приятелка я бе помолила да стори нещо толкова ужасно. Белами никога нямаше да прости на вицеканцлера или на хората, замесени в този отвратителен експеримент, отнел живота на Лили, но сега разбра, че нищо не се беше случило по вина на Кларк. Тя бе обичала Лили също толкова, колкото и той. Беше я обичала толкова много, че се бе съгласила да изпълни ужасната, болезнена молба на приятелката си.

Белами отиде до Кларк и седна до нея.

— Съжалявам, че ти наговорих онези неща — извини се той и се загледа в огъня.

Момичето поклати глава.

— Не съжалявай — отвърна тя. — Заслужавах повечето от казаното.

— Не. Не заслужаваше нищо от него. — Белами въздъхна, когато Кларк сплете пръсти с неговите. — Както аз не заслужавам твоята прошка.

— Белами — започна тя и тонът ѝ го накара да я погледне, — всички сме вършили неща, с които не се гордеем. — Челото ѝ се сбърчи и момчето се зачуди дали си мисли за Уелс.

— Знам, но…

— Сега искам просто да млъкнеш — сопна му се тя и го целуна.

Белами затвори очи и остави устните му да изразят всичко онова, което той беше прекалено глупав или инатлив да изрече на глас.

Подръпна леко долната устна на Кларк. Съжалявам.

Премести уста върху меката плът под брадичката ѝ. Бях пълен идиот.

Целуна ямката на врата ѝ. Желая те.

Дишането на Кларк се учести и всеки път когато Белами целуваше различна част от тялото ѝ, тя потръпваше.

Младежът наведе устни до ухото ѝ. Обичам те.

Не беше достатъчно. Искаше тя да го чуе как ѝ го казва. Искаше той да се чуе да ѝ го казва. Белами се отдръпна и пое лицето на Кларк в ръцете си.

— Обичам те — прошепна той и се загледа в очите, които светеха от пламъците на огъня и от нещо друго.

— И аз те обичам.

Белами отново я целуна, този път малко по-настоятелно, и продължи да произнася тези думи всеки път когато целуваше нова част от тялото ѝ. Огънят продължаваше да гори до тях, младежът обгърна с длан тила на момичето и двамата легнаха на земята.

Глава 23

Кларк

Кларк отпусна глава на гърдите на Белами и се зачуди как може да се чувства толкова удобно, легнала на земята посред нощ. Обикновено трепереше под тънкото си одеяло, но топлината, обляла я в мига, в който младежът я взе в обятията си, не беше изчезнала.

Очите на Белами бяха затворени, но от време на време той или я стискаше по-здраво, или я целуваше по бузата, или прокарваше пръсти през косата ѝ. Огънят беше изгаснал и единствената светлина идваше от малкото звезди на небето, които надничаха през короните на дърветата.

Кларк се обърна на една страна, така че гърбът ѝ да е опрян в гърдите на Белами. Момчето реагира, като я стисна по-здраво и я придърпа към себе си, но този път действията му бяха по-скоро рефлекс. От равномерното му, спокойно дишане можеше да се разбере, че той спи.

Някаква слаба светлина ѝ намигна в мрака. Може би огънят в края на краищата не беше изгаснал? Ала не, стори ѝ се, че светилото идваше от няколкостотин метра, близо до скалното образувание, което стърчеше над хълма.

Сърцето заби силно в гърдите на Кларк и тя се обърна към Белами.

— Хей — прошепна в ухото му, — събуди се. — Когато това не помогна, тя го хвана за рамото и нежно го разтресе. — Белами. — Главата му се килна на една страна и той изхърка звучно. — Белами! — Момичето рязко се изправи до седнало положение и се отскубна от хватката му.

Младежът отвори очи.

— Какво? — попита той и запримигва сънено. — Какво става? — Когато видя изражението на лицето ѝ, притеснението му прогони сънливостта и той също седна. — Добре ли си?

Кларк посочи към светлината.

— Какво мислиш, че е това?

Въпреки мрака Кларк видя как очите на Белами се присвиха.

— Нямам представа. — Момчето посегна към лъка, който беше оставило до себе си, преди да си легнат, и стана на крака. — Да отидем да разберем.

Кларк го хвана за ръката.

— Чакай малко, трябва ни план.

Белами се ухили насреща ѝ.

— План? Планът ни е да разберем какво е онова. Хайде.

Тръгнаха през дърветата към светлината, която ставаше все по-ярка с приближаването им. Беше електрическа, осъзна Кларк — светеше в перфектен кръг и къпеше близките дървета с топло жълто сияние.

— Кларк — обади се Белами, а гласът му беше изпълнен с тревога. Той я хвана и я накара да спре. — Не съм много сигурен какво правим. Може би трябва да изчакаме утрото.

— Няма начин. — Намираха се прекалено близо, за да се откажат в последния момент, преди да разберат какво се крие там.

Светлинният източник беше топъл и най-вероятно направен от метал. Момичето се надигна на пръсти, за да го достигне, и осъзна, че е крушка, затворена в някакво подобие на клетка — имаше решетки в предната част, все едно светлината беше създание, което може да избяга.

— Какво, по дяволите, е това? — чу Белами да мълви до нея. — Не може да е останало от Изхода, нали?

Кларк поклати глава.

— Няма начин. Щеше да е изгоряло много, много отдавна. — Момичето отстъпи крачка назад и ахна.

— Какво? — попита Белами учудено. — Какво има?

Образуванието не беше просто една голяма скала. В земята бяха издълбани стъпала, водещи надолу към вътрешността хълма. Кларк не се замисли и за миг. Тръгна към тях.

Видя как Белами застина насред жълтата светлина.

— Няма начин, Кларк. Няма да ходиш никъде, докато не придобием представа какво, да го вземат мътните, е всичко това.

Момичето присви очи към нещо на стълбите, което в началото беше помислила за сянка, и се наведе, за да го огледа по-добре. Представляваше метална табела — стара и избеляла, — на която имаше надпис. Примижа отново.

— Маунт Уедър — прочете на глас.

— Какво означава това? — попита Белами.

Връхлетяха я спомени и тя бързо скочи на крака.

— Знам къде се намираме! — заяви въодушевено момичето. — Те ми разказаха за това място!

— Кой? — Младежът ставаше все по-нетърпелив. — Кой ти разказа за това място, Кларк?

— Родителите ми — отвърна меко тя.

Белами се ококори насреща ѝ, когато му сподели всичко, което помнеше за Маунт Уедър — как е бил проектиран като убежище за американското правителство по време на кризи.

— Родителите ми казаха, че никой не успял да стигне дотук навреме.

— Може би някой все пак е стигнал — констатира младежът. — Възможно ли е хората вътре да са преживели Катаклизма? Криейки се под земята?

Кларк кимна.

— Имам усещането, че онези, които са слезли долу, никога не са напускали планетата. Мисля, че земнородните живеят там.

Белами погледна към стъпалата, а после отново към момичето.

— Какво чакаме? — попита я, щом видя, че тя не помръдва. — Да вървим да поговорим с тях.

Кларк го хвана за ръката и заедно се спуснаха по стъпалата в непрогледния мрак.

Глава 24

Уелс

Уелс се облегна на ствола на дървото и потръпна, когато изтощените му мускули се обадиха. Зазоряваше се, но той не можа да мигне цяла нощ. Отказа се от опитите си да заспи и предложи на едно момче с размътен поглед да поеме смяната му. То веднага се съгласи и му благодари.

Очите на Уелс се преместиха към гробището, където нова купчинка с пръст се надигаше от тревата като белег. Момчето беше прекарало по-голямата част от нощта до гроба на Прия, който украси с цветя, макар да не успя да ги подреди толкова красиво, колкото самата Прия или Моли биха сторили. Помисли си с облекчение, че поне треската на малкото момиче най-накрая беше преминала. Преди да тръгне, Кларк бе помолила Саша да разкаже на Уелс за „зимната сянка“ и единственото хубаво събитие в деня му беше, когато обясни на всички в болничната колиба, че ще се оправят веднага след като растението напусне организмите им.

Погледна отново към грубата надгробна плоча, на която не пишеше нищо друго освен ПРИЯ. Дори не знаеше каква е фамилията ѝ, защо беше осъдена и дали се беше влюбвала някога. Щяха ли родителите ѝ изобщо да разберат, че е умряла? Ако гривните все още работеха, навярно имаше шанс вече да им го бяха съобщили. Ако ли не, Уелс щеше да ги чака да дойдат на Земята. Представи си жена, която прилича на Прия, да слиза от транспортния кораб и да се оглежда наоколо с големите си кафяви очи в търсене на дъщерята, която ѝ бяха отнели — докато другите родители прегръщаха децата си, Уелс трябваше да заведе майката на момичето до гроба ѝ.

Една клонка се пречупи и младежът веднага се изпъна, за да огледа гората за евентуална заплаха, но си каза, че навярно е била заблудила се катерица. Макар да не искаше да си го признае, се надяваше да е Саша.

Знаеше, че е пълен идиот. Момичето нямаше да се появи по магически начин само защото не можеше да си я избие от главата. Взе правилното решение, като я пусна да си ходи. Щеше му се само да я беше попитал къде живеят нейните хора и дали има намерение отново да се върне с лагера. Ами ако никога повече не я видеше?

В ума му се образува друга мисъл, която отказваше да си тръгне. Възможно ли беше Саша да не мисли никое от нещата, които му каза? Целувката ѝ да е била просто част от плана ѝ за бягство?

От поляната се разнесоха викове, които го извадиха от ступора му. Това не бяха обичайните сутрешни крясъци от рода на „махни си ръцете от закуската ми“ или „ако не донесеш вода, ще те убия“. Уелс се изправи на крака и се насочи към глъчката. Имаше усещането, че знае за какво е суматохата.

Около болничната колиба се беше струпала група младежи и когато синът на канцлера се приближи до нея, две дузини лица се обърнаха към него. Повечето от тях изглеждаха объркани, но някои бяха зачервени от гняв.

— Няма я — изсъска Греъм и се насочи към Уелс.

За един кратък миг Уелс смяташе да се прави на луд и да се преструва, че няма представа как е избягала Саша. Знаеше обаче какво би казал баща му за подобна проява. Един истински водач заставаше зад грешките си, а не хвърляше вината върху другите. Не че момчето смяташе освобождаването на земнородната за грешка.

— Каза, че ще я върнеш обратно, а след това си я пуснал. — Греъм огледа скупчилите се хора, за да се увери, че думите му ще ги накарат да възнегодуват.

— Какво си мислеше, Уелс? — попита Антонио с ококорени очи. — Тя беше единственото ни преимущество пред земнородните. Онези, които убиха Ашър и Прия. Сега какво ще им попречи да ни избият всички?

— Даже не знаем къде се намират хората на Саша, но я си представете, ако бяха разбрали, че сме я отвлекли. Освен това не те убиха Ашър и Прия — възпротиви се Уелс. — Били са другата група земнородни. Онези, жестоките.

— Това ти е казала тя — намеси се едно момиче. Синът на канцлера се обърна и видя, че Кендъл се е вторачила в него със смесица от ужас и съжаление. — Така и не получихме доказателство на думите ѝ, нали? — изражението на лицето ѝ издаваше недвусмислено мислите ѝ — тя смяташе, че Уелс е бил изигран.

— Просто си признай! — излая Греъм. — Пусна я да си ходи, нали?

— Да — отвърна синът на канцлера със спокоен глас. — Пуснах я. Взех правилното решение. Тя не знаеше къде е Октавия и нямаше да постигнем нищо, като я държим пленничка тук. Не можем безпричинно да затваряме хората.

