Кас Морган

Стоте

Стоте #1

На родителите ми, баба ми и дядо ми,

с обич и благодарност

Глава 1

Кларк

Вратата плавно се отвори и Кларк разбра, че е дошло време да умре.

Очите ѝ се приковаха в ботушите на пазача и тя се стегна, за да посрещне прилива на страх, вълната на отчаяна паника. Но когато се надигна на лакът и отлепи блузата си от подгизналото от пот легло, изпита единствено облекчение.

Бяха я прехвърлили в единична килия, след като нападна един от пазачите, но за Кларк не съществуваше такова нещо като единична килия. Чуваше гласове навсякъде. Зовяха я от ъглите на тъмницата ѝ. Запълваха тишината между ударите на сърцето ѝ. Крещяха от най-мрачните кътчета на съзнанието ѝ. Не че копнееше за смърт, но ако това бе единственият начин да ги накара да млъкнат, беше готова да умре.

Бяха я затворили за измяна, но истината бе много по-лоша, отколкото някой можеше да си представи. Дори ако станеше чудо и на новия процес я оправдаеха, пак нямаше да има отмяна на присъдата, не и истинска. Спомените ѝ я потискаха по-жестоко от стените на която и да било килия.

Пазачът прочисти гърло и пристъпи от крак на крак.

— Затворник номер триста и деветнайсет, моля станете.

Беше по-млад, отколкото очакваше, униформата висеше на дългурестото му тяло и издаваше, че е новак. Няколко месеца военни порции не можеха да заличат следите от недохранването, което измъчваше най-далечните кораби на Колонията — „Уолдън“ и „Аркадия“.

Кларк пое дълбоко въздух и се изправи.

— Протегнете ръце — каза той и извади от джоба на синята си униформа чифт метални белезници. Кларк потръпна, когато кожата му се отърка в нейната. Откакто я доведоха в новата килия, не беше виждала, камо ли докосвала друг човек.

— Стягат ли ви? — попита той и в грубия му глас се появи лека нотка на съчувствие, от която я прониза болка в гърдите. Толкова време беше минало, откакто някой друг освен Талия — бившата ѝ съкилийничка и единствената ѝ приятелка в целия свят — бе проявявал състрадание към нея.

Поклати глава.

— Просто седнете на леглото. Лекарят ще пристигне всеки момент.

— Тук ли го правят? — попита дрезгаво Кларк. Думите ожулиха гърлото ѝ.

Щом щеше да дойде лекар, значи нямаше да ѝ устроят нов процес. Не трябваше да се изненадва. Според законите на Колонията екзекутираха пълнолетните веднага след като ги признаеха за виновни, а малолетните ги затваряха, докато навършат осемнайсет, и тогава им даваха един последен шанс да се защитят. Но напоследък бяха започнали да екзекутират хора часове преди новия им процес, и то за престъпления, за които преди няколко години щяха да ги помилват.

Все пак не можеше да повярва, че наистина ще го направят в килията ѝ. Очакваше с някакво извратено удоволствие отиването до болницата, където бе прекарала толкова много време като стажантка по медицина. Това беше последната ѝ възможност да усети нещо познато — дори и само миризмата на дезинфектант и бръмченето на вентилационната система, — преди завинаги да загуби способността да чувства.

Без да я поглежда в очите, пазачът проговори:

— Казах ви да седнете.

Кларк направи няколко къси стъпки и седна сковано на ръба на тясното си легло. Знаеше, че самотата изкривява възприятието за време, но ѝ беше трудно да повярва, че е прекарала тук — сама — почти шест месеца. Годината, през която беше заедно с Талия и третата им съкилийничка, Лиз — момиче със сурово лице, което се усмихна за първи път едва когато отведоха Кларк, — ѝ се бе сторила цяла вечност. Но нямаше друго обяснение. Днес трябваше да е осемнайсетият ѝ рожден ден и единственият подарък, който я очакваше, беше спринцовка, предназначена да парализира мускулите ѝ, докато накрая сърцето ѝ спре да бие. След това щяха да пуснат безжизненото ѝ тяло в Космоса. Такъв беше обичаят на Колонията. Щяха да оставят трупа ѝ да се рее завинаги в галактиката.

На прага се появи силует и в килията влезе висок, строен мъж. Макар че дългата му до раменете сива коса отчасти закриваше значката на яката на лабораторната му престилка, Кларк не се нуждаеше от знаци, за да разбере, че пред нея стои главният медицински консултант на Съвета. Навремето прекара почти цялата година преди Затварянето си, следвайки доктор Лахири по петите. Не можеше да преброи колко часа бе стояла до него по време на операции. Другите стажанти ѝ завиждаха, че е зачислена към доктор Лахири, и започнаха да се оплакват от непотизъм, когато разбраха, че е един от най-близките приятели на баща ѝ — или поне беше, докато не екзекутираха родителите ѝ.

— Здравей, Кларк — каза любезно той, сякаш не се намираха в затворническа килия, а в трапезарията на болницата. — Как си?

— Предполагам, че по-добре, отколкото ще бъда след няколко минути.

Някога черният ѝ хумор го караше да се усмихва, но този път доктор Лахири потръпна и се обърна към пазача:

— Може ли да свалите белезниците и да ни оставите за малко насаме, ако обичате?

Младежът се размърда неловко.

— Не трябва да я оставям без надзор.

— Можете да изчакате пред вратата — отвърна доктор Лахири с подчертано търпение. — Говорим за невъоръжено момиче на седемнайсет години. Мисля, че ще успея да задържа положението под контрол.

Пазачът свали белезниците, като избягваше да поглежда Кларк в очите. Кимна отсечено на доктор Лахири и излезе навън.

— Имате предвид, че съм невъоръжено момиче на осемнайсет години — поправи доктора Кларк и се насили да изпише на устните си нещо, което се надяваше да е усмивка. — Или сте се превърнали в един от онези луди учени, които никога не знаят коя година е?

Баща ѝ беше такъв. Често забравяше да програмира двайсет и четири часовото осветление в апартамента им и отиваше на работа в четири сутринта, прекалено погълнат от проучванията си, за да забележи, че коридорите на кораба са пусти.

— Още си на седемнайсет, Кларк — увери я доктор Лахири с бавния, спокоен глас, с който обикновено се обръщаше към пациенти, излизащи от упойка. — В единична килия си от три месеца.

— Тогава какво правите тук? — попита тя, без да може да потисне паниката, която се надигна в гласа ѝ. — Според закона трябва да изчакате да навърша осемнайсет.

— Имаше промяна в плана. Това е всичко, което съм упълномощен да ти кажа.

— Значи сте упълномощен да ме екзекутирате, но не и да говорите с мен?

Спомни си как наблюдаваше доктор Лахири по време на процеса на родителите си. Тогава възприе мрачното му изражение като признак, че не одобрява процедурата, но сега не беше сигурна. Той не беше надигнал глас в тяхна защита. Никой не ги защити. Доктор Лахири просто седеше мълчаливо в залата, в която Съветът обяви родителите ѝ — двама от най-блестящите учени на „Феникс“, за виновни в нарушение на Доктрината Гея — правилата, създадени след Катаклизма, за да подсигурят оцеляването на човешката раса.

— А родителите ми? И тях ли сте убили?

Доктор Лахири затвори очи, сякаш думите на Кларк се бяха превърнали от звуци в нещо видимо. Нещо гротескно.

— Не съм дошъл да те убия — отговори тихо той, отвори очи и посочи към табуретката до долната част на леглото на Кларк. — Може ли?

Когато момичето не отговори, доктор Лахири пристъпи напред и седна. Сега се намираше с лице към нея.

— Може ли да видя ръката ти?

Кларк почувства как гърдите ѝ се стягат и се насили да си поеме въздух. Лъжеше я. Това беше жестоко и извратено, но поне всичко щеше да свърши след по-малко от минута.

Протегна ръка към него. Доктор Лахири бръкна в джоба на престилката си и извади парче плат, което миришеше на антисептичен препарат. Кларк потръпна, когато той го прокара от вътрешната страна на ръката ѝ.

— Не се тревожи, няма да боли.

Тя затвори очи.

Спомни си измъчения поглед, който ѝ отправи Уелс, докато пазачите я извеждаха от стаите на Съвета. Гневът, който заплашваше да я погълне по време на процеса, отдавна бе угаснал, но при самата мисъл за Уелс през тялото ѝ премина нова вълна от горещина, като умираща звезда, която изпуска за последен път облак от светлина, преди да се стопи в нищото.

Родителите ѝ бяха мъртви и за всичко беше виновен той.

Доктор Лахири я стисна за ръката и пръстите му потърсиха вена.

„Мамо, татко, скоро пак ще се срещнем.“

Той я стисна по-силно. Това беше краят.

Кларк почувства убождане от вътрешната страна на китката си и си пое дълбоко въздух.

— Ето. Готова си.

Очите ѝ рязко се отвориха. Тя погледна надолу и видя, че ръката ѝ е пъхната в желязна гривна. Прокара пръст по нея и потръпна, щом усети убождане, което напомняше на десетина мънички иглички, забити в кожата ѝ.

— Какво е това? — попита тя паникьосана и се отскубна от доктора.

— Просто се отпусни — отвърна той с влудяващо спокойствие. — Това е жизнен транспондер. Ще следи дишането и състава на кръвта ти и ще събира всякаква полезна информация.

— Полезна за кого? — попита Кларк, макар че вече усещаше какъв ще е отговорът му — подсказваше ѝ го нарастващата топка страх в стомаха ѝ.

— В последно време ставаме свидетели на вълнуващо развитие. — Гласът на доктор Лахири звучеше като безжизнена имитация на бащата на Уелс, канцлера Джаха, по време на речите му в Деня на възпоменанието. — Трябва много да се гордееш. Всичко е заради родителите ти.

— Родителите ми бяха екзекутирани за измяна.

Доктор Лахири я погледна неодобрително. Преди година изражението му щеше да я накара да се свие от срам, но сега не отклони очи.

— Недей да разваляш всичко, Кларк. Вече имаш възможност да постъпиш правилно, да изкупиш ужасяващото престъпление на родителите си.

Юмрукът на Кларк се стовари върху лицето на доктора и костите му приглушено изпукаха. Последва тупване, когато главата му се блъсна в стената. Само след секунди пазачът се върна и изви ръцете на Кларк зад гърба ѝ.

— Добре ли сте, сър? — попита той.

Доктор Лахири седна бавно и започна да разтрива челюстта си. Оглеждаше Кларк със смесица от гняв и развеселеност.

— Сега поне знаем, че няма да се оставиш на другите нарушители, когато пристигнете.

— Къде да пристигнем? — изсумтя Кларк, докато се мъчеше да се изтръгне от хватката на пазача.

— Днес разчистваме центъра за задържани. Сто престъпници извадиха късмет и имат шанса да променят историята. — Ъгълчетата на устата му се извиха в самодоволна усмивка. — Потегляте към Земята.

Глава 2

Уелс

Канцлерът се беше състарил. Макар че от последната им среща бяха изминали по-малко от шест седмици, Уелс си помисли, че баща му е остарял с години. Край слепоочията му се бяха появили още сиви кичури, а бръчките около очите му бяха станали по-дълбоки.

— Няма ли най-после да ми кажеш защо го направи? — попита канцлерът с уморена въздишка.

Уелс се размърда в стола си. Усещаше как истината се мъчи да си пробие път навън. Беше готов да даде почти всичко, за да заличи разочарованието от лицето на баща си, но не можеше да поеме този риск — не и преди да разбере дали налудничавият му план все пак не е успял.

Започна да оглежда стаята, за да избегне погледа на канцлера. Опитваше се да запомни завинаги реликвите, които може би виждаше за последен път: орловия скелет в стъклена витрина, малкото картини, оцелели след изгарянето на Лувъра, и снимките на красивите мъртви градове, чиито имена винаги предизвикваха тръпка по гръбнака му.

— Някакво предизвикателство ли е било? Да не си се опитвал да се изперчиш пред приятелите си?

Канцлерът говореше със същия тих, равен глас, който използваше на заседанията на Съвета. После вдигна вежда, за да покаже, че е ред на Уелс да говори.

— Не, сър.

— Да не си изпаднал във временен пристъп на умопомрачение? Да не си вземал наркотици?

В гласа му се долавяше лека нотка на надежда, която при други обстоятелства Уелс би намерил за смешна. В изражението на баща му обаче нямаше нито капка хумор — само смесица от умора и объркване, която Уелс не беше виждал от погребението на майка си насам.

— Не, сър.

За миг изпита желание да докосне ръката на баща си, но нещо му попречи да се пресегне през бюрото — нещо различно от белезниците, оковали китките му. Дори докато стояха край портала за освобождение, за да кажат безмълвно последно сбогом на майката на Уелс, двамата така и не можаха да преодолеят петнайсетте сантиметра разстояние между раменете си. Сякаш бяха два магнита с различен заряд на скръбта, който ги отблъскваше един от друг.

— Политическо изявление ли си искал да направиш? — попита баща му и потръпна леко, сякаш мисълта му бе нанесла физически удар. — Да не те е подкокоросал някой от „Уолдън“ или от „Аркадия“?

— Не, сър — отсече Уелс.

Помъчи се да потисне възмущението си. Очевидно през последните шест седмици баща му усилено се беше старал да си го представи като някакъв бунтовник с кауза, да препрограмира спомените си, така че да му помогнат да разбере защо синът му — някога блестящ ученик, а сега кадет с най-висок ранг, е извършил най-ужасното нарушение в историята, при това пред очите на всички. Дори истината обаче нямаше да му помогне кой знае колко — пак щеше да си остане объркан. В очите на канцлера нищо не можеше да оправдае подпалването на Райското дърво, фиданката, пренесена на „Феникс“ в последния момент преди началото на Изхода. Уелс обаче чувстваше, че няма друг избор. След като разбра, че Кларк е сред стоте души, които щяха да изпратят на Земята, трябваше да направи нещо, за да попадне и той сред тях. А като син на канцлера трябваше да извърши най-ужасно нарушение, при това показно, за да го затворят.

Спомни си как на Възпоменателната церемония мина сред тълпата под тежестта на стотици погледи, как с трепереща ръка извади запалката от джоба си и събуди малко огънче, което блесна ярко в мрака. За миг всички се взираха безмълвно в обгърнатото от пламъци дърво. Дори когато пазачите се втурнаха напред сред внезапно разразилия се хаос, не остана човек, който да не е разбрал кого замъкват настрана.