— Сериозно ли говориш? — учуди се Антонио и се опули насреща му. Обичайно веселото му лице беше помръкнало от ярост, когато направи жест към тълпата. — Твоят баща ни затвори всички за къде-къде по-малки нарушения.

— Ти какво предлагаш? — попита го Уелс, а тонът му се беше повишил заради раздразнението му. — Да продължаваме да повтаряме същите грешки? Имаме шанса да направим нещо различно. Нещо по-добро.

Греъм изсумтя.

— Зарежи глупостите, Уелс. Знаем, че единственото, което ти „оправяш“, е онази мутирала земнородна курва.

Гневът, който синът на канцлера се опитваше да потисне до момента, се надигна в гърдите му и той се хвърли обезумял към другото момче със свити юмруци. Преди да успее да изтрие самодоволната усмивка от лицето на този задник, Ерик и още едно хлапе от „Аркадия“ извиха ръцете му зад гърба.

— Остави го, Уелс! — изкрещя Ерик.

— Виждате ли? — Греъм се обърна към останалите, като видимо ликуваше. — Видяхте ли това? Смятам, че показа достатъчно ясно на кого е лоялен.

Не думите на момчето боляха, а погледите на останалите. Повечето от тях се взираха в Уелс така, все едно вярваха на Греъм, а бяха отвратени от самия него.

Устните на Кендъл потреперваха. Лицето на Ерик беше почервеняло от яд. Антонио се беше намръщил. Синът на канцлера се обърна да потърси Кларк, но си спомни, че нея я нямаше. Беше взел правилното решение. Защо никой не го разбираше?

Може би не е било правилното решение, възпротиви се един глас в главата му. В края на краищата дори и най-великите водачи допускаха грешки.

* * *

Когато полковникът отмина неговата единица, Уелс въздъхна и откопча най-горното копче на униформата си. Не му отне много време да осъзнае, че облеклото, на което толкова се възхищаваше като дете, в действителност беше нелепо. Само защото войниците на Земята някога са били облечени така, не означаваше, че и те трябва да носят същите дрехи в Космоса.

— Уха, я вижте. Джаха се прави на бунтар — подигра му се един от колегите му кадети. — Не знаеш ли какво се случва с офицерите, които нарушават дрескода?

Уелс не му обърна внимание. Докато останалите войници изглеждаха изпълнени с енергия по време на тренировките на „Уолдън“, за него самия те бяха много изморителни. Не от физическа гледна точка — харесваше му да бяга на гравитационната пътека, допадаха му и спарингите между военните упражнения. Останалата част от обучението го изтощаваше: нахлуването в жилищни единици, спирането на случайни купувачи за разпит на Пункта за обмяна. Защо смятаха, че всеки един човек на кораба е престъпник?

— Внимание! — провикна се отново полковникът.

Уелс автоматично изпъна рамене, вирна брадичка и застана на позиция, когато кадетите сформираха права линия надолу по коридора.

— Свободно, полковник — разнесе се гласът на канцлера. — Не съм тук, за да инспектирам войниците. — Очите на Уелс бяха насочени право напред, но можеше да почувства тежестта на погледа на баща си. — Което е хубаво, като гледам как изглеждат някои от тях. — Младежът настръхна, знаеше точно за кого говори управникът.

— Сър. — Полковникът понижи глас. — Кой ви охранява днес?

— Тук съм неофициално, така че дойдох сам. — Уелс рискува да хвърли един поглед към баща си и видя, че той наистина е сам — беше рядка гледка управник от този ранг да се разхожда без охрана на „Уолдън“. Другите членове на Съвета не припарваха до моста, ако до себе си нямаха поне двама охранители.

— Желаете ли няколко от кадетите да ви придружат? — попита военният, като снижи глас. — Тази сутрин имаше нов инцидент на „Аркадия“, така че според мен…

— Благодаря ви, но няма нужда — заяви баща му с тон, който сложи край на дискусията. — Приятен следобед, полковник.

— Приятен следобед, сър.

Когато стъпките на канцлера заглъхнаха зад ъгъла на коридора, военният освободи кадетите и им заповяда да се връщат на „Феникс“, на бегом. Войниците изпълниха нареждането и се понесоха тичешком към моста. Уелс не тръгна с тях — престори се, че си връзва обувката. Огледа се наоколо и видя, че никой не му обръща внимание — отдели се от групата и тръгна в посоката, в която беше поел баща му.

Криеше нещо и Уелс щеше да разбере какво е то. Още днес.

Младежът забави крачка, когато зърна баща си да завива зад друг ъгъл — и видя нещо, което не бе очаквал.

Канцлерът беше застанал пред Възпоменателната стена, разположена в коридора на най-старата част на „Уолдън“, която през вековете се беше превърнала в паметник за всички починали на Колонията. Най-горните имена бяха изписани с големи букви от семействата и близките на загиналите. С течение на времето и с намаляването на свободното пространство новите имена бяха издълбавани върху старите и така, докато някои от тях не бяха станали едва забележими.

Уелс нямаше представа какво търси баща му тук. Канцлерът посещаваше това място само по време на официални церемонии, когато идваше да почете споминали се членове на Съвета. Момчето никога не го беше виждало да ходи дотук сам.

Канцлерът се пресегна и проследи вдлъбнатините на едно от имената. Раменете му увиснаха — от него се излъчваше тъга, която Уелс никога не беше виждал.

Бузите на момчето започнаха да горят. Не трябваше да е тук, в този интимен за баща му момент. Когато се обърна, за да се отдалечи възможно най-тихо, той му проговори:

— Знам, че си там, Уелс.

Младежът застина и за миг дори спря да диша.

— Съжалявам — извини се той. — Не трябваше да те проследявам.

Канцлерът се обърна към сина си, но за изненада на момчето, не изглеждаше нито ядосан, нито разочарован.

— Всичко е наред — отвърна той и въздъхна. — Така или иначе, е време да ти разкрия истината.

Ледена вълна заля тялото на Уелс.

— Истината за какво?

— Не ми е лесно да ти го споделя — започна баща му, а гласът му трепереше. Прочисти гърлото си. — Много отдавна, преди да се родиш, преди още да срещна майка ти, се влюбих… в една жена от „Уолдън“.

Уелс се опули насреща му. Не помнеше баща му някога дори да е изричал думата „любов“. Винаги беше толкова хладен, толкова отдаден на работата си — подобно разкритие му се струваше невъзможно. Въпреки това болката в очите на канцлера беше достатъчна, за да убеди момчето, че е сериозен.

Канцлерът обясни с несигурен глас, че е срещнал жената по време на смяната си, докато още е бил млад пазач. Двамата започнали да се виждат и да се влюбват един в друг, макар той да пазел в тайна връзката си от приятелите и семейството си, които щели да бъдат ужасени, ако научели, че излиза с някакво момиче от „Уолдън“.

— Впоследствие осъзнах колко е глупаво всичко това — обясни баща му. — Ако се бяхме оженили, щяхме да донесем единствено болка на близките си. По това време започна да се говори, че ще влизам в Съвета. Щях да имам отговорности не само към себе си, но и към много други хора, така че реших да сложа край на тази авантюра. — Мъжът въздъхна. — Тя щеше да намрази живота си, ако беше станала съпруга на канцлера. Взех правилното решение. — Уелс не промълви и дума, чакаше баща му да продължи. — Няколко месеца по-късно се запознах с майка ти и осъзнах, че тя е подходящата партньорка за мен. Спътницата, която щеше да ми помогне да се превърна във водача, от когото Колонията се нуждаеше.

— Продължи ли да се срещаш с нея? — попита синът му, изненадан от суровата обвинителна нотка в гласа си. — С онази… онази жена от „Уолдън“?

— Не — баща му енергично заклати глава. — Никога. Майка ти е всичко за мен. — Канцлерът прочисти гърлото си. — Ти и майка ти сте всичко за мен — поправи се той.

— Какво се случи с нея? С тази жена? Намери ли си някой друг?

— Тя почина — отговори канцлерът. — От време на време идвам тук, за да ѝ отдавам почит. Това е всичко. Сега знаеш тайната ми.

— Защо е трябвало да го криеш от мен? — настоя Уелс. — Защо не искаш никой да те вижда, когато идваш тук?

Чертите на лицето на баща му застинаха.

— Има неща относно това да си водач, които не можеш да разбереш на твоята възраст. — Мъжът се обърна на пети и се насочи към „Феникс“. — Този разговор приключи.

Уелс наблюдаваше мълчаливо, докато баща му се отдалечава. Знаеше, че когато седнат довечера на масата да вечерят, и двамата щяха да се правят, че нищо не се е случило.

Погледна стената и мястото, което баща му беше докоснал толкова нежно. Мелинда. Опита се да разчете и фамилията ѝ, но тя бе почти заличена. Доколкото виждаше, започваше с „Б“.

Мелинда Б. Мъртвата жена, която баща му някого беше обичал, в чест на която се завръщаше при стената отново и отново. Жената, която, ако обстоятелствата бяха различни, можеше да бъде негова майка.

Уелс посегна към униформата си, закопча най-горното ѝ копче и се насочи към „Феникс“, оставяйки зад гърба си призраците от миналото на баща си.

* * *

— Младши канцлерът напълно се е побъркал — отсече Греъм. — Кой, по дяволите, може да предвиди какво ще направи от сега нататък?

— Аз не мога — намеси се Лила, — не трябва просто да го…

— Няма проблем — прекъсна я Уелс. — Ще ви улесня. Напускам.

— Какво? — изуми се Кендъл. — Не, Уелс, не това искаме.

— Говори за себе си — сопна ѝ се Греъм. — Точно това искам аз. Ще сме много по-добре без него.

Уелс се зачуди дали не беше прав. Дали не беше направил същото, което баща му бе сторил преди време? Дали не беше допуснал същата грешка заради някакво си момиче? Какво щеше да каже канцлерът, ако се намираше тук сега?

— Надявам се да бъдете — отвърна Уелс, изненадан от искреността и липсата на гняв в гласа си.

Без да поглежда към никого, младежът се обърна и отиде да опакова багажа си за последен път.

Глава 25

Белами

Стълбите водеха надолу до огромна метална врата, вградена в скалната стена. Разполагаше с голяма, непробиваема ключалка, но самата порта беше отворена.

— Май няма голяма полза от нея, не мислиш ли? — Белами посочи към разстоянието между вратата и скалата.

— Честно казано — започна Кларк и се надвеси за по-добър изглед, — доскоро са били единствените хора на цялата планета. Нямало е от кого да се крият.

— Виждаш ли нещо? — попита младежът, като се опитваше да държи безпокойството далеч от гласа си. Надяваше се да хване земнородните, отвлекли Октавия, на открито. Дори и отчаян човек като него знаеше, че няма да е особено умно да се натресе направо в бърлогата на враговете си посред нощ. Когато обаче Кларк си наумеше нещо, нямаше шанс да я разубеди, а Белами не възнамеряваше да я пуска сама.

— Все още нищо. — Момичето се извъртя и изражението ѝ омекна, когато забеляза разтревожения му поглед. — Благодаря ти — промълви тихо тя. — Че правиш това. Че си тук до мен.

Белами само кимна.

— Добре ли си? — попита го Кларк.

— Екстра бонбонче съм.

Момичето се пресегна и стисна ръката му.

— Не се ли вълнуваш? Най-накрая ще се срещнеш с хора, които могат да разберат странния ти, староземски сленг.

Белами си наложи да се усмихне, но когато заговори, гласът му беше сериозен.

— Мислиш ли, че ни очакват?

— Не, не точно. Саша ми сподели, че ще се радват да ни помогнат.

Младежът кимна и се опита да скрие страха си. Знаеше, че ако тази нощ нещо се случеше с него и Кларк, никой повече нямаше да ги види.