— Какво си мислеше, че правиш, по дяволите? — попита канцлерът, като го гледаше невярващо. — Можеше да изгориш цялата зала и да убиеш всички вътре!

Щеше да е по-добре да излъже. Баща му би повярвал по-лесно на версията, че Уелс е приел някакво предизвикателство. Или пък можеше да се престори, че наистина е взел наркотици. В очите на канцлера и едното, и другото щеше да е за предпочитане пред истината — че бе заложил всичко на карта заради момиче.

Вратата на болничната стая се затвори зад гърба на Уелс, но усмивката остана залепена на лицето му, сякаш силата, която бе призовал на помощ, за да повдигне крайчетата на устата си, бе нанесла трайно увреждане на лицевите му мускули. През мъглата на болкоуспокояващите майка му навярно бе приела гримасата му за истинска, а това бе единственото, което имаше значение. Допреди малко го държеше за ръката, докато лъжите се сипеха от устата му една след друга — горчиви, но безвредни. „Да, с татко се справяме. Добре сме.“ Нямаше защо да ѝ казва, че от седмици насам двамата не си бяха разменили повече от няколко думи. „Когато се оправиш, ще довършим «Залез и упадък на Римската империя»[1].“ И двамата знаеха, че тя никога няма да стигне до последния том.

Уелс излезе от болницата и тръгна по палуба Б, която бе милостиво пуста. По това време на деня повечето хора бяха или на консултации с преподаватели, или на работа, или на пункта за Обмяна. Той трябваше да е на лекция по история — любимият му предмет. Открай време обичаше разкази за древни градове като Рим и Ню Йорк, с чиито бляскави триумфи можеше да се мери единствено мащабът на падението им. Не можеше обаче да прекара два часа, заобиколен от същите колеги по обучение, които бяха задръстили колонката му за съобщения с неопределени, неловки съболезнования. Единственият човек, с когото можеше да разговаря за майка си, беше Глас, но напоследък тя беше странно отчуждена.

Не беше сигурен колко дълго бе стоял пред вратата, преди да осъзнае, че е стигнал до библиотеката. Остави скенера да мине над очите му, изчака механичният глас да го подкани и притисна палец към пластинката. Вратата се отвори и се задържа точно толкова, колкото да му позволи да влезе. После шумно изтрополи зад гърба му, сякаш му бе направила огромна услуга, като изобщо го бе пуснала.

Заля го вълна от тишина и сенки. Уелс издиша. Книгите, евакуирани на „Феникс“ преди Катаклизма, се съхраняваха във високи витрини, изпразнени от кислород, които значително забавяха процеса на разпадане — ето защо томовете трябваше да се четат единствено в библиотеката, и то само за по няколко часа. Огромното помещение беше изолирано от денонощното осветление и постоянно тънеше в полумрак.

Откакто се помнеше, Уелс прекарваше неделните вечери тук заедно с майка си. Когато беше малък, тя му четеше, а щом порасна, двамата четяха един до друг. Но когато болестта ѝ напредна и главоболията ѝ започнаха да стават все по-тежки, Уелс започна да ѝ чете на глас. Наченаха втори том на „Залез и упадък на Римската империя“ вечерта преди да я приемат в болницата.

Сега Уелс започна да подбира пътя си по тесните пътеки, първо към секцията с книги за английския език, а после и към тази с исторически трудове, която се гушеше в един тъмен ъгъл в задната част на библиотеката. Колекцията беше по-малка, отколкото би трябвало. Първото колониално правителство бе уредило прехвърлянето на дигитализираните текстове на борда на „Феникс“, но след по-малко от сто години един вирус унищожи по-голямата част от дигиталните архиви. Останаха единствено книгите от частните колекции — семейни реликви, преминали от първите колонисти към потомците им. През последния век повечето от тях бяха предадени на библиотеката като дарения.

Уелс приклекна и очите му се изравниха с буквата „Г“. Притисна палец към ключалката и стъклото се отвори с леко съскане, когато вакуумният печат се счупи. Младежът бръкна вътре, за да вземе „Залез и упадък“, но се спря. Искаше да продължи да чете, за да може да разкаже на майка си какво се случва, но ако постъпеше така, все едно влизаше в болничната ѝ стая с мемориалната ѝ плоча, за да я помоли за съвет за епитафията.

— Не трябва да оставяте витрината отворена — обади се един глас зад него.

— Знам, благодаря — каза Уелс по-остро, отколкото възнамеряваше. Стана, обърна се и видя момиче, което му се стори познато — стажантката по медицина от болницата. Сливането на двата свята го накара да изпита прилив на гняв. Беше дошъл в библиотеката, за да забрави противната миризма на антисептичните препарати и писукането на сърдечния монитор, който вместо признак на живот му се струваше като брояч на миговете, оставащи до смъртта.

Момичето отстъпи назад и наклони глава. Светлата му коса падна на една страна.

— О, това сте вие.

Уелс се подготви за познатото припадане от радост, щом стажантката осъзнае кого вижда, и за стрелкането на очите, показващо, че вече изпраща съобщения на приятелките си по импланта в роговиците си. Но очите на това момиче се фокусираха върху него, сякаш гледаше право в мозъка му и разделяше пластовете, за да разкрие всички мисли, които Уелс нарочно беше скрил.

— Не търсехте ли тази книга? — кимна момичето към лавицата, на която се намираше „Залез и упадък“.

Уелс поклати глава.

— Ще я чета друг път.

За миг момичето замълча.

— Мисля, че трябва да я вземете сега.

Челюстта на Уелс се стегна, но когато не каза нищо, момичето продължи:

— Помня, че преди идвахте заедно с майка си. Трябва да ѝ я занесете.

— Не мога да наруша тристагодишно правило само защото баща ми оглавява Съвета — отвърна той и придаде на гласа си лека нотка на снизходителност.

— За няколко часа няма да ѝ стане нищо. Преувеличават въздействието на въздуха.

Уелс вдигна вежда.

— И силата на скенера на вратата ли е преувеличена?

Над входовете на повечето обществени помещения на „Феникс“ имаше скенери, които можеха да се програмират с всякакви спецификации. В библиотеката скенерът отбелязваше молекулярния състав на излизащите, за да не може никой от тях да се измъкне с книга в ръце или такава, скрита под дрехите му.

На лицето ѝ трепна усмивка.

— Отдавна разбрах как да се справя с това.

Хвърли поглед през рамо към потъналата в сенки колона между витрините, бръкна в джоба си и извади парче сив плат.

— Ще попречи на скенера да разпознае целулозата в хартията — поясни тя и му протегна плата. — Вземете.

Уелс отстъпи крачка назад. Възможността това момиче да се опитва да го злепостави беше много по-голяма от вероятността да носи в джоба си парче вълшебен плат.

— Защо притежавате подобно нещо?

Тя сви рамене.

— Обичам да чета на различни места.

Уелс не продума. Тя се усмихна и протегна другата си ръка.

— Просто ми дайте книгата. Ще я измъкна и ще ви я донеса в болницата.

За свое учудване, Уелс ѝ я подаде.

— Как се казвате? — попита.

— За да знаете на кого сте вечно задължен?

— За да знам кого да обвиня, когато ме арестуват.

Момичето пъхна книгата под мишница и протегна ръка.

— Кларк.

— Уелс — представи се той и посегна да стисне ръката ѝ. Усмихна се и този път не го заболя.

— Едва успяха да спасят дървото.

Канцлерът се взираше в Уелс и сякаш търсеше в изражението му следа от разкаяние или от радост — нещо, което да му помогне да разбере защо синът му се е опитал да подпали единственото дърво, евакуирано от опустошената им планета.

— Да знаеш, че някои от членовете на Съвета искаха да те екзекутират на място, непълнолетен или не. Успях да ги убедя да пощадят живота ти само като ги накарах да се съгласят да те изпратят на Земята.

Уелс въздъхна с облекчение. В Затвора имаше по-малко от сто и петдесет младежи, затова бе предположил, че ще вземат всички на възраст между петнайсет и деветнайсет години, но до този момент не беше сигурен, че ще го включат в мисията.

Баща му го измери с поглед и очите му се разшириха от изненада и разбиране.

— Точно това си искал, нали?

Уелс кимна.

Канцлерът се намръщи.

— Ако знаех, че толкова държиш да видиш Земята, спокойно можех да ти уредя място в състава на втората експедиция. След като се уверим, че е безопасно.

— Не исках да чакам. Искам да отида с първите сто.

Канцлерът леко присви очи и погледна изпитателно безстрастното лице на Уелс.

— Защо? Точно ти, от всички хора, знаеш какви са рисковете.

— С цялото ми уважение, ти беше този, който убеди Съвета, че ядрената зима е свършила. Ти каза, че е безопасно.

— Да. Достатъчно безопасно за стоте осъдени престъпници, които, така или иначе, щяха да умрат — отговори канцлерът. В гласа му се преплитаха снизходителност и неверие. — Не съм мислил, че е достатъчно безопасно за моя син.

Гневът, който Уелс се опитваше да потисне, избликна и изпепели чувството му за вина. Той разтърси ръце, така че белезниците да задрънчат от ударите в стола.

— Е, сега май съм един от онези престъпници.

— Майка ти не би искала да го правиш, Уелс. Фактът, че обичаше да си мечтае за Земята, не означава, че би желала да се изложиш на опасност.

Уелс се наведе напред, без да обръща внимание на метала, който се заби в плътта му.

— Не го правя заради нея — заяви той и за пръв път, откакто беше седнал, погледна баща си в очите. — Макар да мисля, че щеше да се гордее с мен.

Донякъде беше вярно. Майка му имаше романтична жилка и щеше да се зарадва на готовността на сина си да защити момичето, което обичаше. Стомахът му обаче се сви при мисълта тя да разбере какво наистина бе направил, за да спаси Кларк. Истината щеше да накара подпалването на Райското дърво да изглежда като безобидна шега.

Баща му се втренчи в него.

— Нима ми казваш, че цялото това фиаско е заради онова момиче?

Уелс кимна бавно.

— Аз съм виновен, задето ще я изпратят там долу като лабораторен плъх. Ще се погрижа да получи колкото се може по-голям шанс да оцелее.

За миг канцлерът не продума. Когато проговори, гласът му беше спокоен:

— Няма да е нужно.

Извади някакъв предмет от чекмеджето на бюрото си и го сложи пред сина си. Представляваше метален пръстен, към който имаше прикрепен чип колкото палеца на Уелс.

— В момента слагат такава гривна на всеки един член на експедицията — обясни баща му. — Тези транспондери ще предават данни обратно до кораба, така че да можем да следим местоположението и състоянието на жизнените ви показатели. Веднага щом получим доказателства, че околната среда е гостоприемна, ще започнем реколонизацията. — Насили се да се усмихне мрачно. — Ако всичко мине по план, не след дълго ние, останалите, ще се присъединим към вас и всичко това — посочи той към окованите ръце на Уелс — ще бъде забравено.

Вратата се отвори и един пазач прекрачи прага.

— Време е, сър.

Канцлерът кимна и стражът мина през стаята, за да изправи Уелс на крака.

— Късмет, сине — каза бащата, като се върна към прочутия си рязък тон. — Ако някой може да донесе успех на тази мисия, това си ти.

Протегна ръка да се ръкува с Уелс, но после я остави да увисне, осъзнал грешката си. Китките на единственото му дете все още бяха оковани зад гърба.

Глава 3

Белами

Естествено, онова самодоволно копеле закъсняваше. Белами нетърпеливо затропа с крак, без да се интересува, че ехото кънти из целия свят. Вече никой не идваше тук — всичко ценно беше разграбено преди години. Всяка повърхност беше покрита с боклуци — резервни части за машини с отдавна забравени функции, хартиена валута, безкрайни плетеници от въжета и жици, пропукани екрани и монитори.

Белами усети ръка на рамото си и се завъртя. Приведе се на една страна и вдигна юмруци, за да предпази лицето си.

— Дишай, човек — разнесе се гласът на Колтън. Той включи фенерчето си и насочи лъча право в очите на Белами. Огледа го изпитателно и на дългото му тясно лице се изписа развеселено изражение.

— Защо поиска да се срещнем тук долу? — подсмихна се. — Да не си търсил пещерно порно или счупени компютри? Не че те обвинявам. Ако бях вързан с това, което на „Уолдън“ минава за момиче, сигурно и аз щях да развия някои нездрави навици.

Белами пренебрегна подигравката. Въпреки новата си роля на пазач някогашният му приятел Колтън нямаше шанс с нито едно момиче, все едно на кой кораб се намираше.

— Просто ми кажи какво става, окей? — каза той, като се постара гласът му да звучи небрежно.

Колтън се облегна на стената и се усмихна.

— Не се заблуждавай от униформата, братле. Не съм забравил първото правило на бизнеса. — Протегна ръка. — Давай.

— Ти си този, който се е объркал, Колт. Знаеш, че винаги успявам да направя необходимото. — Потупа джоба, в който държеше чипа, зареден с откраднати точки за порциони. — Сега ми кажи къде е тя.

Пазачът се подсмихна и Белами почувства как нещо в гърдите му се стяга. Откакто арестуваха Октавия, даваше подкупи на Колтън в замяна на информация и тъпакът като че ли изпитваше извратено удоволствие винаги когато можеше да съобщи лоши новини.

— Днес ги изпращат.

Думите се забиха в гърдите на Белами и сякаш се приземиха с тупване в сърцето му.

— Успели са да накарат един от старите транспортни кораби на палуба Ж да заработи пак. — Отново протегна ръка. — А сега стига. Тази мисия е свръхсекретна и си излагам задника на риск заради теб. Вече спирам с тия работи.

Стомахът на Белами се сви, когато пред очите му проблеснаха дузина образи: малката му сестричка, прикована неподвижно в стара метална клетка, се носи през космоса със скорост хиляда километра в час. Лицето ѝ става пурпурно, докато се мъчи да поеме в дробовете си токсичния въздух. Сгърченото ѝ тяло лежи неподвижно като…

Белами пристъпи напред.

— Съжалявам, мой човек.

Колтън присви очи.

— За какво?

— За това.

Белами отметна ръка назад, след което стовари юмрук в челюстта на пазача. Чу се трошене на кости, но Белами не усещаше нищо друго, освен лудото биене на сърцето си, докато гледаше как Колтън пада на земята.

Двайсет минути по-късно Белами се мъчеше да възприеме странната сцена, която се разиграваше пред очите му. Стоеше, притиснал гръб до стената на широк коридор, който водеше към стръмна рампа. Край него се нижеха осъдени в сиви якета и вървяха надолу по наклона, водени от шепа пазачи. В подножието му се издигаше транспортният кораб — кръгла измишльотина с редици седалки с колани, която щеше да отведе на Земята горките нищо неподозиращи хлапета.

Случващото се беше абсолютно извратено, но Белами предполагаше, че е за предпочитане пред алтернативата. На осемнайсетия си рожден ден осъдените би трябвало да получат право на нов процес, но през последната година признаваха за виновен буквално всеки малолетен обвиняем. Без тази мисия щяха да броят дните, които им оставаха до екзекуцията.

Стомахът на Белами се сви, когато очите му се спряха на втора рампа — за миг се уплаши, че е изпуснал Октавия. Но нямаше значение дали ще я види как се качва. Скоро пак щяха да са заедно.

Белами подръпна ръкавите на униформата на Колтън. Едва му ставаше, но до момента нито един от другите стражи сякаш не забелязваше. Бяха се съсредоточили върху края на рампата, където канцлерът Джаха държеше реч на пътниците.

— Получавате безпрецедентна възможност да оставите миналото зад гърба си — казваше той. — Мисията, на която всеки момент ще се отправите, е опасна, но смелостта ви ще бъде възнаградена. Ако успеете, нарушенията ви ще бъдат простени и ще можете да започнете нов живот на Земята.

Белами едва не изпръхтя. Що за нахалство! Как можеше този човек да стои тук и да дрънка каквито там глупости му помагаха да заспива нощем?

— Ще наблюдаваме напредъка ви много отблизо, за да сме сигурни, че сте в безопасност — продължи канцлерът, докато по рампата минаваха следващите десетима затворници. Придружаваше ги пазач, който отсечено му козирува, преди да остави подопечните си в транспортния кораб и да се върне в коридора. Белами заоглежда тълпата — търсеше Люк, единствения уолдънец сред познатите му, който не се бе изродил в боклук, след като стана пазач. На палубата за излитане обаче нямаше и десетина пазачи — очевидно Съветът бе решил, че дискретността е по-важна от сигурността.

Помъчи се да не потропва с крак от нетърпение, докато опашката затворници слизаше по рампата. Ако го хванеха, че се преструва на пазач, списъкът с нарушения щеше да е безкраен: даване на подкуп, изнудване, присвояване на самоличност, заговорничене и каквото още решеше да добави Съветът. Понеже беше двайсетгодишен, за него нямаше да има Затваряне. По-малко от двайсет и четири часа след осъждането си щеше да умре.

Почувства стягане в гърдите, когато в края на коридора се появи позната червена панделка иззад завеса от блестяща черна коса. Октавия.

През последните десет месеца беше живял разкъсван от ужасяващи тревоги какво ли се случва с нея, докато е затворена. Дали ѝ даваха достатъчно храна? Дали успяваше да си намери занимание, което да я разсейва? Да ѝ помогне да запази разсъдъка си? Затворничеството бе жестоко за всекиго, но Белами знаеше, че за О. е многократно по-ужасно.

Той на практика бе отгледал по-малката си сестра. Или поне се беше опитал. След злополуката с майка им двамата с Октавия бяха поверени на грижите на Съвета. Не съществуваше прецедент как се постъпва с брат и сестра — законите за популацията бяха строги и на никоя двойка не се разрешаваше да има повече от едно дете, че понякога и нито едно, — така че никой в Колонията не разбираше какво означава да имаш брат или сестра. Белами и Октавия бяха прекарали няколко години в различни групови домове, но Белами винаги се беше грижил за нея — даваше ѝ тайно купони за допълнителни порции, когато „случайно влезеше“ в някой от складовете с ограничен достъп и се сдърпаше с по-големите момичета с остър език, които смятаха за забавно да се нахвърлят на кръглобузия сирак с големи сини очи. Постоянно се тревожеше за Октавия. Това дете беше специално и той бе готов на всичко, за да му даде шанс за по-различен живот. Всичко, за да компенсира това, което Октавия трябваше да понесе.

Докато пазачът на Октавия я водеше към рампата, Белами потисна усмивката си. Другите хлапета вяло влачеха крака под надзора на пазачите, които ги водеха към транспортния кораб, но при Октавия беше очевидно, че тя е тази, която диктува темпото. Сестричката му се движеше бавно, принуждаваше пазача си да прави по-малки крачки, слизаше по рампата така, сякаш се разхождаше. Всъщност изглеждаше по-добре от последния път, когато я бе видял, но може би имаше логика. Бяха я осъдили на четири години Затворничество, до повторния процес на осемнайсетия ѝ рожден ден, който щеше да доведе до екзекуцията ѝ. Сега ѝ даваха втори шанс да живее. И Белами щеше да се погрижи наистина да го получи.

Не му пукаше какво щеше да се наложи да направи. Отиваше на Земята заедно с нея.

Гласът на канцлера отекна над шума от стъпки и нервния шепот. Той все още заемаше стойката на войник, но годините, прекарани в Съвета, му бяха придали блясък на политик.

— Никой в Колонията не знае какво ще извършите сега, но ако успеете, всички ние ще ви дължим живота си. Знам, че ще направите всичко по силите си заради самите себе си, заради семействата си, заради всички на този кораб: цялата човешка раса.

Погледът на Октавия се спря на Белами и челюстта ѝ увисна смаяно. Той можеше да види как умът ѝ препуска и се мъчи да проумее ситуацията. И двамата знаеха, че никога не биха го избрали за пазач, което можеше да означава само едно: че се преструва на такъв. Точно когато тя започна да изрича безгласно предупреждение обаче, канцлерът се обърна към онези затворници, които все още слизаха по рампата. Октавия неохотно обърна глава, но Белами забеляза колко са сковани раменете ѝ.

Сърцето му заби по-бързо, когато канцлерът приключи с речта си и кимна на пазачите да приключват с товаренето на пътниците. Трябваше да изчака подходящия момент. Ако избързаше, щяха да имат време да го издърпат настрана. Ако се забавеше, Октавия щеше да пропадне през космоса към токсична планета, а той щеше да остане тук и да посрещне последствията от прекъсването на излитането.

Най-после дойде редът на Октавия. Тя обърна глава, погледна през рамо към него и успя да улови погледа му. Поклати леко глава — недвусмислено предупреждение да не направи някоя глупост.

Но Белами беше вършил глупости през целия си живот и нямаше намерение да спира точно сега.

Канцлерът кимна на една жена в черна униформа. Тя се обърна към контролния панел до кораба и започна да натиска поредица от бутони. На екрана засвяткаха големи цифри.

Отброяването на времето до излитането бе започнало.

Разполагаше с три минути, за да мине през вратата, да прекоси рампата и да се качи на кораба, иначе завинаги щеше да загуби сестра си.

Докато се качваха последните пътници, настроението в помещението видимо се промени. Пазачите до Белами се отпуснаха и започнаха да разговарят тихо помежду си. На палубата на другата рампа някой изпухтя неприятно.

2:48… 2:47… 2:46…

Белами почувства как в гърдите му се надига прилив на гняв и за миг надвива самообладанието му. Как можеше тези мръсници да се смеят, когато изпращаха сестра му и още деветдесет и девет деца на мисия, която можеше да се окаже чисто самоубийство?

2:32… 2:31… 2:30…

Жената до контролното табло се усмихна и прошепна нещо на канцлера, но той се намръщи и се извърна настрана.

Истинските пазачи бяха започнали да се отправят по обратния път и вече влизаха в коридора. Или смятаха, че имат по-приятни неща за правене от това да наблюдават първия опит на човечеството да се завърне на Земята, или смятаха, че старият транспортен кораб ще експлодира, и предпочитаха да са на сигурно място.

2:14… 2:13… 2:12…

Белами пое дълбоко въздух. Време беше.

Проби си път сред тълпата и се промъкна зад един нисък набит пазач, закопчал кобура на колана си така небрежно, че дръжката на пистолета беше открита. Сграбчи оръжието и се втурна надолу по рампата.

Преди някой да осъзнае какво се случва, Белами заби лакът в корема на канцлера и преметна ръка около врата му, като прикова главата му в ключ. Палубата избухна в крясъци и тропот на тичащи крака, но преди някой да успее да стигне до него, Белами притисна дулото до слепоочието на канцлера. Изключено беше наистина да застреля копелето, но пазачите трябваше да си помислят, че ще го направи.

1:12… 1:11… 1:10…

— Всички да се дръпнат! — кресна Белами и стегна хватката си. Канцлерът изстена. Разнесе се високо пиукане и святкащите цифри от зелени станаха червени. Оставаше по-малко от минута. Трябваше само да изчака вратата на кораба да започне да се затваря, да изблъска канцлера от пътя си и да се хвърли вътре. Нямаше да имат време да го спрат.

— Пуснете ме на кораба или ще стрелям.

Помещението утихна. Единственият звук, който се чуваше, беше запъването на ударниците на десетина пистолета.

След трийсет секунди щеше да е на път или към Земята заедно с Октавия, или обратно към „Уолдън“ в чувал за трупове.

Глава 4

Глас

Глас тъкмо беше закопчала колана си, когато се надигнаха шумни викове. Пазачите обграждаха две фигури близо до входа на кораба. Беше ѝ трудно да види какво става през всички тези мърдащи униформи, но за миг зърна ръкав на костюм, сива коса и блясък на метал. Сетне половината пазачи коленичиха и вдигнаха пистолетите на височината раменете си. Сега Глас разбра какво става: някой беше взел канцлера за заложник.

— Всички да се дръпнат! — кресна похитителят с треперещ глас. Носеше униформа, но очевидно не беше пазач. Косата му беше много по-дълга, отколкото позволяваше правилникът, якето не му беше по мярка, а непохватният начин, по който държеше пистолета, показваше, че никога не е бил обучаван как да го използва.

Никой не помръдна.

— Дръпнете се, казах!

Вцепенението, което я беше обзело по време на дългия път от килията ѝ до палубата за излитане, се разтопи като ледена комета, минала близо до слънцето, и остави след себе си лека следа на надежда. Мястото ѝ не беше тук. Не можеше да се преструва, че наистина ще се отправят на някакво историческо приключение. В мига, в който транспортният им кораб се отделеше от главния, сърцето на Глас щеше да започне да се разбива. „Това е моят шанс“ — помисли си ненадейно тя и почувства как я обземат едновременно въодушевление и ужас.

Разкопча колана си и скочи. Неколцина други затворници я забелязаха, но повечето бяха погълнати от драмата, която се разиграваше на върха на рампата. Момичето се втурна към отсрещния край на транспортния кораб, където друга рампа водеше нагоре към товарната палуба.

— Тръгвам с тях — изкрещя момчето и отстъпи назад към вратата, като влачеше канцлера със себе си. — Отивам със сестра си.

Над товарната палуба се спусна стъписано мълчание.

„Сестра“. Думата отекна в главата на Глас, но преди да успее да проумее значението ѝ, познат глас я изтръгна от мислите ѝ:

— Пусни го.

Глас погледна към задната част на кораба и застина — за миг смайването ѝ я прикова на място, когато зърна лицето на най-добрия си приятел. Разбира се, беше чула абсурдните слухове, че Уелс бил затворен, но дори не се беше замислила повторно за тях. Какво правеше тук? Докато се взираше в сивите му очи, приковани в баща му, отговорът я осени: навярно се беше опитал да последва Кларк. Уелс бе готов на всичко, за да защити хората, които обичаше, и най-вече Кларк.

А после се разнесе оглушителен пукот — изстрел? — и нещо в нея прищрака. Без да спре да се замисли, без да спре да си поеме въздух, тя се втурна през вратата и хукна нагоре по рампата. Бореше се с нуждата да хвърли поглед през рамо, държеше главата си наведена ниско и тичаше така, както никога преди.

Беше избрала най-подходящия момент. За няколко секунди стражите застинаха неподвижно, сякаш ехото от изстрела бе парализирало ставите им.

А после я зърнаха.

— Избягал затворник! — изкрещя един от тях и другите бързо се обърнаха към нея. Движението, което доловиха, задейства инстинктите, инсталирани в мозъка им по време на обучението. Фактът, че Глас беше седемнайсетгодишно момиче, нямаше значение. Бяха програмирани да не виждат развятата руса коса и големите сини очи, които открай време внушаваха на хората желание да я защитят. Виждаха единствено избягала престъпница.

Глас се хвърли през вратата, без да обръща внимание на гневните викове, които я последваха, и се устреми по коридора, който водеше обратно към „Феникс“. Гърдите ѝ се надигаха и спускаха тежко, дъхът ѝ излизаше накъсано.

— Ти! Спри на място! — изкрещя един пазач. Стъпките му отекнаха зад нея, но тя не спря. Ако тичаше достатъчно бързо и късметът, който ѝ бе убягвал през целия ѝ живот, най-накрая се проявеше в последния момент, може би щеше да успее да зърне Люк още веднъж. И може би, само може би, щеше да го убеди да ѝ прости.

Глас се запрепъва задъхано по коридор, от двете страни на който се редяха врати без надписи. Дясното ѝ коляно се подгъна и тя се подпря на стената, за да не падне. Коридорът започваше да се размива пред очите ѝ. Момичето извърна глава и едва успя да различи очертанията на въздушна шахта. Сграбчи една от пречките и я дръпна. Нищо не се случи. Глас изстена, дръпна пак и този път металната решетка поддаде. Тя я отвори и пред очите ѝ се разкри дълъг тесен тунел с тръби, които изглеждаха много стари.

Момичето се изтегли на тесния ръб, след което започна да лази по корем, докато не намери достатъчно място да свие колене до гърдите си. Усети студенината на метала върху пламналата си кожа. С последния милиграм сила, който ѝ бе останал, тя пропълзя по-навътре в тунела и затвори решетката след себе си. Напрегна слух, за да чуе дали я преследват, но не долови повече крясъци, нито шум от стъпки — само отчаяното биене на сърцето си.

Глас примигна в почти пълния мрак и се опита да разбере къде се намира. Тясното помещение се простираше по права линия от двете ѝ страни. Въздухът бе натежал от прах. Навярно беше една от първите въздушни шахти от времето, преди Колонията да построи новите си системи за циркулиране и филтриране на въздуха. Не знаеше къде ще я отведе, но нямаше друг избор. Запълзя напред.