— Хайде да го направим тогава.

Момичето отвори вратата и се стресна, когато ръждясалите ѝ панти изскърцаха в тихата нощ. Тя се промъкна през отвора и направи знак на Белами да я последва.

Вътре беше тъмно, но не и пълен мрак. Стелеше се някаква приглушена светлина, но Белами не виждаше откъде идва.

Кларк го хвана за ръката и заедно се запромъкваха през тунела, издълбан в скалата. След няколко крачки подът се спускаше рязко надолу и двамата трябваше да забавят ход, за да не изгубят равновесие и да се търкулнат на дъното на пещерата. Въздухът тук беше доста по-хладен, отколкото навън, а и миришеше по различен начин — бе влажен и минерален, а не горски и сух.

Белами си пое дълбоко дъх и си наложи да върви бавно. Седмиците, прекарани в лов, бяха променили походката му — стъпките му като че ли се носеха безшумно по земята. На Кларк това явно ѝ се удаваше по природа.

Момичето се спъна, изохка и той я придърпа към себе си.

— Добре ли си? — Сърцето на Белами биеше толкова силно — чак имаше чувството, че иска да го издаде на земнородните.

— Добре съм — прошепна Кларк, но не го пусна. — Просто… тук потъва надолу. — Каменният под отстъпваше място на стръмно метално стълбище.

Тръгнаха бавно по него, като внимателно стъпваха по кривящите се надолу стъпала. Трудно им беше да виждат в мрака, но имаха усещането, че се въртят по спирала в безкрайно дълбока каверна. Стените бяха влажни и каменни и колкото повече слизаха, толкова по-студен ставаше въздухът.

Когато стълбището почти свърши, Белами се сети за онова, което Кларк му каза за Маунт Уедър. Опита се да си представи какво ли е било да бягаш на сляпо към безопасността на един подземен бункер, като същевременно казваш сбогом на слънцето, небето и света, който познаваш и който си решил да замениш с мрака. Какво ли са си мислили първите хора, слезли по тези стълби? Дали са въздъхнали, облекчени от късмета си, или са посърнали от тъга по всички онези, които са оставили навън?

— Според теб всеки път ли изкачват и се спускат по тези стъпала, когато напускат мястото? — прошепна Кларк.

— Може би има и друг вход — предположи Белами. — В противен случай, защо не сме срещнали никой от тях досега? — Щом стигнаха дъното, двамата замлъкнаха: самотното ехо на стъпките им беше много по-красноречиво от думите им.

Стълбището свършваше пред огромно празно пространство, което приличаше повече на пещера, отколкото на убежище, където от векове живееха хора. Белами застина и сграбчи ръката на Кларк, когато чу друго ехо да се носи в мрака.

— Какво беше това? — прошепна той, местейки глава във всички посоки. — Дали някой идва?

Момичето нежно разтърси ръката му и го пусна, след което пристъпи напред.

— Не… — Звучеше по-скоро любопитна, отколкото изплашена. — Това е вода. Виж сталактитите. — Тя посочи към заострените скални образувания над тях. — Кондензацията се събира на скалата и след това капе в някакъв резервоар. Предполагам, че така са се снабдявали с питейна вода по време на ядрената зима.

— Хайде да продължаваме напред — предложи Белами и я хвана за ръката. Дръпна я към един отвор в скалата, който водеше до коридор с потъмнели метални стени, подобни на онези на „Уолдън“. Дълги ивици светлина обхождаха целия таван, кабели се подаваха през пукнатините на пластмасови капаци.

— Белами — дръпна го Кларк задъхано. — Виж.

На стената имаше пластмасова кутия като онези на Колонията, зад които бяха заключени контролни табла. Вместо циферблат с бутони обаче тук имаше знак. В горната му част беше изобразен орел в кръг, който в единия си крак беше стиснал растение, а в другия — колчан със стрели. Под него в две колони бяха изписани думите ЙЕРАРХИЧНА СТРУКТУРА. Тази отляво съдържаше дълъг списък с титли: Президент на Съединените американски щати, Вицепрезидент на Съединените американски щати, Говорител на Белия дом и така нататък.

До всяка титла беше написано В БЕЗОПАСНОСТ, В НЕИЗВЕСТНОСТ… и МЪРТЪВ.

Някой беше оградил мъртъв в черно за първите шест длъжности. Министърът на вътрешните работи първоначално е бил отбелязан В БЕЗОПАСНОСТ, но след това някой го беше зачеркнал и беше добавил МЪРТЪВ — отново го беше оградил, но в синьо.

— Защо никой не го е махнал досега? — попита Белами и докосна с пръст пластмасовата кутия.

Кларк се обърна към него.

— Ти би ли го махнал? — попита го тя тихо.

— Не. Не бих го сторил.

Продължиха мълчаливо надолу по коридора, докато не стигнаха до едно разклонение. Там също имаше огромен знак, само дето този не се намираше зад пластмасова кутия.

БОЛНИЦА →

← ПРЕЧИСТВАТЕЛНА СТАНЦИЯ

← КОМУНИКАЦИИ

ПРАВИТЕЛСТВЕНА СТАЯ →

ГЕНЕРАТОРИ →

КРЕМАТОРИУМ →

— Крематориум? — прочете на глас Белами и едва не се разтрепери.

— Мисля, че има смисъл. Не можеш да изхвърлиш мъртвите в Космоса, нито пък да ги заровиш в скалата.

— Къде живеят тези хора? — възкликна младежът. — Как така все още не сме видели никого?

— Може би всички спят?

— Къде? В крематориума ли?

— Да продължаваме да се движим — настоя Кларк, без да обръща внимание на забележката му.

Вдясно от тях започна да присветва червена светлина.

— Вероятно не е добър знак — констатира Белами и стегна хватката си около ръката на Кларк, готов всеки момент да хукне да бяга с нея.

— Всичко е наред — отвърна тя, макар вече да се беше отдалечила от мигащата лампичка. — Предполагам, че е някакъв таймер или нещо подобно.

Звукът от приближаващи стъпки накара и двама им да застинат.

— Мисля, че някой идва — каза момичето, очите ѝ се стрелкаха между Белами и края на коридора.

Младежът я дръпна зад себе си, свали лъка от рамото си и посегна за една от стрелите.

— Недей — изсъска му Кларк и се дръпна на една страна. — Трябва да им покажем, че идваме с мир.

Звукът от стъпките се усилваше.

— Няма да рискувам — заяви Белами и отново застана пред нея.

В дъното на коридора се появиха четири фигури. Двама мъже и две жени. Бяха облечени по подобен на Саша начин — всичките в черно и сиво, само дето тези тук не носеха козина върху себе си.

В ръцете си държаха пистолети.

За един мъчително дълъг момент те се пулеха в Кларк и Белами с объркани изражения.

След това се провикнаха и хукнаха към тях.

— Кларк, изчезвай — нареди младежът, издърпа тетивата на лъка и се прицели. — Ще ги задържа.

— Не! — провикна се момичето. — Не можеш. Не стреляй по тях!

— Кларк! Мърдай! — изкрещя Белами и се опита да я изблъска с рамо.

— Белами, свали лъка. — Гласът на Кларк беше изпълнен с ужас. — Моля те. Трябва да ми се довериш.

Младежът се подвоуми точно толкова дълго, колкото Кларк да се плъзне покрай ръката му и да застане пред него с вдигнати напред ръце.

— Носим съобщение от Саша — провикна се Кларк. Гласът ѝ беше висок и уверен, макар цялото ѝ тяло да трепереше. — Тя ни прати тук.

Нямаха възможност да разберат дали земнородните бяха чули името. Странен свистящ звук изпълни въздуха и Белами почувства как нещо ужили горната част на ръката му.

Тогава всичко потъна в мрак.

Глава 26

Глас

На палубата за излитане бяха скупчени стотици тела и още стотици се натискаха да стъпят на нея от рампата. Имаше повече от хиляда души, които се бутаха в края на кораба и изпълваха въздуха със задушаваща смесица от пот, кръв и страх.

Глас и Соня едва бяха стигнали до палубата. Бяха най-отзад и тълпата ги избутваше към рампата, от която дойдоха. Майка ѝ изобщо не можеше да стъпва на единия си крак, така че Глас я беше прихванала, но нямаше нужда от това. Хората бяха толкова плътно притиснати едни в други, че дори да изгубеше равновесие, Соня нямаше да падне.

Във всеки един момент морето от тела се надигаше в една или друга посока и жителите на „Феникс“, „Аркадия“ и „Уолдън“ все повече и повече заприличваха на вълна от плът.

Глас се надигна на пръсти и видя как хората се опитваха да си проправят път до един от шестте останали транспортни кораба. Машините бяха претъпкани до безобразие и от тях постоянно падаха хора.

Момичето примигна няколко пъти, за да прогони сълзите от очите си и да преброи отново. Шест. Спасителните кораби трябваше да са седем. Единият, от който избяга и който се предполагаше, че ще отведе нея, Уелс и другите затворници на Земята, беше отлетял, разбира се. Но какво се беше случило със седмия?

Дори обаче да имаше дузина спасителни кораби, Глас и майка ѝ нямаше да успеят да се качат на нито един от тях, ако не продължаха да си проправят път напред. Момичето се чувстваше слабо и неподвижно. С всяка следваща крачка през цялото ѝ тяло преминаваше болезнена вълна при спомена за отвратената физиономия на Люк, сърцето ѝ се беше разбило на парчета и тя се опитваше с всички сили да ги задържи на мястото им.

Когато се обърна към майки си, Глас осъзна, че няма избор. Не трябваше да мисли за случилото се с Люк, не и сега. Сърцето на Соня също беше разбито преди време, но разликата между тях бе, че тогава майка ѝ не се опита да събере парчетата. Глас беше сторила това вместо нея. Без нея Соня нямаше да се бори за място в спасителния кораб, а тя не можеше да позволи това да се случи.

Момичето стисна по-силно хватката си около кръста на майка си.

— Хайде. Да продължаваме да се движим. Стъпка по стъпка. — Нямаше накъде да мръднат, но някак си Глас и Соня успяваха да се проврат между раменете на хората и лактите им.

Момичето ахна, но не погледна надолу, когато стъпи върху нещо месесто. Не сваляше очи от предната част на палубата за излитане и стискаше майка си здраво за ръката, докато си проправяха път през стената от тела.

Минаха покрай една жена, чиято рокля беше напоена с кръв. По начина, по който стискаше ръката си, Глас предположи, че е била уцелена от един от куршумите на пазачите. Лицето ѝ беше бледо и тя се полюляваше напред-назад, макар да нямаше достатъчно място, където да падне.

Продължавай напред.

Глас едва не изпищя от ужас, когато мина покрай жената и кървавият ѝ ръкав се допря в голата ѝ ръка.

Продължавай напред.

Някакъв мъж държеше малко момиченце в едната си ръка и вързоп с дрехи в другата — товарът му беше толкова голям, че му пречеше да върви през тълпата. Пусни чантата, искаше да му каже Глас, но не изрече нищо на глас. Целта ѝ беше да качи майка си в транспортния кораб. Само това имаше значение за нея сега.

Продължавай напред.

Едно малко момче, почти бебе, стоеше на земята — беше прекалено изплашено и стреснато, за да стори нещо различно от това да плаче и да размахва пълничките си ръчички във въздуха. Навярно е било изблъскано от тълпата и родителите му са го изгубили? Или може би е било изоставено в момент на паника?

Глас усети как гърдите ѝ се свиват и болка залива празното пространство зад сърцето ѝ, което така и не се излекува. Тя стисна по-здраво ръката на Соня и протегна другата си към детето. Точно преди да докосне разперената длан, се надигна нова вълна и Глас беше пометена в противоположната посока.

Момичето си позволи да си поеме дъх и отново се забута в тълпата. Когато се обърна да види момченцето, то беше скрито от вълната от хора.

Продължавай напред.

Когато стигнаха до центъра на палубата за излитане, най-близкият транспортен кораб беше претъпкан с пътници, далеч надхвърлящи бройката, за която беше предназначен. Хората бяха заели всеки възможен сантиметър пространство, бяха се наредили по възможно най-оптималния начин. Глас знаеше, че да се превозват толкова много пасажери е изключително опасно — всеки, който не беше вързан с колан, щеше да бъде пометен към стените, когато корабът започнеше да се спуска. Със сигурност щяха да умрат, но щяха да повлекат и някои от пътниците на седалките със себе си. Никой не възпираше подобно струпване, нито пък някой сваляше излишните пасажери. Тук нямаше командири.

Нов звук се присъедини към хора от писъци и викове. В началото Глас си помисли, че си е въобразила, но когато се обърна назад, забеляза музиканта, когото видя в началото на рампата. Той беше поставил цигулката под брадичката си и прокарваше лъка ѝ по струните. С близо хиляда души между него и най-близкия спасителен кораб човекът беше осъзнал, че няма шанс да успее. Вместо да се предава на паниката, той беше избрал да завърши живота си, правейки онова, което обичаше най-много.

Очите на мъжа бяха затворени, самият той се беше откъснал от обърканите погледи и гневните подигравки на околните. Когато мелодията се понесе, лицата на всички омекнаха. Нежните трели на инструмента прокудиха болката от гърдите им. Смазващият страх се превърна в споделено бреме и за момент безизходицата им се видя като нещо, което можеха да посрещнат заедно.

Глас се огледа на всички страни в отчаяно търсене на Люк. Тъй като младежът беше отгледан на „Уолдън“, никога не бе посещавал концертите за Деня на възпоменанието, а на нея така ѝ се искаше да чуе музиката. Ако му беше писано да умре тази нощ, желаеше последният му миг да е изпълнен с нещо различно от любовна мъка.

През помещението се разнесе звуков сигнал, който развали магията на музиката. Вратата на най-далечния транспортен кораб почна да се затваря. Няколкото души, които се опитваха да влязат в него, тръгнаха френетично да се бутат напред — отчаяно се мъчеха да се качат на борда, преди машината да е излетяла.

— Чакайте! — изпищя една жена и се откъсна от тълпата в посока към кораба. — Синът ми е там!

— Спрете я! — провикна се друг глас. Няколко души се спуснаха към нея в опит да ѝ пресекат пътя, но бяха закъснели. Тя влезе във въздушния шлюз, но не и в транспортния кораб. Когато жената осъзна в какъв капан е попаднала, се обърна и отчаяно заблъска по вратата на помещението. Последва нов сигнал, а после настана тишина.

Корабът зад жената се отдели от Колонията и пое към синьо-сивата сфера, наречена Земя. В тълпата се надигна вълна от ужасени възгласи.

Жертвата полетя през отвора, лицето ѝ беше изкривено от писък, който никой в кораба не можеше да чуе. Тя замаха бясно с ръце и крака, все едно смяташе, че може да се хване за нещо и да се изтегли навътре във въздушния шлюз. Само след няколко секунди престана да се движи и лицето ѝ стана кървавочервено. Глас се извърна, но недостатъчно бързо. С периферното си зрение мерна уголемения, подут морав крак на жената, преди тя да се изгуби от поглед.

Прозвуча нов сигнал и следващият транспортен кораб започна да набира пътници. Останаха само четири от тях. Безумието на тълпата беше достигнало своя пик, палубата за излитане бе погълната от смърт и тъга.

Глас стисна зъби, дръпна силно майка си точно когато морето от тела ги избута още по-близо до рампата. Третият транспортен кораб се отдели от главния кораб и излетя. Една червенокоска се блъсна в тях и когато ги отмина, момичето осъзна, че това е Камий. Дали и Люк беше наблизо? Опита се да извика името му, но то замря неизречено в гърлото ѝ.

— Глас — понесе се гласът на майка ѝ зад нея. Имаше чувството, че е изминала цяла вечност, откакто Соня проговори за последно. — Няма да успеем. Не и заедно. Трябва да…

— Не! — проплака Глас, забеляза празно пространство в тълпата, и се насочи към него. В този момент видя как Камий избута едно слабо момченце от транспортния кораб и зае мястото му. Уплашените стонове на майка му се разнесоха по палубата, когато вратите се затвориха.

— Отместете се! — изкрещя груб глас. Момичето се завъртя и видя, че по рампата бягаха група пазачи, чиито ботуши тропаха в пълен синхрон, докато придружаваха няколко цивилни до палубата за излитане. Един от тях беше вицеканцлерът.

Никой не обърна внимание на заповедта на пазачите. Масата от тела продължаваше да се бута напред към останалите спускателни кораби. Военните си проправяха път, като избутваха хората с прикладите на оръжията си.

— Разкарайте се!

Минаха точно покрай Глас и майка ѝ. Вицеканцлер Роудс видя Соня и на лицето му се изписа изражение, което момичето не можа да разчете. Той се спря, прошепна нещо на един от пазачите и посочи към майка ѝ.

Тълпата се разпръсна, когато трима военни връхлетяха към тях. Преди Глас да има време да реагира, мъжете сграбчиха нея и Соня и ги поведоха към последния останал спасителен кораб.

Гневните, заплашителни викове, които ги следваха, звучаха някъде от много далеч. Глас едва чуваше и усещаше каквото и да било, различно от френетичния ритъм на сърцето си и ръката на майка си около нейната. Наистина ли щяха да успеят? Нима вицеканцлерът току-що беше спасил живота им?

Пазачите бутнаха Глас, Соня и управника на последния кораб. Всичките сто места бяха запълнени, с изключение на три отпред. Роудс им направи знак да го последват. Глас се движеше като в сън, когато положи майка си на мястото до вицеканцлера и седна на последната свободна седалка.

Радостта ѝ бързо беше помрачена от остра, болезнена тъга, когато осъзна, че Люк няма да бъде на Земята с нея. Не знаеше дали момчето бе успяло да се качи на един от предишните кораби, но искрено се съмняваше. Люк не беше от хората, които щяха да изхвърлят друг от кораба, за да заемат мястото му, нито пък щеше да остави приятел да умре заради собствените му престъпления.

Обратното броене започна и Соня стисна ръката на Глас. Хората около тях плачеха, шепнеха молитви, отправяха своите извинения и прощални думи към онези, които оставяха след себе си. Роудс помогна на майка ѝ с колана, а момичето се опита да закопчае своя.

Преди треперещите ѝ пръсти да успеят да заключат токата, един пазач се появи на входа. Очите му бяха широко отворени и се стрелкаха наоколо с обезумял блясък. Мъжът държеше оръжие.

— Какво, по дяволите, правиш? — изкрещя Роудс. — Слизай! Ще ни убиеш!

Пазачът стреля във въздуха и всички млъкнаха.

— Сега ме слушайте — поде мъжът и се огледа. — Или един от вас ще слезе от кораба, или всички ще умрете. — Страшните му очи се спряха на Глас, която все още не беше успяла да заключи токата си. Пазачът направи няколко крачки към нея и насочи оръжието си в главата ѝ. — Ти — изръмжа той. — Слизай. — Ръката му трепереше толкова много, че дулото на пистолета едва не одра бузата на момичето.

Безплътен глас изпълни вътрешността на кораба:

— Една минута до отлитане.

Роудс се опита да откопчае колана си.

— Войнико! — излая той с възможно най-строгия си, заповеднически тон. — Слушай внимателно!

Пазачът не му обърна никакво внимание и сграбчи ръката на Глас.

— Ставай или ще те гръмна. Кълна се в бога, ще го сторя.

— Петдесет и осем… петдесет и седем…

Глас замръзна.

— Не, моля ви. — Момичето поклати глава.

— Петдесет и три… петдесет и две…

Пазачът опря дулото на пистолета си в слепоочието ѝ.

— Слизай или ще застрелям всички тук.

Глас не можеше да диша, не можеше да вижда, но някак се изправи на крака.

— Довиждане, мамо — прошепна тя и тръгна към вратата.

— Четирийсет и девет… четирийсет и осем…

— Не! — изпищя майка ѝ. Изведнъж жената се озова до дъщеря си. — Вземи моето място.

— Не — проплака Глас и се опита да бутне майка си обратно на седалката ѝ. — Недей, мамо!

Мъжът размаха оръжието си между Соня и дъщеря ѝ.

— По-добре една от вас да се разкара оттук или ще ви застрелям и двете!

— Аз ще сляза, моля те, не стреляй — примоли се Глас, блъсна майка си на седалката и тръгна към вратата.

— Спри! — една позната фигура се качи на кораба в последния момент.

Люк.

— Трийсет и пет… трийсет и четири…

— Свали оръжието — изкрещя Люк. — Просто ги остави на мира.

— Махай се — излая пазачът и се опита да изблъска младежа от себе си. За стотна от секундата Люк се хвърли на врата на мъжа и се опита да го събори на пода.

Оглушителен, пронизващ звук изпълни кораба, когато пистолетът изгърмя.

Всички се разпищяха. Всички, с изключение на една личност.

— Трийсет… двайсет и девет…

Майката на Глас се беше свлякла на пода, а тъмночервеното петно отпред на роклята ѝ се уголемяваше.

Глава 27

Кларк

За известно време не можеше да си спомни къде се намира. През последните няколко седмици Кларк се беше събуждала на много различни места — в килията си преди преразглеждане на делото ѝ, в претъпканата болнична палатка, където Талия прекара последните си мигове, в прегръдките на Белами под изпълненото със звезди небе. Момичето примигна, очаквайки пред очите ѝ да се разкрие позната гледка. Като например мрачните фигури на дърветата. Ослуша се за звук, надяваше се да чуе равномерното дишане на Белами.

За съжаление, не успя да долови нищо. Само мрак и тишина.

Опита да се изправи, но потръпна, когато това елементарно движение ѝ докара ужасна болка в главата. Къде се намираше?

Тогава си спомни. Тя и Белами бяха влезли в недрата на Маунт Уедър. После се появиха онези пазачи. И тогава…

— Белами — изрече с дрезгав глас Кларк и се заоглежда наоколо, като се опитваше да не обръща внимание на болката в черепа си. Когато очите ѝ привикнаха с мрака, момичето осъзна къде се намира. Беше в малка, празна стая. Килия. — Белами! — Младежът беше насочил стрела към охранителите. Дали не бяха решили, че представлява сериозна заплаха за тях? Стомахът ѝ се сви, щом си припомни оръжията, които носеха.

Някой изстена на няколко метра от нея. Кларк застана на длани и колене и запълзя към източника на звука. Една длъгнеста фигура се беше проснала на каменния под.

— Белами — повика го отново момичето, а в гласа ѝ се усещаше облекчението, което изпита. Тя се свлече на земята и положи главата на младежа в скута си.

Момчето изстена отново и бавно отвори очи.

— Добре ли си? — попита го Кларк и отмести няколко кичура коса от лицето му. — Спомняш ли си какво се случи?

Белами се ококори насреща ѝ, беше видимо объркан, но изведнъж скочи толкова рязко на крака, че едва не събори Кларк на земята.

— Къде са те? — изкрещя той и се огледа наоколо.

— Какво имаш предвид? — попита го тя и се зачуди дали още не сънува.

— Къде са онези земнородни копелета, които ни нокаутираха? — Младежът посегна към врата си. — Простреляха ни с упойващи стрелички или нещо подобно.