Стори ѝ се, че минават цели часове, преди да стигне до разклонение в тунела. Коленете ѝ бяха станали безчувствени, дланите ѝ горяха. Ако чувството ѝ за ориентация не я лъжеше, тунелът отляво водеше до „Феникс“, а другият щеше беше паралелен на небесния мост. Щеше да я отведе до „Уолдън“ и до Люк.

Люк — момчето, което обичаше и което беше принудена да изостави преди толкова месеци. Бе прекарала всичките си нощи в Затворничество в мисли за него, като копнееше за докосването му толкова отчаяно, че почти усещаше ръцете му, обгърнали тялото ѝ.

Пое си дълбоко дъх и се обърна надясно, без да знае дали се отправя към свободата, или към сигурна смърт.

Десет минути по-късно Глас безшумно се измъкна от шахтата и се смъкна на пода. Направи крачка напред и се закашля, когато около лицето ѝ се завъртя облаче прах и полепна по потната ѝ кожа. Намираше се в някакъв склад.

Когато очите ѝ свикнаха с мрака, започна да различава очертания по стената. Осъзна, че са букви. Направи още няколко крачки напред и очите ѝ се разшириха. В стените имаше издълбани съобщения.

ПОЧИВАЙ В МИР

В ПАМЕТ НА

ОТ ЗВЕЗДИТЕ ДО НЕБЕСАТА

Намираше се на палубата за карантина — най-старата част от „Уолдън“. Когато ядрената и биологичната война заплашвали да унищожат Земята, единственият вариант за щастливците, успели да оцелеят след първите фази на Катаклизма, останал Космосът. Някои заразени оцелели обаче си пробили път до транспортните отсеци — само за да установят, че достъпът им до „Феникс“ е отрязан, че са ги оставили да умрат на „Уолдън“. Сега, когато се появеше и най-малката опасност от болест, поставяха всички заразени под карантина, далеч от уязвимото население на Колонията — последните представители на човешката раса.

Докато вървеше забързано към вратата, Глас потръпна и се помоли да не е залепнала от ръжда. За свое облекчение успя да я отвори и се втурна по коридора. Обели от тялото си подгизналото от пот яке и го съблече — в бялата си тениска и затворническия панталон можеше да мине за работничка, може би санитарка. Хвърли нервен поглед към гривната на китката си. Не беше сигурна дали ще се задейства на кораба, или е програмирана така, че да предава данни само от Земята. Във всеки случай трябваше да открие начин да я свали възможно най-скоро. Дори ако избягваше коридорите със скенери на ретината, всички пазачи в Колонията — от първия до последния, вече я търсеха.

Единствената ѝ надежда бе, че преследвачите ѝ щяха да очакват да се втурне обратно към „Феникс“. Никога не би им хрумнало, че ще дойде тук. Заизкачва се по главното стълбище на „Уолдън“ и накрая стигна до входа на жилищната част на Люк. Зави по неговия коридор и забави крачка. Избърса мокрите си ръце в панталона и ненадейно се почувства по-притеснена, отколкото на кораба.

Не можеше да си представи какво щеше ѝ каже, как щеше да я погледне, когато я види на прага си след изчезването ѝ преди повече от девет месеца.

Но може би нямаше да му се наложи да казва нищо. Може би веднага щом я видеше, веднага щом думите започнеха да се изливат от устата ѝ, щеше да я накара да замълчи с целувка, разчитайки на устните си да ѝ кажат, че всичко е наред. Че ѝ е простил.

Глас хвърли поглед назад през рамо и се измъкна през вратата. Не мислеше, че някой я е видял, но трябваше да внимава. Беше невероятно грубо да напусне Партньорска церемония преди последната благословия, но не мислеше, че е в състояние да прекара още една минута, седнала до Касиус, с мръсното му подсъзнание и още по-гнусен дъх. Ръцете, които постоянно я опипваха, ѝ напомняха за Картър — двуличния съквартирант на Люк, чиято подла природа се проявяваше само когато Люк отсъстваше заради задълженията си на пазач.

Глас се качи по стълбите към палубата за наблюдение, като се стараеше да повдига подгъва на роклята си на всяко стъпало. Беше глупаво да изхаби толкова много точки от купоните за плата на тази рокля — парче насмолен брезент, от което старателно бе ушила сребриста рокля с презрамки. Струваше ѝ се излишна, когато Люк го нямаше, за да я види в нея.

Мразеше вечерите, които се налагаше да прекарва с други момчета, но майка ѝ отказваше да позволи да я видят на светско събитие без компаньон, а доколкото знаеше, дъщеря ѝ бе необвързана. Не можеше да разбере защо Глас още не е „грабнала“ Уелс. Колкото и пъти да ѝ обясняваше, че не изпитва такива чувства към него, майка ѝ въздишаше и мърмореше, че не бива да допуска някое зле облечено момиче учен да ѝ го отмъкне. Глас обаче се радваше, че Уелс се влюби в красивата, макар и твърде сериозна Кларк Грифин. Искаше ѝ се единствено да може да признае на майка си истината: че е влюбена в красиво, възхитително момче, което никога няма да може да я придружи на концерт или на Партньорска церемония.

— Ще ме удостоиш ли с този танц?

Глас ахна и се завъртя. Погледът ѝ се прикова в чифт познати кафяви очи, а лицето ѝ грейна в широка усмивка.

— Какво правиш тук? — прошепна тя и се озърна наоколо, за да е сигурна, че са сами.

— Не можех да те оставя на тези момчета от „Феникс“ — отвърна Люк и отстъпи крачка назад, за да се възхити на роклята ѝ. — Не и когато изглеждаш така.

— Знаеш ли колко неприятности ще си навлечеш, ако те хванат?

— Нека се опитат — обви той кръста ѝ с ръце и докато музиката от долния етаж ставаше по-шумна, я завъртя във въздуха.

— Пусни ме! — Глас наполовина шепнеше и наполовина се смееше. Перна го игриво по рамото.

— Така ли учат младите дами да се държат с обожателите си? — поинтересува се той с ужасен, фалшив феникски акцент.

— Стига де! — изкикоти се тя и го стисна за ръката. — Наистина не трябва да си тук.

Люк спря и я привлече към себе си.

— Трябва да съм там, където си ти.

— Прекалено е рисковано — отрони тя и вдигна лице към неговото.

Той се ухили.

— Нека тогава се погрижим да си заслужава.

Той положи длан на тила ѝ и сведе устни към нейните.

Глас вдигна ръка, за да почука повторно, но вратата се отвори. За миг сърцето ѝ спря да бие.

Той стоеше пред нея. Пясъчнорусата му коса и тъмнокафявите очи бяха точно такива, каквито си ги спомняше, точно такива, каквито изглеждаха всяка нощ в сънищата ѝ по време на Затворничеството. Очите му се разшириха от изненада.

— Люк — прошепна тя. Всички чувства, трупани през последните девет месеца, заплашваха да избликнат на повърхността. Отчаяно искаше да му разкаже какво се случи, да му обясни защо скъса с него и после изчезна. Да сподели, че през последните шест кошмарни седмици е прекарала всяка минута в мисли за него. Че никога не е спирала да го обича. — Люк — промълви тя отново и по бузата ѝ се плъзна една сълза. След безбройните пъти, в които се бе сривала от отчаяние в килията си, шепнейки името му сред задавящите ридания, ѝ се струваше нереално, че може да го отправи към самия него.

Но преди да успее да сграбчи някоя от думите, които се стрелкаха през главата ѝ, на прага се появи друга фигура — момиче с къдрава червена коса.

— Глас?

Глас се опита да се усмихне на Камий — приятелката на Люк от детинство, момиче, което му беше също толкова близко, колкото Глас на Уелс. А сега Камий беше тук… в апартамента на Люк. „Разбира се“ — помисли си Глас с неестествена горчивина. Открай време се чудеше дали връзката им не е по-интимна, отколкото Люк признаваше.

— Ще влезеш ли? — попита Камий с прекомерна учтивост. Обви ръка около тази на Люк, но на Глас ѝ се стори, че пръстите на Камий се забиват право в сърцето ѝ. Тя беше прекарала месеци наред в Затворничество, като копнееше за Люк, а в същото време той бе продължил напред с друга.

— Не… не, така е добре — промълви Глас пресипнало. Дори ако успееше да намери думите, сега не можеше да каже на Люк истината. Когато ги видя заедно, ѝ се стори още по-абсурдно, че беше стигнала толкова далеч — че бе рискувала толкова много, — за да види момче, което вече я беше преодоляло.

— Просто се отбих да ти кажа „здрасти“.

— Просто си се отбила да кажеш „здрасти“? — повтори Люк. — След като не отговаряш на съобщенията ми почти от година, ти е хрумнало просто да се отбиеш?

Дори не се опитваше да прикрие гнева си и Камий пусна ръката му. Усмивката ѝ се превърна в гримаса.

— Знам. Аз… съжалявам. Ще ви оставя насаме.

— Какво всъщност се случва? — попита Люк и размени с Камий поглед, който накара Глас да се почувства едновременно отчаяно глупава и безнадеждно сама.

— Нищо — отговори бързо тя, помъчи се гласът ѝ да не трепери и се провали. — Ще ви се обадя… До скоро…

Млъкна, усмихна се немощно и си пое дълбоко дъх, като пренебрегна яростната молба на тялото си да остане близо до него.

Но точно когато се обърна, с крайчеца на окото си зърна униформа на пазач. Рязко си пое въздух и извърна глава, докато той преминаваше.

Люк стисна устни и погледна към нещо точно зад главата на Глас. Тя осъзна, че чете съобщение на импланта в роговиците си. Стиснатата му челюст ѝ подсказа, че става въпрос за нея. Прилоша ѝ.

Очите му се разшириха първо от разбиране, а после и от ужас.

— Глас — промълви дрезгаво той. — Била си затворена.

Не беше въпрос. Глас кимна.

За миг той отмести поглед към нея, а после въздъхна и протегна ръка към гърба ѝ. Тя почувства натиска на пръстите му през плата на тънката си тениска и въпреки тревогата ѝ докосването му накара кожата ѝ да запее.

— Хайде — каза той и я привлече към себе си.

Камий отстъпи настрана. Изглеждаше раздразнена. Глас влезе с препъване в апартамента и Люк затвори припряно вратата зад тях.

Малката жилищна площ беше тъмна — Люк и Камий бяха седели на изключено осветление. Глас се опита да пропъди образите, които този факт пораждаше в ума ѝ. Видя как Камий се настанява във фотьойла, който бабата на Люк беше открила на пункта за Обмяна. Глас се размърда неловко — не беше сигурна къде трябва да седне. Поради някаква причина ролята ѝ на бивше гадже на Люк ѝ се струваше по-странна от позицията ѝ на избягал престъпник. Разполагаше с шест месеца в Затворничество, за да свикне с криминалното си досие, но никога не си бе представяла какво ще е усещането да стои в този апартамент и да се чувства като натрапник.

— Как избяга? — попита той.

Глас направи пауза. Беше прекарала цялото си Затворничество, като си представяше какво ще каже на Люк, ако някога получеше възможност отново да го види. Сега, когато най-после беше успяла да се върне при него, всички речи, които бе репетирала, ѝ се сториха неубедителни и себични. Защо да му признава истината, освен за да го спечели пак и да не се чувства толкова самотна? И така, с треперещ глас му разказа набързо за стоте и тайната им мисия, за ситуацията със заложника и за преследването.

— Но още не разбирам — смръщи се Люк и хвърли поглед през рамо към Камий, която беше спряла да се преструва, че не им обръща внимание. — Защо изобщо са те затворили?

Глас отклони погледа си. Не можеше да го погледне в очите, докато мозъкът ѝ трескаво търсеше обяснение. Не можеше да му каже, не и сега, не и когато беше успял да продължи напред. Не и когато бе толкова очевидно, че не изпитва към нея това, което тя изпитваше към него.

— Не мога да говоря за това — рече тихо тя. — Няма да разбе…

— Няма нищо — прекъсна я остро Люк. — Вече ми заяви пределно ясно, че има много неща, които не мога да разбера.

За един кратък миг ѝ се прииска да беше останала на кораба заедно с Кларк и Уелс. Макар да стоеше до момчето, което обичаше, не можеше да си представи, че на изоставената Земя може да се почувства по-самотна, отколкото в този момент.

Глава 5

Кларк

През първите десет минути затворниците бяха прекалено уплашени от стрелбата, за да забележат, че се носят в Космоса — единствените човеци, напуснали Колонията от почти триста години насам. Фалшивият пазач постигна това, което искаше — бутна отпуснатото тяло на канцлера напред точно когато вратата на кораба се затваряше, а после се запрепъва към една седалка. От шока, изписан на бледото му лице, Кларк се досети, че стрелбата не е била част от плана.

И все пак гледката как прострелват канцлера не беше толкова тревожна, колкото това, което зърна в секундите преди стрелбата.

Уелс беше на кораба.

Когато го забеляза, застанал на вратата, беше сигурна, че халюцинира. Вероятността да е полудяла в самотната си килия беше неимоверно по-голяма от тази синът на канцлера да се окаже затворен. Достатъчен ѝ беше шокът, когато един месец след собственото ѝ осъждане доведоха най-добрата приятелка на Уелс — Глас, в съседната килия. А сега и Уелс? Струваше ѝ се невъзможно, но не можеше да отрече това, което виждаха очите ѝ. Беше го зърнала как скача на крака по време на безизходното положение, а после се свлича обратно на мястото си, когато пистолетът на истинския пазач гръмна и самозванецът влетя през вратата, облян в кръв. За миг един стар инстинкт я изпълни с желание да се втурне към Уелс и да го утеши. Нещо много по-тежко от колана ѝ обаче задържа краката ѝ заковани за пода. Заради него беше видяла как завличат родителите ѝ към помещението за екзекутиране. Каквато и болка да изпитваше, не беше по-остра от това, което заслужаваше.

— Кларк.