Кларк също опипа врата си. Почувства се изключително глупаво, че не успя да осъзнае навреме ситуацията. Миролюбивите цивилизовани земнородни — хората на Саша — бяха повалили в безсъзнание нея и Белами и ги бяха довлачили в тази тъмна килия.

— Ти добре ли си? — На слабата светлина момичето видя, че лицето на Белами омекна, когато яростта му беше изместена от загриженост към нея. Той я придърпа към себе си и я целуна по главата. — Не се безпокой — промълви той. — Ще се измъкнем от тук.

Кларк не отговори нищо. Всичко това се случваше по нейна вина. Тя настоя да дойдат тук, тя помоли Белами да я последва. Не можеше да повярва, че е такава идиотка.

Саша беше излъгала за Ашър. Беше излъгала и за Октавия. Най-лошото бе, че вероятно знаеше какво ще се случи с Прия. Нямаше никаква друга „група“ от земнородни. Навярно си ги беше измислила, за да накара Стоте да ѝ се доверят, да подмами Кларк и останалите в капан. Саша говореше толкова неясно за първите колонисти и онзи така наречен „инцидент“, който беше накарал земнородните да ги прокудят. Кларк трябваше да се досети, че нещо не е наред.

Момичето затвори очи и се замисли за гробовете, които откри. Дали двамата с Белами щяха да бъдат заровени до онези хора, когато земляните приключеха с тях? Или телата им завинаги щяха да останат в този забравен от бога бункер?

За момент всичко, което можеше да чуе, беше дишането на Белами и галопиращият ритъм на сърцето си. Тогава до слуха ѝ достигна непогрешимият звук от приближаващи стъпки.

— Идват — прошепна Кларк.

Чу се метален звън, ярка светлина нахлу в помещението и я заслепи. Момичето прикри очите си с ръце и видя неясните очертания на една фигура, застанала до вратата.

Фигурата направи крачка напред и лицето ѝ се озари от светлината. Беше Саша.

Страхът на Кларк се изпари, но остави след себе си гняв и отвращение.

— Лъжкиня такава — извика тя и се спусна напред. — Доверих ти се! Какво, по дяволите, искаш от нас?

— Какво? Кларк, не. — Всъщност Саша имаше дързостта да се прави на обидена и се отдръпна от затворничката. — Уелс ме пусна да си ходя и дойдох възможно най-бързо. Исках да съм тук, когато пристигнете.

— За да можеш да уредиш да ни упоят и затворят — излая Белами.

Саша сви глуповато рамене.

— Съжалявам за това. Навярно не е трябвало да се опитвате да ги застреляте с лъка си. — Момичето се приближи и се опита да хване Кларк за ръката, но потръпна, когато тя се дръпна. — Пазачите просто са си свършили работата. Веднага щом чух какво се е случило, дойдох тук долу. Вече всичко е наред.

— Ако това е твоята представа за „всичко е наред“, не искам да знам какво мислиш, когато не е наред — отбеляза Белами с глас, по-хладен от влажния въздух наоколо.

Саша въздъхна и отвори по-широко вратата.

— Просто елате с мен. Ще ви заведа при баща ми. Всичко ще придобие смисъл, когато говорите с него.

Кларк и Белами си размениха учудени погледи. Кларк знаеше, че момчето не се доверява на Саша повече, отколкото тя, но за да имат шанс за бягство, трябваше да излязат от килията.

— Добре — отвърна тя и хвана Белами за ръката. — Ще дойдем, но после искаме да ни покажеш пътя за навън.

— Разбира се — кимна Саша. — Обещавам да го сторя.

Кларк и Белами я последваха по един слабо осветен коридор. Повечето от вратите, покрай които минаха, бяха затворени, но когато момичето видя една отворена, се спря, за да разгледа какво има вътре.

Помещението представляваше болнична стая или нещо подобно. Оборудването приличаше на онова, с което разполагаха на „Феникс“ — разпозна апарат за кръвно налягане, респиратори и рентген. Тесните болнични легла бяха покрити с износени, несъразмерни одеяла или, в един от случаите, с животинска кожа.

Най-странно от всичко беше, че помещението изглеждаше празно — нямаше доктори, медицински сестри или пациенти. В интерес на истината, не бяха видели жива душа по коридорите, по които ги водеше Саша.

— Имам спомен как ми каза, че тук живеят стотици от вас. Къде са всички? — попита Кларк; любопитството ѝ бързо беше надделяло над безпокойството.

Белами също се беше поотпуснал.

— Навярно са навън и отвличат още от хората ни — вметна той.

Земнородната спря и се обърна към Кларк:

— Всъщност никой не живее тук долу от петдесет години насам. Бункерът се използва предимно като склад за генераторите и медицинското оборудване, както и за други неща, които не могат да се преместят на повърхността.

— Къде живеете тогава? — попита Кларк.

— Ще ви покажа. Елате. — Саша ги поведе към един завой, покрай друга отворена врата, пълна с празни метални клетки, които Кларк се надяваше някога да са приютявали животни, след което се спря пред някаква стълба, която продължаваше нагоре през отвор на тавана.

— След вас — рече земнородната и посочи към стъпалата.

— Трябва да сме полудели, за да тръгнем първи — заяви Белами и хвана приятелката си за ръката.

Саша погледна първо единия, а после и другия, стисна устни и стъпи на едно от първите стъпала. Изкачи стълбата толкова бързо, че сякаш се изпари във въздуха, след което ги повика да я последват.

— Път на дамите — каза Белами и направи знак на Кларк. — Ще бъда точно зад теб.

Изкачването на стъпалата беше много по-трудно, отколкото ѝ се стори, когато земнородната се покатери преди нея. Може би причината бяха треперещите ѝ ръце — даваше всичко от себе си, за да не се изплъзне от метала.

Стълбата продължаваше нагоре в някакво подобие на въздушна шахта, почти вертикален тунел. Беше толкова тесен, че Кларк почувства как ризата ѝ се остъргва в скалната стена. Момичето затвори очи и продължи да се изкачва, представи си, че се катери в Колонията, а не под тонове камък, които заплашваха да я задушат, да я притискат, докато станеше невъзможно да си поеме въздух. Ръцете ѝ се бяха изпотили и тя се опита да ги избърше в дрехата си — страхуваше се, че всеки момент може да се изплъзне и да се стовари върху Белами. Трябваше да успокои дишането си.

След известно време, което ѝ се стори цяла вечност, съзря над себе си дневна светлина.

Когато се хвана за последното стъпало, една ръка се подаде към нея. Кларк беше толкова изморена, че я хвана, без да се замисли, и позволи на Саша да я издърпа на тревата.

Докато се опитваше да си поеме въздух и се изправи несигурно на краката си, земнородната помогна на Белами.

— Всеки ден ли изкачвате това чудо? — изпъшка младежът, постави ръцете на коленете си и пое дълбока глътка от хладния сутрешен въздух.

— Разполагаме с доста по-лесен вход. Просто си помислих, че ще оцените гледката оттук — усмихна се насреща им Саша. Стояха на върха на някакъв хълм, който гледаше към долина, изпълнена с дървени постройки. Наоколо имаше десетки малки къщички, чиито тесни комини изпращаха стълбове пушек във въздуха, една по-голяма сграда, която навярно играеше ролята на Заседателна зала, и няколко заграждения с пасящи животни.

Кларк не можеше да отлепи очи от хората. Те бяха навсякъде: носеха кошове пълни със зеленчуци, бутаха огромни купчинки с дърва за огрев в странни колички, вървяха по улиците и се поздравяваха един друг. Децата се смееха, докато играеха на пътя, а после се криеха зад къщите.

Кларк се обърна към Белами и видя същия изумен поглед в неговите очи. Поне едно беше сигурно — и двамата бяха загубили и ума, и дума.

— Елате — повика ги Саша и тръгна надолу по хълма. — Баща ми ни очаква.

Този път никой от двама им не се възпротиви. Белами хвана Кларк за ръката и последваха земнородната надолу по склона.

Преди да стигнат до дестинацията си, няколко от жителите на това място се спряха, за да ги огледат. Когато тръгнаха по един от черните пътища, имаха чувството, че цялото селище се е събрало, за да зърне Кларк и Белами.

Повечето от земнородните изглеждаха изненадани и любопитни, но имаше и такива, които ги наблюдаваха с явно подозрение и дори гняв.

— Не се тревожете за тях — весело ги успокои Саша. — Ей сега ще се пръснат.

Пред тях висок мъж стоеше до две жени, които говореха оживено, очевидно спорейки за нещо. Човекът изслуша и двете, кимна леко и не каза много. Имаше изключително къса коса и сива брада, която очертаваше изпъкналите му скули. Въпреки измъчения си вид, мъжът излъчваше сила. Когато очите му се спряха на Саша, Кларк и Белами, той се извини на двете жени и се запъти към тях с широки, уверени крачки.

— Татко. — Земнородната спря пред него. — Това са колонистите, за които ти разказах.

— Аз съм Кларк — представи се момичето, пристъпи напред и протегна ръка, без да се замисля. Все още не знаеше дали може да се довери на тези хора, но нещо в мъжа я караше да се държи учтиво. — Това е Белами.

— Макс Уолгроув — отвърна човекът и разтърси здраво ръката ѝ, след което стори същото и с тази на младежа.

— Търся сестра си — изстреля Белами без никакви излишни приказки. — Знаеш ли къде е тя?

Макс кимна и свъси чело.

— Преди малко повече от година няколко членове на нашето общество се отцепиха, защото вярваха, че ще им е по-добре да живеят според собствените си правила. Те са онези, които отвлякоха сестра ти — и най-безкомпромисно убиха две деца.

Кларк усети как стоящият до нея Белами се разочарова. Той стисна и отпусна юмруците си, а когато заговори отново, лицето му беше изопнато от опитите му да не издава емоциите в гласа си.

— Да, Саша постоянно повтаряше, че някаква „група“ се навърта наоколо. Но никой досега не ми казва как мога да открия сестра си. — Младежът скръсти ръце и изгледа водача на земнородните с присвити очи. — Откъде да знам, че не сте вие тези, които са я отвлекли?

Кларк се напрегна и се опита да изпрати предупредителен сигнал на Белами. Бащата на Саша обаче изглеждаше по-скоро развеселен, отколкото обиден от обвинителния тон на момчето. Той се обърна и погледна през рамо към едно поле, заградено с дървена ограда. В далечния му край група деца играеха на гоненица. Макс вдигна ръката си във въздуха и всички те побягнаха към него.

С приближаването им Кларк осъзна, че не всички бяха деца. С тях беше и едно по-голямо момиче — дългата ѝ черна коса се развяваше зад нея, докато бягаше и се смееше насред полето.

— Октавия! — Белами се спусна към нея и само след миг момичето се озова в прегръдките му. Младежът се намираше прекалено далеч, за да разбере Кларк какво прави, но по движенията на раменете му можеше да предположи, че или се смееше, или плачеше. Навярно и двете едновременно.

Смесица от чувства се надигна в гърдите на Кларк, докато наблюдаваше тази така желана среща. Чувстваше се изключително щастлива, че Октавия е жива и здрава, но част от нея изпитваше болка при мисълта, че срещата, за която самата тя копнееше, можеше никога да не се осъществи.

Тя прогони сълзите от очите си и се обърна към Макс и Саша:

— Благодаря ви — каза тя. — Как я намерихте?

Водачът на земнородните обясни, че изпратил екип, който да следи делата на бунтовниците. Когато научили, че групата е отвлякла колонист, организирали атака, за да я освободят.

— Спасихме я миналата нощ — обясни мъжът. — Днес щях да я придружа до лагера ви, но тогава вие ни открихте. — Ъгълчето на устата му леко потрепери, сякаш мъжът се опитваше да потисне усмивката си.

— Не знам как ще ви се отблагодаря — рече Белами и се приближи към тях. Октавия беше до него. — Вие сте я спасили.

— Можеш да ми благодариш, като държиш хората си в лагера и далеч от нас. Саша ми разказа, че сте свестни люде и че сте се държали добре с нея, но не мога да рискувам да се случи нова трагедия.

— Какво точно стана последния път? — попита колебливо Кларк. Отчаяно искаше да разбере какво се е случило с родителите ѝ, но първо трябваше да научи цялата история.

— Преди малко повече от година един от вашите кораби се разби на около десет километра от тук. Винаги сме знаели за Колонията, но не сме разполагали със средствата да комуникираме с нея, така че да се натъкнем на непознати от Космоса за нас беше… изумително. Състоянието им не беше особено добро, така че се опитахме да помогнем на оцелелите. Дадохме им храна, подслон, достъп до болницата ни — всичко, от което се нуждаеха. Бяха изпратени на това място, защото знаеха за Маунт Уедър и се надяваха бункерът да им осигури укритие и провизии. Разбира се, не очакваха той все още да е обитаван.

— Имаш ли представа какво ги е довело на Земята? — попита Кларк. — Мисията беше секретна. Никой от нас не знаеше нищо за нея, докато Саша не ни сподели.

Макс кимна.

— Бяха ги изпратили да тестват нивата на радиацията и да преценят дали планетата може да поддържа човешки живот. Разбира се, ние ги улеснихме в това отношение.

— Кои бяха те? — поиска да знае Кларк. — Доброволци, учени или затворници като нас?

Макс се намръщи, но му правеше чест, че отговори на въпроса ѝ, без да задълбава в темата:

— Повечето не желаеха да обсъждат миналото си, но и сам можех да видя, че не са точно примерни граждани. Не бяха обаче и престъпници, иначе щяха да бъдат убити в Колонията. Или изхвърлени в Космоса, както казваха те. — Мъжът леко се намръщи, след което продължи: — По-скоро бяха хора, които можеха да изчезнат, без да привличат излишно внимание.

Кларк кимна, попивайки всяка дума на Макс.

— Какво се случи, след като кацнаха? — подкани го тя да продължи.

— При катастрофалното си кацане те изгубиха възможността да изпращат съобщения обратно до Колонията. Никой от тях не беше очаквал, че ще бъдат откъснати от главния кораб завинаги. Предполагам, че напрежението им е дошло в повече. Никога не сме обмисляли да ги направим постоянни членове на нашето общество, а и те не проявиха подобно желание. — Мъжът млъкна за момент и чертите на лицето му добиха строг вид. — Продължавам да вярвам, че онова, което се случи с детето, е било злополука. Но никой не видя нещата от този ъгъл. Едно от нашите деца — малко момченце — завело няколко от колонистите за риба. Искало да им покаже най-добрия ни риболовен вир, гордеело се с възможността да е полезно, но вечерта, когато се завърнаха… — Макс потръпна при спомена. — Носеха малкото му телце със себе си. То се удавило, бедното момченце. — Мъжът въздъхна. — Никога няма да забравя писъците на майка му, когато го видя.

— Било е злополука — намеси се Саша. — Знам, че е било злополука. Томи се е плъзнал по онази скала, но никой от колонистите не е знаел да плува. Опитали са се да го спасят. Помниш ли колко мокри бяха? Казаха, че онази русокосата едва не се удавила, докато се опитвала да го извади.

— Вероятно е било така — продължи Макс, — но изглеждаха по-скоро отбранително настроени, отколкото разкайващи се. Тогава започнаха проблемите. Няколко от нашите хора — семейството на онова момченце, същите, които тръгнаха след вас, когато кацнахте — отказаха да им дават повече храна, искаха те сами да се грижат за себе си. Предполагам, че колонистите са били изплашени, но показваха страха си по странен начин. Започнаха да крадат и да заплашват околните. В края на краищата не ми оставиха никакъв избор. Трябваше да ги прокудя.

— За мен беше… — продължи Макс — … много трудно да отсъдя. Знаех, че повечето от тях са добри люде. Разбирах и че нямат голям шанс да оцелеят сами. Когато обаче вземах решението си, изобщо не предполагах, че ще отвърнат на удара. Разбира се, когато се случи, трябваше да защитя хората си. Не ми оставиха никакъв избор.

— Значи всички са мъртви? — попита тихо Кларк.

— Освен двойката, докторите. Те си отидоха, преди нещата да тръгнат на зле. Казаха, че не одобряват поведението на другите колонисти. Искаха да живеят отделени от тях и да видят колкото се може повече от планетата.

— Докторите? — учуди се Кларк, като изрече думата с последните останали в гърдите ѝ частички въздух. Посегна към нещо, за което да се хване, и усети, че Белами я е подхванал със силната си ръка.

— Кларк, добре ли си? — попита я той.

— Те бяха ли… спомняш ли си имената им? — Момичето затвори очи. Изведнъж я обзе страх да погледне към лицето на бащата на Саша. — Фамилията им Грифин ли беше?

Все пак се налагаше да го погледне. Когато отвори очи, Макс кимаше.

— Да. Дейвид и Мери Грифин, доколкото си спомням.

Кларк се засмя, а после въздъхна, защото усети как тежестта, която се беше загнездила в гърдите ѝ през последните шест месеца, се надига. Цялото ѝ лице беше мокро — осъзна, че се е разплакала. Не беше сама на Земята.

Родителите ѝ бяха живи.

Глава 28

Глас

Не чуваше обратното броене.

Не чуваше писъците.

Единственото, което можеше да долови, беше накъсаното дишане на майка си.

Глас беше на пода, главата на Соня се намираше в скута ѝ, гърдите на жената се оцветяваха от кръвта, а ризата ѝ добиваше тъмночервения нюанс, който Глас така и не можеше да постигне, независимо какви оцветители ползваше.

Умопомраченият пазач крещеше нещо на момичето, но тя не го чуваше. Навън настана суматоха, когато Люк сключи ръце около врата на мъжа и го изхвърли от кораба.

— Всичко е наред — прошепна Глас, сълзите ѝ капеха по бузите. — Ще се оправиш, мамо. Ще отидем на Земята и всичко ще се оправи.

— Времето ни свършва! — провикна се някой. Някъде там в главата си Глас знаеше, че вратата ще се затвори всеки момент, знаеше, че обратното броене е стигнало до трийсет секунди, но не можеше да осмисли всичко това.

— Глас — отрони майка ѝ с дрезгав глас. — Толкова много се гордея с теб.

Не можеше да диша. Не можеше да говори.

— Обичам те, мамо. — Момичето се насили да изрече тези думи и стисна ръката на майка си. — Толкова много те обичам.

Соня също стисна ръката ѝ в отговор само за миг, преди да издъхне и тялото ѝ да се отпусне.

— Мамо — изрече Глас и от гърдите ѝ се откъсна хлип. — Не, моля…

Люк изникна до нея. Всичко, което се случи след това, ѝ беше като в мъгла.

Последните думи на Соня кънтяха в главата ѝ. По-силни от виковете и крясъците, носещи се отвъд транспортния кораб. По-силни от всички аларми. По-силни от френетичното туптене на сърцето на Глас.

Толкова си смела, толкова силна.

Гордея се с теб.

* * *

— Искаш ли да те изпратя? — попита я Уелс и хвърли нервен поглед на часовника в стаята си. — Не усетих как е отлетяло времето.

Глас също погледна. Наближаваше полунощ. Дори да бягаше, пак нямаше да стигне у дома преди вечерния час. Не че щеше да бяга — това беше сигурен начин да привлечеш вниманието на дежурните.

— Ще се оправя — обеща момичето. — На никого от пазачите не му дреме, ако си излязъл след вечерния час, стига да не изглеждаш така, все едно си затънал до ушите в неприятности.

Уелс се усмихна нежно.

— Ти винаги си затънала в неприятности.

— Не и този път — отвърна Глас, прибра таблета в чантата си и се изправи на крака. — Аз съм просто едно претоварено, ученолюбиво момиче, което е изгубило представа за времето, докато е пишело домашното си по математика. — В старите дни, преди баща ѝ да ги напусне, тя никога нямаше да учи до толкова късно. Сега обаче това беше единственият ѝ шанс да се вижда с Уелс. Още по-странно бе, че искрено се забавляваше.

— Имаш предвид, че си изгубила представа за времето, докато си гледала как аз ти пиша домашното по математика.

— Виждаш ли? Ето защо имам нужда от твоята помощ. Логиката ти е непоклатима.

Намираха се в дневната на Уелс, която беше по-чиста и по-подредена от обичайното. Майка му отново беше в болницата и Глас знаеше, че той искаше да е сигурен как ако тя се прибере, апартаментът ще е в перфектно състояние.

Уелс изпрати момичето до вратата и се спря, преди да я отвори.

— Сигурна ли си, че не искаш да те изпратя?

Глас поклати глава. Ако я хванеха в нарушение на вечерния час, просто щеше да получи незначително предупреждение. Ако обаче Уелс бъдеше заловен, това щеше да означава седмици студено отношение от страна на баща му — а в момента той изобщо нямаше нужда от подобно наказание.

Глас пожела на младежа приятна вечер и потъна в мрачния, празен коридор. Беше изключително щастлива, че е имала възможността да прекара няколко часа с най-добрия си приятел, дори да се налагаше да учат. Едва го виждаше в последно време. Когато Уелс не беше на училище, посещаваше майка си в болницата или ходеше на военни тренировки. Щеше да го среща още по-рядко, когато завършеха училище и младежът станеше кадет на пълен работен ден.

Глас вървеше бързо и тихо надолу по стълбите до палуба Б, която трябваше да прекоси, за да стигне до своята жилищна част. Спря се за миг, когато мина покрай входа на Райската зала. Денят на възпоменанието наближаваше. Прекара последните няколко седмици, агонизирайки над роклите си — трябваше да работи много по-здраво, за да намери нещо качествено, особено сега, когато тя и майка ѝ живееха единствено със собствените си оскъдни дажби; пък и нямаше никакъв успех в Отдела за срещи. Всички смятаха, че ще отиде на тържеството с Уелс. Ако никой от двама им не си намереше половинка, навярно щяха да отидат заедно, но само като приятели. Да целуне Уелс беше равносилно на това да се премести на „Уолдън“ доброволно.

Въпреки всичко Глас не отделяше много време в размисли за целуването на когото и да било. Забавното беше да кара момчетата да желаят да я целунат. Изборът на рокля, която щеше да накара момчешките сърца да затуптят силно, беше много по-интересно събитие, отколкото да позволи на някой да ѝ се лигави по лицето, както Греъм бе сторил онзи път, когато я приклещи на рождения ден на Хъксли.

Глас беше толкова погълната от размисли за тоалета си за Деня на възпоменанието, че въобще не забеляза пазачите, докато не изникнаха точно пред нея. Бяха двама — мъж на средна възраст с обръсната глава и по-млад мъж — по-скоро момче, няколко години по-голямо от самата нея.

— Всичко наред ли е, госпожице? — попита по-възрастният.

— Да, наред е, благодаря ви — отвърна Глас с добре тренирана комбинация от учтивост и безразличие, все едно представа си нямаше защо е спряна и въобще не ѝ се искаше да разбере.

— Вечерният час мина — обясни мъжът и я огледа от глава до пети. Втренченият му поглед я накара да се почувства неудобно, но тя нямаше никакво намерение да се издаде.