Тя погледна встрани. Талия ѝ се усмихваше широко от мястото си няколко седалки по-нататък. Старата ѝ съкилийничка се завъртя на мястото си — единственият човек на транспортния кораб, който не беше вперил поглед в пазача. Въпреки мрачните обстоятелства Кларк не успя да сдържи собствената си усмивка. Талия ѝ оказваше такова въздействие. В дните след арестуването на Кларк и екзекуцията на родителите ѝ, когато скръбта я смазваше толкова силно, че ѝ беше трудно да диша, Талия успя да я разсмее с имитацията си на горделивия им пазач — той спираше да влачи крака и почваше да марширува наперено като петел винаги когато си помислеше, че момичетата го гледат.

— Това той ли е? — прошепна беззвучно Талия и посочи с глава към Уелс. Талия беше единственият човек, който знаеше всичко — не само за родителите на Кларк, а и за онова, което тя бе сторила, постъпката, която беше твърде ужасна, за да бъде изречена.

Кларк поклати глава, за да покаже, че сега не е моментът да говорят по въпроса. Талия отново кимна към Уелс. Кларк понечи да ѝ каже да зареже темата, когато главните двигатели изреваха и думите сякаш изпаднаха от устните ѝ.

Наистина се беше случило. За пръв път от векове хора бяха напуснали Колонията. Кларк хвърли поглед към другите пътници и видя, че и те са се смълчали — спонтанен миг на тишина в чест на света, който напускаха.

Но тържествената сериозност на настроението не продължи дълго. През следващите двайсет минути корабът се изпълни с нервното, прекалено развълнувано бъбрене на стоте, които допреди няколко часа не бяха и помисляли да се отправят към Земята. Талия се опита да изкрещи нещо на Кларк, но думите ѝ се изгубиха в данданията.

Единственият разговор, който Кларк можеше да проследи, беше този между двете момичета пред нея, които спореха дали въздухът на Земята ще става за дишане.

— Предпочитам да умра веднага, отколкото да се тровя бавно дни наред — отбеляза мрачно едното.

Кларк донякъде се съгласи, но си замълча. Нямаше смисъл да правят предположения. Пътуването до Земята щеше да е кратко — само след няколко минути щяха да узнаят съдбата си.

Кларк погледна през прозорците, които сега се изпълваха с мътни сиви облаци. Корабът ненадейно се разтресе и оживените разговори отстъпиха място на стреснати възклицания.

— Всичко е наред — изкрещя Уелс. Проговаряше за пръв път след затварянето на вратите. — Когато навлезем в атмосферата на Земята, се очаква да има турбуленция.

Но думите му бяха удавени в морето от писъци, обзело кабината.

Корабът се разтресе още по-силно, а после се разнесе странно бръмчене. Коланът на Кларк се заби в корема ѝ, а тялото ѝ се люшна наляво-надясно, после нагоре и надолу и пак от една страна на друга. Задави се, когато в ноздрите ѝ нахлу миризмата на развалено, и осъзна, че момичето пред нея е повърнало. Стисна очи и се помъчи да запази спокойствие. Всичко беше наред. Щеше да свърши след по-малко от минута.

Бръмченето се превърна в оглушително виене, което беше прекъснато от противно смачкване. Кларк отвори очи и видя, че прозорците са се пропукали и вече не са изпълнени със сиво.

Бяха изпълнени с пламъци.

Над главите им заваля дъжд от късчета нажежен до бяло метал. Кларк вдигна ръце да предпази главата си, но все още чувстваше как отломките парят врата ѝ.

Корабът се разтресе още по-силно, част от тавана се откъсна с мощен тътен и падна с оглушителен трясък. Последва тупване, от което през всяка кост в тялото на Кларк преминаха вълнички на болка.

А после всичко свърши също толкова ненадейно, колкото започна.

Кабината отново стана тъмна и тиха. От дупката, на чието място доскоро се намираше контролното табло, изригна дим, а въздухът се сгъсти от миризмата на разтопен метал, пот и кръв.

Кларк размърда пръстите на ръцете и краката си и потръпна. Болеше, но като че ли нямаше нищо счупено. Разкопча колана си и се изправи несигурно, като се подпираше на обгорената седалка, за да запази равновесие.

Мнозина все още бяха с колани, но неколцина се бяха превили над страничните облегалки или лежаха проснати на пода. Кларк присви очи и заоглежда редиците за Талия. Сърцето ѝ забиваше по-силно всеки път щом зърнеше поредната празна седалка. Объркването, завладяло ума ѝ, беше пронизано от ужасяваща мисъл: осъзна, че при сблъсъка някои от пътниците са били изхвърлени в Космоса.

Закуцука напред, стиснала зъби от болката, която пронизваше крака ѝ. Стигна до вратата и я дръпна с всички сили. Пое си дълбоко въздух и се провря през отвора.

За миг виждаше само цветове, не форми. Сини, зелени и кафяви ивици, толкова ярки, че умът ѝ не беше способен да ги възприеме. Порив на вятър накара кожата ѝ да запари и изпълни ноздрите ѝ с миризми, които за нищо на света не можеше да познае. Отначало единственото, което различаваше, бяха дърветата — стотици дървета, сякаш всяко дърво на планетата беше дошло, за да ги поздрави с „добре дошли“ на Земята. Огромните им клони бяха вдигнати тържествено към небето, което бе обагрено в жизнерадостно синьо. Земята се простираше във всички посоки — десет пъти по-далеч от най-дългата палуба на кораба. Беше почти невъзможно да възприеме самия размер на околното пространство и Кларк ненадейно почувства, че ѝ се завива свят, сякаш щеше да се издигне във въздуха и вятърът да я понесе нанякъде.

Смътно осъзна, че зад нея се разнасят гласове, и се обърна. Още няколко души бяха излезли от кораба.

— Красиво е — прошепна едно тъмнокожо момиче, посегна и прокара треперещата си ръка по блестящите зелени стръкове трева.

Ниско набито момче пристъпи напред с разтреперани крака. Гравитацията на Колонията беше замислена така, че да наподобява земното притегляне, но сега, когато се бяха сблъскали с оригинала, разбраха, че не се е получило съвсем.

— Всичко е наред — каза момчето. В гласа му се долавяше смесица от облекчение и объркване. — Можели сме да се върнем още преди векове.

— Няма откъде да знаем — отговори момичето. — Фактът, че в момента можем да дишаме, не означава, че въздухът не е токсичен.

Обърна се, застана лице в лице с момчето, вдигна ръка във въздуха и махна така, че да се види гривната ѝ.

— Съветът не ни ги даде за красота. Искат да видят какво се случва с нас.

Едно по-дребно момиче, което стоеше близо до кораба, изхленчи и придърпа края на якето над устата си.

— Можеш да дишаш нормално — обърна се към него Кларк и се огледа наоколо, за да види дали Талия вече е излязла. Искаше ѝ се да можеше да каже нещо по-ободрително, но нямаше откъде да разберат какви са настоящите нива на радиация в атмосферата. Можеха само да чакат и да се надяват.

— Скоро ще се върнем — предупреди баща ѝ и напъха дългите си ръце в сакото на костюм, който Кларк не беше виждала никога преди. Отиде до дивана, където тя се беше свила заедно с таблета си, и разроши косата ѝ. — Не стой до много късно навън. В последно време са особено стриктни за вечерния час. Мисля, че на „Уолдън“ има някакви неприятности.

— Никъде няма да ходя — посочи Кларк босите си крака и хирургическите шорти, с които спеше. Баща ѝ беше най-прочутият учен в Колонията, но имаше какво още да се желае от дедуктивните му способности. Прекарваше прекалено много време, погълнат от изследванията си, и навярно дори не знаеше, че дрехите от хирургическа материя не са последен писък на модата сред шестнайсетгодишните момичета.

— Все едно, най-добре ще е да не влизаш в лабораторията — каза баща ѝ с преднамерена небрежност, сякаш мисълта му бе хрумнала току-що. Всъщност, откакто се преместиха в новия си апартамент, го повтаряше по пет пъти на ден. Съветът беше одобрил молбата им за лична лаборатория, тъй като новият проект на родителите ѝ изискваше да наблюдават експериментите и нощем.

— Обещавам — отвърна Кларк търпеливо.

— Просто е опасно да се доближаваш до радиоактивните вещества — провикна се майка ѝ, застанала пред огледалото, където разресваше косата си. — Особено без подобаващата екипировка.

Кларк повтори обещанието си. Най-накрая родителите ѝ излязоха и тя бе свободна да се върне към таблета си, макар че не можеше да не се зачуди разсеяно какво ли биха казали Глас и приятелките ѝ, ако знаеха, че ще прекара петъчната вечер в работа по есе. Писмените работи по Земни литератури обикновено не я вълнуваха, но това задание беше събудило интереса ѝ. Вместо поредния предсказуем реферат за видимите промени в природата в поезията отпреди Катаклизма, учителката им ги беше накарала да сравнят и противопоставят манията по вампирите през XIX и XXI век.

Макар четивото да бе интересно, навярно по някое време се беше унесла, защото когато седна на дивана, двайсет и четири часовите светлини бяха намалели, а помещението представляваше хаос от непознати сенки. Кларк се изправи и тъкмо се канеше да тръгне към стаята си, когато странен звук прониза тишината. Момичето замръзна. Звукът напомняше почти на вик. Насили се да си поеме дълбоко въздух. Трябваше да прояви съобразителност и да не чете за вампири точно преди лягане.

Обърна се и тръгна по коридора, но тогава прозвуча друг звук — писък, от който я побиха тръпки.

„Стига!“ — сгълча се наум Кларк. От нея никога нямаше да излезе доктор, ако оставяше подсъзнанието ѝ да си играе с ума ѝ. Просто я смущаваше непознатата тъмнина в новия апартамент, това беше всичко. На сутринта всичко пак щеше да е нормално. Кларк размаха ръка пред сензора на вратата на спалнята си и тъкмо щеше да влезе вътре, когато отново чу звука — измъчено стенание.

С лудо биещо сърце тя смени посоката и тръгна по дългия коридор, който водеше към лабораторията. Вместо скенер на ретината тук имаше табло с клавиши. Кларк прокара пръсти над него, зачуди се дали ще успее да се досети каква е паролата, а после приклекна и притисна ухо до вратата.

Тя започна да вибрира. В ухото на Кларк забръмча втори звук. Дъхът ѝ секна. „Невъзможно.“ Но когато звукът отново се разнесе, беше станал още по-ясен.

Не беше просто измъчен вик. Беше дума.

— Моля!

Пръстите на Кларк прелетяха над таблото. Тя въведе трескаво първото, което ѝ хрумна: „Пангея“. Това беше кодът, който майка ѝ използваше за защитените си файлове. Чу се пиукане и се появи съобщение за грешка. После въведе „Елисейски полета“ — името на митичния подземен град, където според приспивните истории, които родителите разказваха на децата си, хората намерили убежище след Катаклизма. Пак грешка. Кларк разрови паметта си, затърси думи, които бе натрупала в речниковия си запас, без да ги използва. Пръстите ѝ се задържаха над таблото. „Люси“. Името на най-старите хоминидни останки, открити от родените на Земята археолози.

Разнесе се поредица от тихи пиукания и вратата се отвори.

Лабораторията беше много по-голяма, отколкото си я беше представяла — по-голяма от целия им апартамент, — и пълна с редици тесни легла, както в болницата.

Очите на Кларк се разшириха и започнаха да се стрелкат от едно легло към друго. Във всички тях имаше деца. Повечето лежаха, потънали в сън, към телата им бяха прикрепени най-различни монитори за наблюдение на жизнените показатели и стойки за системи, макар че няколко бяха облегнати на възглавници и се занимаваха с таблети, които държаха в скута си. Някакво едва проходило момиченце седеше на пода до леглото си и си играеше с овехтяло плюшено мече, а отстрани от една система капеше прозрачна течност и се вливаше в ръката му.

Умът на Кларк трескаво се опита да намери обяснение. Тези деца навярно бяха болни и имаха нужда от грижи по двайсет и четири часа на ден. Може би страдаха от някаква рядка болест, която само майка ѝ можеше да излекува. Или баща ѝ беше на път да открие ново лечение и се нуждаеха от достъп до тях по всяко време на денонощието. И двамата навярно са знаели, че Кларк ще прояви любопитство, но тъй като болестта вероятно беше заразна, бяха излъгали, за да я предпазят.

Викът, който Кларк беше чула от апартамента, се разнесе отново, този път много по-високо. Тя тръгна в посоката, от която идваше той, и стигна до легло в другия край на лабораторията.

Едно момиче на нейните години — сред най-възрастните деца в стаята, осъзна Кларк — лежеше по гръб. Тъмнорусата му коса се беше разпиляла по възглавницата около сърцевидното лице. За миг то просто остана загледано в Кларк.

— Моля те — промълви. Гласът му трепереше. — Помогни ми.

Кларк погледна към етикета на монитора на момичето. „ОБЕКТ 121“.

— Как се казваш? — попита тя.

— Лили.

Кларк стоеше неловко на мястото си, но когато Лили се облегна на възглавниците си, Кларк се отпусна на леглото до нея. Беше започнала обучението си по медицина съвсем наскоро и все още не бе общувала с пациенти, но знаеше, че един от най-важните елементи от работата на лекаря е начинът, по който се държи с тях.

— Сигурна съм, че скоро ще си отидеш вкъщи — успокои я тя. — След като се подобриш.

Момичето прибра колене до гърдите си и зарови глава в тях. Промълви нещо толкова тихо, че Кларк не можа да различи думите.

— Какво? — попита и хвърли поглед назад през рамо. Зачуди се защо няма сестра или медицински стажант, който да замества родителите ѝ. Ако с някое от децата станеше нещо, нямаше да има кой да му помогне.

Момичето вдигна глава, но погледна не към Кларк, а настрани. Задъвка долната си устна и сълзите му секнаха, като оставиха след себе си мъчителна празнота.

Когато най-после проговори, изрече думите не по-силно от шепот:

— Никой никога не се подобрява.

Кларк потисна потръпването си. На кораба болестите бяха редки — след последната епидемия в „Уолдън“, при която бяха наложили карантина, не беше имало други заразни болести. Кларк се огледа из лабораторията за следа, която да ѝ подскаже какво е заболяването, което родителите ѝ лекуват, и очите ѝ се спряха на огромен екран на стената в другия край на стаята. На него проблясваха и изчезваха данни, които оформяха голяма графика. Обект 32. Възраст 7. Ден 1189. 3.4 грей. Червени кръвни телца. Бели кръвни телца. Дишане. Обект 33. Възраст 11. Ден 298. 6 грей. Червени кръвни телца. Бели кръвни телца. Дишане.