— Така ли? — учуди се Глас и го дари с най-топлата си и сияйна усмивка. — Толкова съжалявам. Загубила съм представа за времето, докато учихме в апартамента на един приятел, но така или иначе, съм тръгнала да се прибирам.

По-възрастният пазач изсумтя.

— Учила си? Какво по-точно? Анатомията на едно от твоите гаджета?

— Хол — обади се по-младият пазач. — Достатъчно.

Партньорът му не му обърна внимание.

— Ти си едно от онези момичета, които смятат, че правилата не се отнасят за тях, нали? Знаеш ли какво, помисли отново. Всичко, което трябва да сторя, е да направя запис на този инцидент и ще бъдеш поставена в много неудобно положение.

— Въобще не съм си помисляла подобно нещо — побърза да вметне Глас. — Съжалявам. Обещавам никога вече да не нарушавам вечерния час, без значение колко здраво уча.

— Ще ми се да можех да ти повярвам, но ми приличаш на момиче, което губи представа за времето толкова често, колкото дрехи…

— Достатъчно — изкомандва по-младият пазач.

За изненада на Глас, гологлавият млъкна. Само след миг обаче присви очи и продължи:

— С цялото ми уважение, сър, но ето защо членове на инженерните части не патрулират в коридорите. Може да знаете много за космическите разходки, но не и за поддържането на мира и спокойствието.

— Тогава следващия път ви препоръчвам да се уверите, че няма да сте дежурен в моята смяна. — Гласът на младия пазач беше приятен, но погледът му — пронизващ. — Смятам, че този път можем да я пуснем с предупреждение, не мислите ли?

Устата на по-възрастния пазач се изкриви в самодоволна усмивка.

— Както кажете, лейтенант. — Титлата беше изречена натъртено. Очевидно беше, че младежът е с по-висок ранг от него.

Младокът се обърна към Глас:

— Ще ви изпратя до вас.

— Няма нужда — отвърна момичето и без да знае защо, се изчерви цялата.

— Смятам, че ще е най-добре да го сторя. Не искаме да минете през същия процес пет минути по-късно.

Младежът кимна на партньора си и тръгна с момичето. Може би причината беше, че е пазач, но Глас следеше внимателно всяко негово движение. Как намали крачка, за да върви редом с нея. Как ръкавът му се докосна в ръката ѝ, когато завиха зад ъгъла.

— Наистина ли излизате в Космоса? — попита Глас, за да наруши тишината.

Лейтенантът кимна.

— От време на време. Подобни поправки не се осъществяват много често. Изискват изключително много приготовления.

— Какво е чувството да си там навън? — Глас обичаше да се взира през малките прозорчета на кораба и да се пита какво ли беше усещането да си сред звездите.

Младият пазач се спря и погледна Глас — наистина я погледна, а не като повечето момчета, които само я оглеждаха, — все едно можеше да прочете мислите ѝ.

— Спокойно и в същото време ужасяващо — най-накрая отвърна той. — Все едно си научил отговорите на въпроси, които дори не си помислял да зададеш.

Стигнаха до вратата на Глас, но момичето осъзна, че последното, което искаше да стори в момента, бе да се прибере вътре. Тя непохватно се зае със скенера на палеца.

— Как се казвате? — попита, когато вратата се отвори.

Младежът се усмихна и Глас осъзна, че не титлата му на пазач караше гърдите ѝ да се свиват.

— Името ми е Люк.

* * *

Люк не пусна ръката ѝ. Дори когато транспортният кораб се отдели от палубата за излитане с ужасяващо разклащане, което накара повечето пътници да пищят от страх. Дори когато пронизителните аларми и ревът на двигателите отстъпиха място на плашеща тишина. Дори когато наближаваха Земята, все по-близо и по-близо, и прозорците се изпълниха със сиви облаци.

— Съжалявам — каза Люк и вдигна сключените им ръце, за да целуне пръстите ѝ. — Знам колко много я обичаше. Колко много те обичаше и тя.

Глас кимна. Безпокоеше се, че ако отговори, няма да е способна да възпре напиращите сълзи. Болката ѝ беше толкова нова, толкова сурова, че момичето не знаеше каква форма ще приеме и какви белези ще остави след себе си. Не знаеше дали гърдите ѝ ще продължават да горят така до края на дните ѝ.

Но поне щеше да има живот — живот, изпълнен с дървета, цветя, залези и дъждове и най-хубавото от всичко — с Люк. Нямаше представа какво ще се случи с тях, когато кацнат на Земята, но каквото и да беше, щяха да се справят заедно.

Разнесе се грохот и Люк стисна ръката ѝ малко по-силно. Целият кораб започна да се тресе и накланя на една страна, предизвиквайки порой от писъци.

— Обичам те — каза Глас. Нямаше значение, че младежът не можа да я чуе. Той знаеше, че го обича. Независимо какво щеше да се случи от тук нататък — той винаги щеше да знае.

Глава 29

Уелс

Когато свърши с опаковането, Уелс тихомълком отиде до малкото гробище, за да отдаде последна почит на мъртвите. Нощта се беше спуснала и цветята, с които беше украсен надгробният камък, светеха. Синът на канцлера осъзна, че идеята на Прия да декорират гробовете с живи растения, е много добра. Израсналите на кораба младежи не знаеха що е пълен мрак, така че по този начин винаги щяха да имат светлина над себе си.

Когато Уелс клекна пред маркера на Прия, го обходиха студени вълни. Дали тя е усещала, че скоро ще се присъедини към останалите?

Момчето се изправи, отиде до гроба на Ашър и прокара пръсти по кривите букви, издълбани в дървото. Спря за миг и се зачуди защо ли му изглеждаха толкова познати. Почеркът на всички маркери беше различен, но той беше сигурен, че е виждал този и преди.

— Сбогом — промълви Уелс, преди да сложи раницата на гърба си и да се отправи към гората.

Прекоси първата редица дървета и вдиша дълбоко свежия горски въздух. Чувстваше се изключително спокоен при мисълта, че ще живее сам — тук и сега, в гората, се чувстваше по-добре, отколкото цяла сутрин в лагера. Звукът от вятъра в листата бе приятна промяна на фона на злобните шепоти.

И преди се беше отдавал на мимолетни фантазии, че ще напусне Стоте, макар в този сценарий винаги да участваше и Кларк. Или в по-скорошните му мечтания — Саша. Сърцето му се сви, когато си помисли как земнородната може да се върне в лагера да го търси, а той нямаше да е там. Какво ли щеше да си помисли, когато другите ѝ кажеха, че си е тръгнал? Дали някога отново щеше да я види? Какво щеше да се случи, ако баща му дойдеше тук? Дали щеше да потърси сина си, или щеше да го обяви за пълен позор?

— Уелс — някой го повика от мрака. Младежът се обърна и замига пред очертаващата се в тъмнината фигура на Кендъл. — Къде отиваш?

— Все още не съм решил. Нанякъде.

— Може ли да дойда с теб? — попита момичето със смесица от желание и копнеж, която подсказваше, че вече знае какъв отговор ще получи.

— Не мисля, че това е добра идея — отвърна предпазливо синът на канцлера. — Ще си в много по-голяма безопасност, ако останеш с групата.

Кендъл направи няколко крачки към него. Оскъдно количество лунна светлина се прокрадваше през дебелия листак на дърветата и въпреки това огромните, блеснали очи на момичето го наблюдаваха толкова съсредоточено, че Уелс едва не потръпна.

— Ще търсиш ли Саша?

— Не… нямам представа къде е тя.

Въпреки мрака младежът видя как Кендъл кимна.

— Това е добре. Тя е опасна, знаеш го. Виж какво направиха тези земнородни с Прия.

— Това няма нищо общо със Саша — отвърна младежът, без да знае защо я защитава.

— Що за човек би сторил подобно нещо на друг? — продължи момичето, сякаш не го беше чуло. — Да обеси някого на дърво? Да издълбае съобщение в ходилата му? Трябва наистина да се стремиш да привлечеш внимание. — Гласът ѝ беше придобил странен, почти монотонен оттенък и хлад заля гърба на момчето.

— Не можеш да се довериш на земнородните, запомни това — продължи Кендъл и направи още няколко крачки към Уелс, докато не застана на метър от него. — Знам, че е красива. Но не е една от нас. Тя не те разбира. Не би сторила абсолютно всичко, за да те защити.

Синът на канцлера започна да се задъхва, когато една мисъл се оформи в ума му. Ето защо почеркът на гроба на Ашър му изглеждаше толкова познат. Буквите — те приличаха много на онези, издълбани в ходилата на Прия.

Ами ако не земнородните я бяха убили? Ами ако…

— Доскоро — каза с усмивка Кендъл и се насочи към лагера. Уелс замръзна. Какво да прави, да я последва ли? Да предупреди ли останалите? Страхът в стомаха му истински ли беше, или само обикновена параноя?

Един клон изпука някъде пред него и младежът се извърна в посоката, от която дойде звукът. Сърцето му заплашваше да изскочи от гърдите. Навярно е някое животно, помисли си той и му се прииска да беше преглътнал гордостта си и да бе помолил Белами да го научи да стреля. Дори не беше взел копие със себе си.

Пред него се оформиха три различими човешки фигури. Уелс се напрегна и огледа земята за нещо, което можеше да използва като оръжие. Някоя голяма пръчка или камък. Биваше го и в ръкопашния бой — бе един от най-добрите в своята част по време на офицерското си обучението, — но не беше сигурен, че може да се справи с трима души едновременно.

Намери един остър камък, взе го и се прикри зад едно дърво. Когато странниците се приближиха, се разнесе смях.

— Кларк? — провикна се изненадано младежът и изпусна камъка на земята. Лунната светлина играеше върху косата на момичето като ореол и осветяваше широката ѝ, възхитителна усмивка. Белами я придружаваше… а това Октавия ли беше?

Когато забелязаха Уелс, и тримата се ухилиха и забързаха към него, като говореха едновременно. Малко по малко той събра нишките на случилото се: отвличането на Октавия, посещението на Белами и Кларк в Маунт Уедър и всичко, което бащата на Саша им беше казал.

Сърцето на Уелс трепна при споменаването на името ѝ.

— Значи сте видели Саша? Тя добре ли е?

Уелс и Кларк сключиха погледи и на лицето на момичето се изписа разбиране. Тя винаги беше добра в забелязването на дребните детайли, виждаше нещата преди всички останали — точно това я правеше толкова добър доктор, помисли си синът на канцлера. Кларк го дари с голяма усмивка и момчето осъзна, че тя знае колко важна е земнородната за него и няма нищо против чувствата му.

— Саша е добре — отвърна Кларк. — Скоро ще ни посети. След като увери групата отцепници, че не представляваме заплаха за тях. — Момичето млъкна за момент, все едно се чудеше каква част от информацията да сподели. — Мисля, че иска да те види.

— Накъде си тръгнал? — попита го Октавия и потупа раницата му.

Белами и Кларк си размениха погледи, когато Уелс им разказа какво се беше случило тази сутрин, как всички бяха побеснели, че е пуснал Саша, как е решил да си замине сам, преди останалите да го изритат от лагера.

— Това е нелепо — заяви Белами с такова възмущение, което синът на канцлера не беше чувал от никой жител на „Уолдън“, дори и когато говореха по негов адрес. — Не можеш да си тръгнеш само защото Греъм и няколко от момчетата му са се ядосали. Те се нуждаят от теб. Ние се нуждаем от теб.

— Моля те, Уелс — намеси се и Кларк. — Всичко ще е наред. Особено когато им разкажем, че си бил прав за Саша. Ако не я беше пуснал, никога нямаше да си върнем Октавия. — Тя стрелна с поглед по-малкото момиче, което вече се беше насочило към лагера, нетърпеливо да направи своето голямо завръщане.

— Предполагам… — Уелс премести раницата си от едното рамо на другото и се обърна към Белами: — Поздравления, човече. Наистина се радвам, че я намери. Дори за миг не се отказа от нея и постоянството ти се отплати. — Младежът хвърли поглед към Кларк и отново към момчето. — Мисля, че всички имаме много да учим от теб.

Белами сви рамене.

— Просто не знам как да живея по друг начин. Винаги съм бдял над нея. Както се казва… не сме родени заради нас самите. Трябва да се грижим и за другите.

Уелс го изгледа изпод вежди.

— Какво каза току-що? — Белами беше произнесъл сентенцията вяло, все едно беше някаква фраза, която хората използваха постоянно. Ала синът на канцлера не беше чувал никой на Земята да я използва. В интерес на истината, не беше чувал някой да я изрича на глас от години, но това не означаваше, че не мисли за нея всеки ден.

Имаше неща, които никога не се забравяха.

Глава 30

Белами

Белами се вторачи в Уелс и се запита дали синът на канцлера най-накрая не беше полудял от цялото това напрежение. Защо го гледаше по този начин?

Белами сви рамене.

— Майка ми повтаряше същото на мен и Октавия. Че сме щастливци, задето се имаме един друг, и как сестра ми е моя отговорност. — Младежът изсумтя, когато горчивите спомени се завърнаха. — Моя отговорност, защото тя нямаше никакво намерение да се грижи за нея. — Белами млъкна за момент. — Мисля, че баща ми го е казвал, макар да го е използвал като оправдание, задето никога не е можел да ни посещава.

Уелс пребледня още повече при тези думи.

— Хей… добре ли си? — попита го момчето и се обърна към Кларк, за да разбере дали и тя е забелязала странното държание на приятеля им. Преди момичето да му отвърне по някакъв начин, Уелс заговори:

— Името… името на майка ти Мелинда ли е?

Думата се стовари като тежък товар върху гърдите на Белами. Не беше чувал някой да произнася това име от години. Не и от онзи ден, в който пазачите дойдоха в апартамента им и я намериха просната на пода, студена и безжизнена.

— Откъде… откъде знаеш как се казва майка ми? — попита Белами пресипнало. Беше прекалено изумен, за да се държи грубо или мнително.

С изключително спокоен глас Уелс разказа на Белами за тайното минало на баща си, за връзката му с една жена от „Уолдън“ и дългосрочното си задължение към семейството ѝ.

— Не сме родени заради нас самите… Баща ми винаги казваше това, за да оправдае жертвите, които трябваше да направи, като например да не прекарва никакво време с мен и майка ми… или пък да не се ожени за жената, която е обичал. Но нямах представа, че са имали дете.

Белами имаше чувството, че целият свят около него се върти и го поглъща в паст от сенки и звездна светлина. Единственото, което все още го държеше на крака, беше докосването на Кларк. Канцлерът — човекът, който беше прострелян заради него — бе негов баща? Не можеше да говори. Не можеше да диша. Тогава усети ръката на приятелката си около себе си и си пое дълбоко въздух. Когато издиша, погледът му се проясни. Видя тъмните очертания на дърветата, изпълненото със звезди небе, изумената физиономия на Кларк, нервното изражение на момчето, което Белами някога смяташе, че мрази, но сега излизаше, че… излизаше, че то е някой напълно различен.

— Значи това те прави…

— Твой полубрат. — Уелс като че ли остави последната дума да виси във въздуха, за да имат възможност двамата да я осмислят и да я приемат. — Ти и Октавия вече не сте единствените брат и сестра на Колонията.

Белами не успя да се сдържи и се разсмя.

— Полубратя — повтори той. — Това е пълна лудост. — Младежът поклати глава, ухили се и протегна ръка към тази на Уелс. — Ние сме братя.

Глава 31

Кларк

— Полубратя — повтори Кларк за двайсет и девети път тази вечер. Пресегна се и прокара пръст по бузата на Белами, като че ли търсеше някоя прилика с Уелс, която до момента беше пропуснала.

Младежът се усмихна, нежно отдръпна ръката ѝ от лицето си и я приближи до устните си, за да я целуне.

— Знам, че ти е трудно да го повярваш. Аз съм много по-красив от него. — Усмивката му бързо се стопи. — Това подлудява ли те?

Кларк погледна към Уелс и Саша, която се беше върнала в лагера по-рано, отколкото очакваха. Стояха от другата страна на лагерния огън, леко отдалечени от останалите от групата. През пламъците можеше да види, че Уелс се усмихва на земнородното момиче, което се беше изчервило. Няколко души ги наблюдаваха внимателно, но след като Октавия се върна, на всички им беше много по-лесно да се убедят, че съществува група бунтовници, и да простят на Уелс, че бе пуснал Саша.

Кларк въздъхна и положи глава върху рамото на Белами.

— Истината е, че това да се окажеш роднина на бившето ми гадже въобще не е най-странното у теб.

Белами обви с ръка корема на приятелката си и я погъделичка. Тя се засмя и се опита да си отмъсти, но младежът се изправи със сериозно изражение, когато нещо от другата страна на огъня привлече вниманието му.

— Истина е! — изкрещя Октавия и отметна дългата си черна коса през рамо. През последния час забавляваше групата с истории от времето, което бе прекарала в Маунт Уедър.

— Откъде да знаем, че не си се върнала, за да ни шпионираш? — попита един глас. Кларк се напрегна, когато Греъм закрачи към Октавия, а светлината от огъня играеше по самодоволно ухилената му мутра.

Гласът му беше изпълнен със снизхождение и враждебност, но Октавия не позволи това да я засегне. Килна глава на една страна и го огледа внимателно изпод черните си мигли.

— Може и да не повярваш, Греъм, но на Земята има много по-интересни неща за гледане от колекцията ти от копия. Ако трябваше да те шпионирам, щях да заспя от скука.

Хората, които седяха близо до нея, се разсмяха. За изненада на Кларк, Греъм също се усмихна, макар и не особено широко.

— О, повярвай ми, копията ми са достатъчно големи — възпротиви се той. Октавия се разкикоти.

— Сега ли да набия това хлапе, или по-късно? — изръмжа Белами.

— По-късно — отвърна Кларк. — Сега съм се наместила удобно. — Беше се присъединила към групата само преди няколко минути — преди това беше прекарала цял час в болничната колиба, където Моли, Феликс и останалите започваха да се възстановяват, а ефектът от „зимната сянка“ отшумяваше. Изражението на Ерик, когато Кларк помогна на Феликс да се изправи за първи път, откакто се бе разболял, ѝ беше достатъчно да забрави, че бе вървяла почти двайсет километра през деня.

Кларк се облегна на Белами. Младежът обви ръце около талията ѝ и се отпусна назад, така че и двамата да погледнат към небето. Пращенето на огъня заглушаваше гласовете на останалите около тях и с очи, насочени нагоре, младежите се почувстваха така, все едно бяха единствените хора на Земята.

Момичето се зачуди дали в този момент родителите ѝ гледаха същото небе и се чувстваха по същия начин като нея. По-рано през деня Белами ѝ каза, че щом Октавия се възстанови от тежкото си преживяване, двамата ще тръгнат с нея да потърсят майка ѝ и баща ѝ. Семейство Грифин разполагаха с една година преднина, но Белами я увери, че това не е от значение. Нямаше да се спрат, докато не ги откриеха.

Мисълта за родителите ѝ беше едновременно вълнуваща и ужасяваща, идваше ѝ в повече. Кларк реши да я отпрати за момента и се отпусна в ръцете на Белами. Искаше да се наслади на ритъма на сърцето му, който прогонваше всичките ѝ тревоги.

— Виж това — прошепна младежът в ухото ѝ.

— Кое?

Той пое ръката ѝ в своята, нежно разтвори един от пръстите ѝ и го насочи към светещата точка, която се движеше много бързо през нощното небе.

— На „Феникс“ пожелавали ли сте си нещо, когато преминава метеор? Или това е уолдънска традиция? — попита Белами, топлият му дъх галеше кожата ѝ. — Макар че навярно вече имаш всичко, за което някога си мечтала.

— Определено нямам всичко, за което съм мечтала — промърмори Кларк и се притисна в гърдите на момчето. — Но се доближавам до подобно положение.

— Значи не искаш да си пожелаеш нещо?

Кларк отново погледна нагоре. Зрънцето светлина се движеше прекалено бързо, дори и за метеор. Момичето се поизправи.

— Не мисля, че това е падаща звезда — заключи тя. В гласа ѝ се усещаше тревога.

— Какво имаш предвид? Какво друго може да бъде? — Кларк усети как Белами се стяга до нея, внезапно прозрял истината. — Нали не мислиш, че… — Той млъкна и я стисна още по-силно.

Не се налагаше да изричат откритието си на глас. Останалите от групата стояха край лагерния огън в блажено неведение, докато Белами и Кларк вече знаеха истината. Петното светлина не беше звезда — беше един от транспортните кораби.

Скоро Стоте нямаше да бъдат сами.

Колонията идваше на Земята.

Благодарности

Изключително съм благодарна на всички в „Алой“, че са част от това приключение. Никога не бих отвлякла транспортен кораб без помощта на който и да е от тях.

Огромни космически прегръдки за брилянтните ми редакторки — удивително интелигентната Джоел Хобейка и безкрайно креативната Кейти Макгий — за неизменната им отдаденост на поредицата. За мен е голяма привилегия да работя с хора като Джош Банк, Сара Шандлър и Лес Моргенстийн, чието въображение пренася литературата до нови висоти.

Безброй благодарности отиват при редакторката ми Елизабет Бюли за нейното ревностно напътствие, при магьосниците от „Литъл Браун“ за здравата работа, която свършиха, и за ентусиазма им към „Стоте“.

Нужно е цяло село от хора, за да се запази здравият разум на един автор по време на писателския процес, затова съм безкрайно задължена на приятелите си и тяхната непрестанна подкрепа. Благодаря ви за кафето, окуражителните съобщения, бляскавите срещи и напомнянето, че трябва да работя, когато съм забравяла дори да си пусна прането. Специални благодарности на моите колеги, че превърнаха работното ми място в неизчерпаем източник на вдъхновение, проникновение и педантично веселие.

На последно място, но не и по значимост, искам да изразя дълбоката си признателност на моето семейство. Всяка дума, която съм написала, се е оформила благодарение на историите, които ми разказвахте, истории, родени от купища книги и безброй бляскави вечерни филми, примесени с огромни дози шумен смях. Обичам ви повече от всичките звезди в галактиката.

1

На английски Чили (Chile) и хладно (chilly) се произнасят по един и същи начин. — Б.пр.

2

Перлените порти — според английския превод на Библията на крал Джеймс портите на Рая са изработени от перли. — Б.пр.

Content

Кас Морган
Стоте: Ден 21
Стоте #2

Глава 1 Уелс

Глава 2 Кларк

Глава 3 Глас

Глава 4 Уелс

Глава 5 Белами

Глава 6 Кларк

Глава 7 Глас

Глава 8 Уелс

Глава 9 Кларк

Глава 10 Белами

Глава 11 Уелс

Глава 12 Глас

Глава 13 Кларк

Глава 14 Уелс

Глава 15 Белами

Глава 16 Уелс

Глава 17 Глас

Глава 18 Кларк

Глава 19 Белами

Глава 20 Глас

Глава 21 Уелс

Глава 22 Белами

Глава 23 Кларк

Глава 24 Уелс

Глава 25 Белами

Глава 26 Глас

Глава 27 Кларк

Глава 28 Глас

Глава 29 Уелс

Глава 30 Белами

Глава 31 Кларк

Благодарности

1