Отначало ѝ се стори, че данните не показват нищо особено. Беше съвсем нормално родителите ѝ да наблюдават жизнените показатели на болните деца, за които се грижеха. Но грей нямаше нищо общо с жизнените показатели. Грей беше мярка за измерване на радиация — факт, с който бе отлично запозната, защото родителите ѝ от години проучваха въздействието от излагането на радиация като част от отдавна започналите изследвания дали за хората ще е безопасно да се върнат на Земята.

Погледът на Кларк се прикова в бледото лице на Лили. От някакво тъмно място в дълбините на съзнанието ѝ изпълзя откритие, от което я побиха тръпки. Опита се да го натика обратно, но то се уви около отрицанието ѝ и задуши всички мисли освен една истина, толкова задушаваща, че едва не я задави.

Изследванията на родителите ѝ вече не се ограничаваха до клетъчни култури. Бяха се изместили към изпитания с хора.

Майка ѝ и баща ѝ не лекуваха тези деца. Убиваха ги.

Бяха кацнали насред нещо като поляна — Г-образно пространство, обградено от дървета.

Нямаше много сериозни наранявания, но имаше достатъчно пострадали, които отвориха работа на Кларк. В продължение на почти час тя къса ръкави на якета и крачоли на панталони, за да ги използва като турникети, и заповяда на неколцината пътници, които си бяха счупили кост, да лежат неподвижно, докато се чудеше откъде да намери шини. Запасите им бяха разпилени из тревата, но макар че Кларк изпрати множество хора да потърсят аптечката, така и не я откриха.

Потрошеният транспортен кораб се намираше в тесния край на поляната и пътниците бяха прекарали първите си петнайсет минути на Земята, скупчени около тлеещите му останки, прекалено уплашени и слисани, че да направят повече от няколко несигурни стъпки. Сега обаче започнаха да сноват насам-натам. Кларк все още не бе видяла нито Талия, нито Уелс, макар да не беше сигурна дали последното я кара да изпитва притеснение или облекчение. Може би се беше отдалечил заедно с Глас. Кларк не я беше видяла на кораба, но трябваше да е някъде тук.

— Как се чувстваш? — попита тя и отново се съсредоточи върху превързването на подутия глезен на едно хубаво момиче с ококорени очи и оръфаната панделка, която Кларк бе свалила от тъмната му коса.

— По-добре — отвърна момичето и избърса носа си с ръка, като неволно размаза кръвта от раната по лицето си. Кларк трябваше да намери истински превръзки и антисептични вещества. В момента всички присъстващи се излагаха на микроби, които организмът им никога не беше срещал, и съществуваше голям риск от инфекция.

— Веднага се връщам — обеща Кларк, усмихна се бързо на момичето и се изправи.

Ако сандъкът с лекарства не беше на поляната, най-вероятно все още се намираше на кораба. Кларк забърза обратно към димящата развалина и обиколи периметъра ѝ — опитваше се да открие най-безопасния начин да влезе обратно вътре. Стигна до задната част на кораба, разположена само на няколко метра от първия ред дървета. Потръпна. От тази страна на поляната дърветата растяха толкова нагъсто, че листата им закриваха по-голямата част от светлината и хвърляха по земята странни сенки, които се разпръснаха, щом задуха вятър.

Очите на Кларк се присвиха и се приковаха върху нещо, което не помръдна. Не беше сянка.

На земята лежеше момиче, сгушено до корените на дърво. Навярно при кацането беше излетяло през задната част на кораба. Кларк се люшна напред и почувства как от гърлото ѝ се изтръгва ридание, когато разпозна късата къдрава коса и луничките по носа. Талия.

Кларк се втурна напред и коленичи до нея. От раната от едната страна на ребрата ѝ шуртеше кръв и оцветяваше тревата в тъмночервено, сякаш самата земя кървеше. Талия дишаше, но с усилие и повърхностно.

— Всичко ще се оправи — прошепна Кларк и стисна отпуснатата ръка на приятелката си. Вятърът шумолеше над тях. — Заклевам се, Талия, всичко ще се оправи.

Думите ѝ звучаха повече като молитва, отколкото като окуражение, макар че не беше сигурна на кого се моли. Хората бяха изоставили Земята в най-мрачния ѝ час. Планетата нямаше да я е грижа колко от тях умират при опита да се завърнат.

Глава 6

Уелс

Уелс потръпна в хладния късен следобед. През няколкото часа, изтекли от аварийното им кацане, въздухът беше изстинал. Момчето се премести по-близо до големия огън, без да обръща внимание на злобните погледи на аркадийските младежи от двете си страни. Всяка нощ по време на Затворничеството си бе сънувал как ще пристигне на Земята заедно с Кларк. Но вместо да ѝ държи ръката и заедно да се взират удивени в планетата, бе прекарал деня в ровене из изгорели припаси и опити да забрави изражението, което премина по лицето на Кларк, когато го зърна. Не беше очаквал да плесне с длани и да го прегърне, но нищо на този свят не можеше да го подготви за чистото презрение в погледа ѝ.

— Мислиш ли, че баща ти вече е гушнал букета? — попита едно момче от „Уолдън“, което беше няколко години по-младо от Уелс, и останалите наоколо се изхилиха.

Уелс усети стягане в гърдите, но се насили да остане спокоен. Можеше да надвие един или двама от тези малки нахалници без особени усилия. По време на обучението си за офицер беше безспорният шампион по канадска борба. Той обаче беше само един, а те — деветдесет и пет… деветдесет и шест, ако броеше и Кларк, която несъмнено беше най-зле разположена към Уелс от всички, които в този момент се намираха на планетата Земя.

Докато се качваха в транспортния кораб, се ужаси, когато не видя Глас там. Цял „Феникс“ се шокира, когато затвориха Глас непосредствено след Кларк, макар че колкото и да притискаше баща си, Уелс така и не разбра какво е направила. Искаше му се да разбере защо не са я избрали за мисията. Макар да се опитваше да убеди сам себе си, че може да са я помилвали, много по-вероятно бе все още да е затворена и да отброява дните до осемнайсетия си рожден ден, който наближаваше толкова бързо. Стомахът му се сви само при мисълта за това.

— Питам се дали Канцлер-младши не си въобразява, че ще получи първите порции от всичката храна? — подметна едно момче от „Аркадия“. Джобовете му бяха пълни с пакети провизии, които беше събрало по време на трескавото щуране след катастрофата. Доколкото виждаше Уелс, ги бяха изпратили на Земята с храна, която нямаше да стигне и за месец и щеше да свърши още по-бързо, ако хората продължаха да прибират в джобовете си всичко, което намерят. Но това беше невъзможно — трябваше да има още провизии в някакъв контейнер. Щяха да го намерят, щом приключеха с претърсването на отломките.

— А дали очаква да му оправяме леглото? — подсмихна се дребничко момиче с белег на челото.

Без да им обръща внимание, Уелс вдигна поглед към безкрайната ивица тъмносиньо небе. Наистина беше удивително. Макар че беше виждал снимки, не си бе представял, че цветът ще е толкова ярък. Струваше му се странно, че едно синьо одеяло — нищо повече от азотни кристали и пречупена светлина — го отделя от морето от звезди и единствения свят, който някога беше познавал. Почувства болка в гърдите заради тримата младежи, които не бяха оцелели достатъчно дълго, за да зърнат тези гледки. Телата им лежаха от другата страна на транспортния кораб.

— Легло ли? — изпръхтя едно момче. — Ако може да ми кажеш къде да намерим легло на това място…

— Е, тогава къде, по дяволите, се предполага, че ще спим? — попита момичето с белега и огледа поляната, сякаш очакваше като с магия да се появят спални помещения.

Уелс прочисти гърлото си.

— В провизиите ни има палатки. Трябва само да приключим с преглеждането на контейнерите и да съберем всичко необходимо. А дотогава е редно да изпратим няколко души да потърсят вода, за да знаем къде да издигнем лагер.

Момичето хвърли демонстративен поглед първо от едната си страна, а после и от другата.

— Изглежда обещаващо — подметна и предизвика нови подсмихвания.

Уелс се опита да се насили да запази спокойствие.

— Работата е там, че ако сме близо до поток или езеро, ще е по-лесно да…

— А, добре — намеси се един тих глас. — Идвам тъкмо навреме за лекцията.

Уелс погледна на една страна и видя, че към тях се приближава момче на име Греъм. С изключение на Уелс и Кларк, той беше единственият пътник от „Феникс“, но сякаш познаваше повечето уолдънци и аркадийци по име, а всички те се отнасяха с него с учудващо уважение. Уелс не искаше дори да си представя какво ще трябва да направи, за да го спечели.

— На никого не чета лекция. Просто се опитвам да опазя всички ни живи.

Греъм вдигна вежда.

— Интересно, като се има предвид, че баща ти постоянно осъжда приятелите ни на смърт. Но не се тревожи, знам, че си на наша страна. — Ухили му се. — Нали така?

Уелс го погледна предпазливо и кимна отсечено.

— Разбира се.

— И така — продължи Греъм. Приятелският му тон се биеше с враждебния блясък в очите му, — какво е било нарушението ти?

— Този въпрос не е особено учтив, не смяташ ли? — Уелс се опита да изпише на устните си нещо, което се надяваше да мине за загадъчна усмивка.

— Съжалявам — извини се Греъм и лицето му доби престорено изражение на подигравателен ужас. — Трябва да ми простиш. Нали разбираш, когато човек е прекарал последните осемстотин четирийсет и седем дни от живота си затворен на дъното на кораба, понякога забравя какво се смята за учтив разговор на „Феникс“.

— Осемстотин четирийсет и седем дни? — повтори Уелс. — Май спокойно можем да допуснем, че не са те затворили, задето си объркал количеството крадени билки от склада.

— Не — потвърди Греъм и направи крачка към него. — Не заради това.

Тълпата утихна и Уелс видя как неколцина се размърдват неловко, а други се навеждат жадно напред.

— Затвориха ме за убийство.

Погледите им се срещнаха. Уелс се постара да запази изражението си безстрастно — отказваше да даде на Греъм удовлетворението да види изписания на лицето му шок.

— Така ли? — попита небрежно той. — И кого си убил?

Греъм се усмихна студено.

— Ако беше прекарал поне малко време с нас, останалите, щеше да знаеш, че този въпрос не се смята за много учтив.

Последва миг напрегната тишина, преди Греъм ненадейно да смени темата.

— Но аз и бездруго знам какво си сторил. Когато приберат сина на канцлера, новините се разчуват бързо. Предположих, че няма да признаеш. Но сега, когато си бъбрим тъй приятно, може би ще можеш да ни кажеш какво точно правим тук долу. Може би ще си способен да ни обясниш защо продължават да екзекутират толкова много от приятелите ни след повторните им процеси. — Греъм продължаваше да се усмихва, но гласът му беше станал тих и опасен. — И защо сега? Какво е накарало баща ти да реши да ни изпрати долу съвсем ненадейно?

Баща му. През този ден, който прекара погълнат от новото странно преживяване, че се намира на Земята, Уелс почти беше успял да се самоубеди, че сцената на палубата за излитане — пронизителният звук на изстрела, кръвта, която разцъфна като тъмно цвете на гърдите на баща му — е била само ужасен сън.

— Той, естествено, няма да ни каже — подсмихна се презрително Греъм. — Нали, войнико? — добави с подигравателен поклон.

Аркадийците и уолдънците, които гледаха Греъм, се извърнаха нетърпеливо към Уелс. Кожата му настръхна от напрегнатите им погледи. Разбира се, той знаеше какво става. Знаеше защо екзекутираха толкова много деца на осемнайсетия им рожден ден за престъпления, за които в миналото можеше да им дадат амнистия. Защо бяха организирали и задвижили толкова набързо тази мисия, без да разполагат с време да съставят подобаващ план.

Знаеше го по-добре от всички, защото вината беше негова.

— Кога ще се приберем у дома? — попита момче, което не изглеждаше на повече от дванайсет. Уелс изпита ненадеен прилив на жалост към съкрушената майка, която все още се намираше някъде на кораба и нямаше представа, че са запратили сина ѝ през Космоса на планета, която човешката раса бе изоставила, защото я беше преценила за обречена.

— Ние сме си у дома — отговори Уелс, като вложи в гласа си цялата искреност, която успя да събере.

Ако го повтореше достатъчно често, може би и той щеше да го повярва.

Миналата година за малко да пропусне концерта. Открай време беше любимата му проява, единствената вечер, през която изваждаха музикалните реликви от безкислородните камери за съхранение. Докато гледаше как изпълнителите, които прекарваха по-голямата част от времето си, като репетираха със симулатори, изтръгват от реликвите ноти и акорди, изпитваше чувството, че присъства на възраждане. Единствените оцелели инструменти във Вселената, издялани и споени от ръце на отдавна умрели хора, творяха същите извисяващи се мелодии, които някога бяха звучали в концертните зали на загинали цивилизации. Веднъж годишно Райската зала се изпълваше с музика, която бе надживяла времето на хората на Земята.

Но когато Уелс влезе в залата — голямо овално помещение, обградено от извит панорамен прозорец, — скръбта, която се носеше през тялото му през последната седмица, се втвърди в стомаха му. Обикновено гледката му се струваше невероятно красива, но тази нощ блестящите звезди, заобиколили обвитата от облаци Земя, му напомняха на свещи на бдение над мъртвец. Майка му обичаше музиката.

Както обикновено, беше претъпкано. Почти всички обитатели на „Феникс“ кръжаха въодушевени наоколо. Много от жените нямаха търпение да си покажат новите рокли — скъп и може би влудяващ подвиг, зависещ от това какви текстилни остатъци е открил човек на пункта на Обмяната. Уелс направи няколко крачки напред и сред тълпата се разнесе вълна от шепот и многозначителни погледи.

Той се помъчи да се съсредоточи върху предната част на помещението — там музикантите се събираха под дървото, на което бе наречена Райската зала. Легендата гласеше, че фиданката е оцеляла чудодейно след изгарянето на Северна Америка и била пренесена на „Феникс“ точно преди Изхода. Сега се издигаше до самия покрив на залата и тънките ѝ клонки се простираха на повече от десет метра във всяка посока и създаваха балдахин от листа, който отчасти забулваше изпълнителите с воал от обагрени в зелено сенки.

— Това синът на канцлера ли е? — попита някаква жена зад него.

Във вече зачервените му бузи нахлу нова вълна топлина. Така и не бе успял да развие имунитет към подобната на комета следа от сепвания и любопитни погледи, която влачеше след себе си, но тази нощ му се струваше непоносима.

Обърна се и се запъти към вратата, но застина, когато една ръка сграбчи неговата. Извърна се и зърна Кларк, която го гледаше изпитателно.

— Къде смяташ да избягаш?

Уелс се усмихна мрачно.

— Оказа се, че не съм в настроение за музика.

Кларк го погледна за миг, а после плъзна ръката си в неговата.

— Остани. Като услуга към мен.

Поведе го към две празни места на най-задния ред.

— Трябва да ми кажеш какво слушаме.

Уелс въздъхна и седна до нея.

— Вече ти казах, че свирят Бах — каза той и хвърли изпълнен с копнеж поглед към вратата.

— Знаеш за какво говоря — преплете Кларк пръсти с неговите. — Това движение, онова движение. — Ухили се. — А освен това винаги ръкопляскам в неподходящото време.

Уелс я стисна за ръката.

Нямаше нужда от никакъв увод или обявление. От мига, в който избликнаха първите ноти, тълпата утихна, лъкът на цигуларя разряза бъбренето ѝ, което се носеше над струните. После се присъедини виолончелистът, последван от кларинетиста. Тази вечер нямаше барабани, но това нямаше значение. Уелс можеше на практика да чуе ударите на двеста сърца, които туптяха в такт с музиката.

— Винаги съм си представял, че един залез ще звучи точно така — прошепна Уелс.

Думите се изплъзнаха от устата му, преди да има време да помисли, и той се подготви да види как Кларк завърта очи или поне го поглежда объркано.

Но мелодията беше омагьосала и нея.

— Много бих искала да видя залез — прошепна тя и облегна глава на рамото му.

Уил разсеяно прокара ръка по копринената ѝ коса.

— Много бих искал да видя залез заедно с теб.

Приведе се и я целуна по челото.

— Какво ще правиш след седемдесет и пет години? — прошепна той.

— Ще си почиствам зъбните протези — усмихна се Кларк. — Защо?

— Защото имам идея за първата ни среща на Земята.

Светлината гаснеше, а огънят трепкаше по лицата на хората, събрани около Уелс.

— Знам, че всичко това изглежда странно и заплашително и да, нечестно, но има причина да сме тук — обърна се той към тълпата. — Ако ние оцелеем, значи и всички други ще оцелеят.

Към него се обърнаха почти сто глави и за миг му се стори, че думите му може би са пробили пластовете на втвърдена войнственост и невежество. Тогава обаче един нов глас разби мълчанието:

— Внимавай, Джаха.

Уелс се обърна и видя високо момче в опръскана с кръв униформа на пазач. Момчето, което си бе пробило път на транспортния кораб, същото, което беше взело бащата на Уелс за заложник.

— Земята все още се възстановява. Не знаем колко гадости ще може да издържи.

Около огъня премина нова вълна от кикот и пръхтене и Уелс изпита внезапен силен гняв. Заради този младеж баща му — човекът, натоварен със закрилата на цялата човешка раса — беше прострелян, а то имаше наглостта да стои там и да обвинява Уелс в гадости?

— Моля? — попита Уелс, вирна брадичка и измери момчето с най-ледения си офицерски поглед.

— Стига с тия дивотии, става ли? Просто кажи какво наистина имаш предвид. Ако правим точно това, което кажеш, няма да ни издадеш на баща си, така ли?

Уелс присви очи.

— Благодарение на теб баща ми най-вероятно е в болницата.

„Получава най-добрите медицински грижи и бързо ще се оправи“ — добави наум той. Надяваше се, че е така.

— Ако изобщо е жив — прекъсна го Греъм и се разсмя. За миг на Уелс му се стори, че другото момче потръпва.

Уелс направи крачка напред, но тогава сред тълпата се разнесе друг вик, който го накара да се закове на място:

— Значи не си шпионин?

— Шпионин ли? — Уелс едва не се разсмя на обвинението.

— Да — съгласи се лъжепазачът. — Шпионираш ни точно като тези гривни, нали така?

Уелс погледна към момчето с униформата, която не му беше по мярка. Дали някой му беше казал за предназначението на гривните, или само го беше разбрало?

— Ако Съветът искаше да ви шпионира — рече той, без да отговаря на въпроса за транспондерите, — не смяташ ли, че щеше да избере някой, който да не се набива толкова на очи?

Момчето в окървавената униформа се подсмихна.

— Някой друг път можем да обсъдим плюсовете и минусите на администрацията на баща ти. Засега ни кажи само едно: щом не си шпионин, какво, по дяволите, правиш тук? Няма начин който и да било от нас да повярва, че наистина си бил затворен.

— Съжалявам — отговори Уелс с тон, който подсказваше всичко друго освен разкаяние. — Ти си този, който се появи в открадната униформа на пазач и взе баща ми за заложник, за да се качиш на този кораб. Мисля, че ти си този, който ни дължи обяснение.

Очите на момчето се присвиха.

— Направих това, което трябваше, за да защитя сестра си.

— Сестра ти? — повтори Уелс. На „Уолдън“ хората нарушаваха законите за популацията по-често, отколкото на „Феникс“, но Уелс не бе чувал някой да има брат или сестра, не и от Катаклизма насам.

— Точно така. — Момчето скръсти ръце пред гърдите си и погледна Уелс предизвикателно в очите. — Сега ще те попитам още веднъж: какво наистина правиш тук?

Уелс отново пристъпи напред. Не дължеше обяснение на никого, най-малко на този престъпник, който навярно лъжеше, че има сестра, както и кой знае за какво още друго. После обаче някакво движение привлече погледа му. Кларк се приближаваше към огъня от другата страна на поляната, където допреди малко се беше грижила за ранените пътници.

Уелс се извърна обратно към високото момче и въздъхна. Гневът му се оттече.

— Тук съм по същата причина като теб. — Погледът му се стрелна към Кларк, която все още не можеше да ги чуе. — Направих така, че да ме затворят, за да защитя един важен за мен човек.

Тълпата утихна. Уелс ѝ обърна гръб и тръгна. Не го интересуваше дали го гледат, просто се запъти към Кларк.

За миг мозъкът му блокира, когато я зърна. С потъмняването на небето светлината на поляната се бе променила и сякаш караше златистите точици в очите ѝ да сияят. Тук, на Земята, беше по-красива, отколкото някога я беше виждал.

Погледите им се срещнаха и по гърба му пролази тръпка. Преди по-малко от година можеше да каже какво си мисли тя само като я погледнеше. Сега обаче изражението ѝ бе непроницаемо.

— Какво правиш тук, Уелс? — попита Кларк с вял, уморен глас.

„Тя е в шок“ — каза си Уелс и застави ума си да приеме това неадекватно обяснение.

— Дойдох заради теб — отвърна тихо той.

На лицето ѝ се появи изражение, което проби бариерите — смесица от скръб, разочарование и жалост, която сякаш премина от очите на Кларк право в гърдите на Уелс.

— Иска ми се да не беше — въздъхна тя и мина покрай него. Отдалечи се, без дори да го погледне повече.

Думите ѝ го оставиха без дъх и за миг единственото, за което можеше да мисли, беше да не забравя как да диша. Сетне чу хор от възклицания откъм лагерния огън зад гърба си и се обърна, изпълнен с любопитство пряко волята си. Всички сочеха нагоре към небето, което се превръщаше в симфония от цветове.

Първо в синьото се появиха оранжеви ивици, като обой, който се присъединява към флейта и превръща солово изпълнение в дует. Тази хармония се преля в кресчендо от цветове, когато жълтото, а после и розовото добавиха своя глас към хора. Небето потъмня и многобройните цветове изпъкнаха още по-ясно. Думата „залез“ не беше достатъчна, за да изрази значението на красотата над тях, и за милионен път от пристигането им насам Уелс установи, че думите, с които ги бяха учили да описват Земята, бледнеят в сравнение с действителността.

Дори Кларк, която от сблъсъка досега не се бе спряла нито за миг, застина на място и вдигна глава, за да види по-добре чудото, което се случваше над тях. Нямаше нужда Уелс да гледа лицето ѝ, за да знае, че очите ѝ са разширени от благоговение, а устните — леко разтворени в ахване, докато наблюдава нещо, за което само беше мечтала. Нещо, за което и двамата само бяха мечтали, поправи се той. Извърна се настрана, неспособен да понесе гледката. Болката се втвърди и се превърна в плътно и остро оръжие в гърдите му. Това беше първият залез, който хората виждаха от три века насам, а той го наблюдаваше сам.

Глава 7

Белами

Белами присви очи и погледна към слънцето. Открай време предполагаше, че древните поети просто са дрънкали глупости или поне са разполагали с много по-добри наркотици от всичко, което някога беше опитвал. Но се оказа, че са били прави. Стори му се безумно, че небето изсветлява от черно до сиво, а после избухва в ивици от цветове. Не че изпитваше желание да подеме песен или нещо подобно, но пък Белами открай време не беше артистична натура.

Наведе се и придърпа одеялото на Октавия на рамото ѝ. Предишната вечер го беше зърнал да се подава от един от контейнерите с припаси и в последвалото боричкане изби зъба на някакво хлапе. Издиша и загледа как дъхът му кристализира пред него, много по-продължително, отколкото на кораба, където вентилационната система на практика изсмукваше въздуха от дробовете на човек, преди да е успял да излезе от устата му.

Огледа поляната наоколо. След като онова момиче Кларк прегледа Октавия и заяви, че само си е навехнала глезена, Белами беше пренесъл сестра си до дърветата, където бяха пренощували. Щяха да се държат настрана, докато Белами успееше да разбере колко от тези хлапета са истински престъпници и колко просто са се озовали на неподходящото място в неподходящия момент.

Белами стисна ръката на сестра си. Той беше виновен, че я затвориха. Заради него беше тук. Трябваше да се досети, че е намислила нещо — седмици наред не спираше да говори колко гладни са някои от децата в груповия ѝ дом. Беше само въпрос на време, преди да предприеме нещо, за да ги нахрани, дори това да означаваше да открадне. Безкористната му сестричка бе осъдена на смърт, защото имаше прекалено голямо сърце.

Негова работа бе да я закриля. И за пръв път от раждането ѝ насам се беше провалил.

Белами отметна плещи назад и вдигна брадичка. Беше висок за шестгодишен, но хората все пак го гледаха, докато вървеше през тълпата в центъра за разпределение. Самостоятелното идване на деца тук не противоречеше на правилата, но се случваше рядко. Белами си повтори наум списъка, който майка му го беше накарала да ѝ повтори три пъти, преди да му позволи да напусне апартамента им. „Ястие с фибри — два купона. Пакети с глюкоза — един купон. Дехидратирано жито — два купона. Люспи от подземни стъбла — един купон. Протеинов хляб — три купона.“

Стрелна се покрай две жени, които се бяха спрели пред някакви бели неща, които приличаха на мозък, и мърмореха. Белами завъртя очи и продължи да върви. На кого му пукаше, че „Феникс“ получава всички хубави продукти от слънчевите полета? Всеки, който искаше да яде зеленчуци, навярно имаше малък разкашкан мозък.

Белами сви длани под автомата за разпределяне на фибри, хвана пакета, който падна от него, и го пъхна под мишница. Запъти се към отделението с люспици, когато нещо ярко и слънчево привлече погледа му. Обърна се и в една витрина видя купчина червени кръгли плодове. Обикновено не обръщаше внимание на скъпите неща, които управляващите държаха заключени — изкривени моркови, които му напомняха на оранжевите пръсти на някоя вещица, и грозни гъби, които приличаха повече на изсмукващи мозъци зомбита, излезли от някоя черна дупка, отколкото на храна. Тези обаче бяха различни. Плодовете бяха розови — същия цвят, който включи съседката му Рила, когато си играеха на нападение на извънземни в коридора. Или поне си играеха, преди пазачите да отведат бащата на Рила, а нея да изпратят в детски дом.

Белами застана на пръсти, за да прочете числото на табелката с данни. Единайсет купона. Звучеше скъпо, но той искаше да направи нещо мило за майка си, която от дни не беше ставала от леглото. Белами не можеше да си представи какво е да си толкова уморен.

— Искаш ли, или не? — попита раздразнен глас. Той вдигна глава и видя жена в зелена униформа, която го гледаше намръщено. — Или поръчай, или се дръпни.

Бузите на Белами пламнаха. За миг си помисли да избяга. Притеснението му обаче бе пометено от прилив на негодувание. Нямаше да позволи на някаква кисела служителка в центъра за разпределение да му попречи да купи на майка си изкушението, което заслужаваше.

— Ще взема две — отговори той с надменния глас, който винаги караше майка му да завърти очи и да се запита: „Чудя се от кого си го наследил?“ — И недейте да ги пипате много-много — добави преднамерено той.

Жената вдигна вежда и погледна към пазачите зад масата за транзакции. Никой на „Уолдън“ не обичаше пазачите, но майка му като че ли изпитваше особен страх от тях. В последно време го хващаше за ръката и тръгваше в другата посока всеки път щом зърнеше да се приближава патрулен екип. Възможно ли беше да е направила нещо лошо? Пазачите щяха ли да я отведат, както бяха отвели бащата на Рила? „Не — каза си Белами. — Няма да им позволя.“

Взе ябълките си и се запъти към масата за транзакции. Друга служителка по разпределението провери картата му и за миг се загледа в информацията на таблото, преди да вдигне рамене и да му махне да минава. Един от пазачите го изгледа любопитно, но Белами беше приковал очи право пред себе си. Насили се да върви бавно, докато не излезе от центъра. Тогава хукна, притиснал пакетите до гърдите си, докато летеше по тротоара, който водеше до жилищната му част.

Шмугна се в апартамента им и внимателно затвори вратата зад гърба си. Нямаше търпение да покаже на майка си какво ѝ носи. Влезе в жилищното пространство, но светлините не се включиха. Да не би сензорът пак да се беше повредил? Стомахът на Белами леко се сви. Майка му мразеше да иска услуги по поддръжка. Не обичаше в дома им да влизат непознати. Колко време обаче можеха да прекарат в тъмното?

— Мамо! — провикна се Белами и се втурна в стаята ѝ. — Върнах се! Успях!

Тук осветлението работеше и се включи веднага щом момчето влетя през вратата. Но леглото беше празно.

Белами застина. Обля го нова вълна на ужас. Майка му я нямаше. Бяха я отвели. Беше съвсем сам. После до ушите му достигнаха приглушени звуци откъм кухнята. Той въздъхна, когато паниката му бързо се замени първо от облекчение, а после и от въодушевление. Майка му беше станала от леглото!

Втурна се вътре. Майка му стоеше с лице към малкия кръгъл прозорец, който гледаше към тъмното стълбище. Беше поставила едната си ръка на кръста, сякаш я болеше.

— Мамо! — провикна се Белами. — Виж какво ти нося!

Майка му рязко си пое въздух, но не се обърна.

— Белами — отвърна тя, сякаш се обръщаше към съсед, който се е отбил неочаквано. — Върна се. Остави храната на масата и иди в стаята си. Веднага идвам.

Разочарованието се стовари отгоре му и прикова краката му към пода. Той искаше да види изражението на майка си, когато зърне плодовете.

— Виж! — подкани я той и протегна ръце напред, без да е сигурен дали майка му ще успее да различи някакво отражение в тъмния прашен прозорец.

Тя обърна глава и го погледна през рамо.

— Какво е това? — попита и присви очи. — Ябълки?

Стисна устни и потърка главата си, както някога, когато се връщаше от работа. Преди да се разболее.

— Колко стру… няма значение. Просто си иди в стаята, става ли?

Белами остави пакетите на масата близо до вратата и дланите му започнаха да се потят. Нещо лошо ли беше направил? Светлините трепнаха, а после угаснаха.

— По дяволите! — измърмори майка му и погледна към тавана. — Белами, веднага! — заповяда тя. Или поне Белами си мислеше, че е майка му. Отново се беше извърнала от него и гласът ѝ се виеше в тъмнината така, че дори не звучеше като нея.

Докато се отдалечаваше, Белами хвърли бърз поглед през рамо. Майка му не изглеждаше като самата себе си. Беше се обърнала на една страна и коремът ѝ изглеждаше огромен и кръгъл, сякаш криеше нещо под блузата си. Момчето примигна и офейка, убедено, че очите му си правят шеги с него. Не обърна внимание на тръпките, които го побиха.

— Как е тя?

Белами вдигна глава и видя застаналата наблизо Кларк, която неловко местеше поглед от него към сестра му и обратно. Кимна.

— Мисля, че е добре.

— Хубаво. — Момичето вдигна леко опърлената си вежда. — Защото щеше да е срамота, ако беше изпълнил заплахата си от снощи.

— Какво съм казал?

— Че ако не спася сестра ти, ще взривиш цялата проклета планета и всички на нея.

Белами се усмихна.

— Добре че е само навехнат глезен.

Наклони глава на една страна и огледа озадачено Кларк. Под очите ѝ тъмнееха сини кръгове на изтощение, но пурпурните сенки само ги караха да изглеждат още по-зелени. За миг изпита прилив на вина, задето снощи се държа така ужасно с нея. Тогава реши, че си има работа просто с поредното егоцентрично момиче от „Феникс“, което се обучава за лекар, за да има с какво да се перчи на партита. Но умората, изписана във фините черти на лицето ѝ, и засъхналата в червеникавозлатистата ѝ коса кръв ясно показваха, че откакто се приземиха, не е спирала да си почине.

— И така — продължи Белами, щом си спомни за речта, която Уелс изнесе край лагерния огън предишния ден, и как Кларк се отдалечи демонстративно от него, — защо се държа толкова гадно с малкия Канцлер младши?

Кларк се втренчи в него със смесица от шок и възмущение. За миг Белами си помисли, че наистина може да го удари. Тя обаче само поклати глава.

— Не е твоя работа.

— Той гаджето ти ли е? — настоя Белами.

— Не — отвърна Кларк с равен глас, но после устните ѝ се извиха във въпросителна усмивка. — Какво ти пука?

— Просто събирам статистически данни — отговори Белами. — По-точно, опитвам се да определя дали всички хубави момичета на Земята си имат гаджета.

Кларк завъртя очи, но после се извърна обратно към Октавия и всяка закачливост изчезна от изражението ѝ.

— Какво има? — премести поглед Белами от Кларк към сестра си.

— Нищо — отвърна бързо Кларк. — Просто ми се иска да имах нещо антисептично за тази рана на лицето ѝ. А на някои от другите ще им трябват антибиотици.

— Значи нямаме никакви лекарства? — намръщи се разтревожено Белами.

Кларк го изгледа стреснато.

— Мисля, че медицинските комплекти са изхвърчали от кораба след катастрофата. Но ще се справим — побърза да добави тя. Лъжата се изплъзна от устните ѝ, преди да е успяла да изпише на лицето си изражение, което да ѝ съответства. — За известно време ще се оправим. Човешкото тяло притежава забележителна способност да се лекува само…

Гласът ѝ заглъхна, когато очите ѝ се приковаха върху кървавите петна на откраднатата му униформа.

Белами погледна надолу и се намръщи. Зачуди се дали момичето си мисли за канцлера. Самият той се надяваше, че Джаха е оцелял — и без него ръцете му бяха достатъчно окървавени. Но това навярно нямаше значение. Този, когото Съветът решеше да изпрати със следващата група, със сигурност щеше да е упълномощен да екзекутира Белами на място, нищо че канцлерът пострада по случайност. Веднага щом Октавия се оправеше достатъчно, за да може да се движи, двамата с Белами щяха да се разкарат оттук. Няколко дни щяха да скитат насам-натам, да се отдалечат от групата и накрая да намерят място, на което да се установят. Не беше прекарал месеци наред в размисъл над тези древни наръчници за оцеляване, които бе открил на палуба Б, за едното нищо. Каквото и да ги очакваше в тази гора, Белами щеше да бъде подготвен. Не можеше да е по-лошо от това, което щеше да падне от небето право върху главите им.

— Кога смяташ, че ще може да стъпва на него?

Кларк отново се обърна към Белами.

— Навяхването е лошо, така че бих казала, няколко дни, докато проходи, и седмица-две, докато заздравее напълно.

— Но може и да е по-рано?

Тя наклони глава на една страна и му се усмихна леко — усмивка, която го накара за миг да забрави, че е изоставен на предполагаемо токсична планета с деветдесет и девет непълнолетни нарушители.

— Защо бързаш толкова?

Преди да успее да ѝ отговори обаче, някой извика името ѝ и тя изчезна.

Белами си пое дълбоко въздух. За негова изненада, това просто действие прочисти главата му и го накара да се почувства по-буден и нащрек. Въздухът навярно щеше да се окаже токсичен, но с всяка поета глътка усещаше нещо неназоваемо, но интригуващо, като загадъчно момиче, което не те поглежда в очите, но минава достатъчно близо край теб, че да доловиш полъх от парфюма му.

Направи още няколко крачки към дърветата. Искаше да ги разгледа по-отблизо, но не смееше да се отдалечи прекалено от Октавия. Не приличаха на нито един от познатите му видове, но все пак единствените земни ботанически видове, които успя да открие, растяха в Африка, а Уелс сякаш бе казал, че в момента се намират на Източния бряг на това, което някога е било Съединени американски щати.

Близо до него една клонка се прекърши. Белами се обърна и видя момиче с дълго тясно лице и твърда коса.

— Мога ли да ти помогна?

— Уелс казва, че всички, които не са ранени, трябва да започнат да събират дърва.

В стомаха на Белами се сви топка на раздразнение и той се усмихна сковано на момичето.

— Уелс май не е в положение, в което да може да раздава заповеди, затова, ако нямаш нищо против, аз сам ще се грижа за себе си, става ли?

Тя пристъпи нервно от крак на крак и хвърли тревожен поглед през рамо.

— Тръгвай — каза Белами и посочи с ръце напред. Изпита задоволство, когато видя, че момичето се отдалечава.

Протегна врат и погледна нагоре към небето. Очите му поглъщаха празнота във всички посоки. Нямаше значение къде се намират. Всяко място на тази планета щеше да е безкрайно по-хубаво от света, който бяха оставили след себе си.

За пръв път в живота си Белами беше свободен.

Глава 8

Глас

Глас прекара останалата част от нощта на дивана на Люк, благодарна, че Камий не попита защо отказа да спи в старата стая на Картър. Бяха решили, че ще е най-добре Глас да остане скрита в апартамента на Люк до края на смяната в шест часа, когато щеше да има по-малко патрулиращи пазачи.

През цялата нощ момичето не спря да се мята и върти. Всеки път, щом се обърнеше, гривната се забиваше в кожата му — болезнено напомняне, че макар самата Глас да е в опасност, Уелс се намира на стотици километри от нея и се мъчи да оцелее на планета, която от векове не можеше да поддържа живот. Мечтата му открай време беше да види Земята, но не и по този начин. Не и когато имаше опасност тя още да е токсична. Не и след като видя как прострелват баща му пред очите му.

Докато лежеше и се взираше в тавана, не ѝ беше по силите да спре ушите си да се ослушват за звуци в тъмнината. И най-приглушеният шепот от другата страна на вратата на Люк бе достатъчен да преобърне стомаха ѝ. Тишината беше още по-лоша.

Точно когато денонощното осветление започна да се промъква под входната врата, вратата на спалнята на Люк се отвори и двамата с Камий излязоха, като залитаха уморено. Очевидно и те не бяха спали много. Люк вече беше облякъл цивилни дрехи, както когато не беше на служба, но Камий носеше само една от старите му тениски. Подгъвът ѝ стигаше до края на стройните бедра на момичето. Глас се изчерви и отклони поглед.

— Добро утро.

Официалният тон на Люк я накара да потръпне. Последния път, когато ѝ бе казал тези думи, двамата се намираха в леглото му и той ги прошепна в ухото ѝ.

— Добро утро — успя да изрече тя и прогони спомена от главата си.

— Трябва да свалим гривната — посочи Люк към китката ѝ.

Глас кимна и стана от дивана. Погледът на Камий се местеше от нея към Люк и обратно и Глас пристъпи неловко от крак на крак.

Най-накрая другото момиче скръсти ръце на гърдите си и се обърна към Люк.

— Сигурен ли си, че идеята е добра? Ами ако някой те види?

Изражението на Люк помръкна.

— Вече говорихме за това.

Изрече думите тихо, но Глас долови нотката на раздразнение в гласа му.

— Ако не ѝ помогнем, те ще я убият. Така е правилно.

„Така е правилно“ — помисли си Глас. Сега това беше единственото, което означаваше за него — живот, чието погубване не искаше да му тежи на съвестта.

— По-добре нея, отколкото теб — отговори Камий с треперещ глас.

Люк се наведе и я целуна по темето.

— Всичко ще мине добре. Ще я заведа обратно на „Феникс“ и веднага се връщам.

Камий въздъхна и метна на Глас блуза и панталон.

— Заповядай — изсумтя тя. — Знам, че не е по вашите стандарти от „Феникс“, но така ще изглеждаш малко по-достоверно. С тази коса няма начин да минеш за санитарен работник.

Стисна ръката на Люк и влезе обратно в спалнята му, като го остави насаме с Глас.

Глас продължаваше да стои права, стиснала непохватно дрехите. За миг двамата просто останаха загледани един в друг. При последната им среща изобщо не би се замислила дали да се преоблече пред него.

— Дали да не…? — попита тя и посочи към стаята на Картър.

— О! — изчерви се леко Люк. — Не, аз просто… Веднага се връщам.

Върна се в спалнята си. Глас се преоблече колкото се може по-бързо, като се мъчеше да не обръща внимание на шепота, който долиташе през вратата и пареше кожата ѝ подобно на убождане с игли.

Когато Люк се върна, я завари в широк сив панталон, който едва се крепеше на хълбоците ѝ, и груба синя тениска, която жулеше кожата ѝ. Люк я огледа критично.

— Нещо липсва — изтъкна той. — Не приличаш на затворничка, но определено не минаваш и за уолдънка.

Глас свенливо започна да приглажда страните на омачкания си панталон. Питаше се дали Люк не би предпочел да е с момиче, което изглежда съвсем естествено в тези дрехи.

— Не е заради това — каза той. — Заради косата ти е. Тук момичетата не я пускат толкова дълга.

— Защо? — попита тя и с лек прилив на вина осъзна, че никога не е забелязвала този факт.

Люк ѝ беше обърнал гръб и сега ровеше в малко кошче до стената.

— Може би защото е прекалено трудно да я поддържат. Тук, на „Уолдън“, не получаваме същите порции вода като вас на „Феникс“.

Обърна се с триумфално изражение и извади износена шапка на петна.

Глас му се усмихна немощно.

— Благодаря — каза тя, взе шапката от него, при което ръцете им се докоснаха, и я сложи на главата си.

— Не мисля, че сме приключили — обади се той, докато я оглеждаше и се мръщеше. Пристъпи към нея и с една ръка свали шапката, а с другата посегна над рамото ѝ и прибра косата ѝ. Внимателно я събра в кок на темето ѝ.

— Готово — отбеляза той със задоволство и сложи шапката върху кока.

Помежду им се възцари тишина, която се проточи. Люк бавно посегна и прибра зад ухото на Глас няколко изплъзнали се кичура. Загрубелите му пръсти се задържаха на врата ѝ и той я погледна в очите, без да мига.

— Готов ли си? — развали магията Глас и направи крачка встрани.

— Да. Да тръгваме.

Люк сковано отстъпи назад и я поведе към коридора.

На „Уолдън“ денонощното осветление не беше толкова силно, колкото на „Феникс“, затова, макар че технически беше призори, повечето коридори бяха тъмни. Глас не можеше да прецени накъде я води Люк и стисна ръце, за да не посегне към неговите.

Най-накрая Люк спря пред бледото очертание на врата. Бръкна в джоба си, извади нещо, което Глас не виждаше, и го вдигна към скенера. Вратата избръмча и се отвори. Стомахът на Глас се сви, щом осъзна, че където и да я заведе, с Люк ще оставят следа от логвания и кодове за достъп. Не можеше да понесе мисълта какво ще се случи, когато Съветът разбереше, че Люк е помогнал на избягала престъпница.

Но нямаше друга възможност. Щеше да се сбогува с майка си и да изчака пазачите да я открият. Нямаше да се опита отново да се срещне с Люк. Не можеше да го моли да рискува безопасността си заради нея. Не и след това, което беше сторила.

Една слаба крушка уморено се съживи и хвърли мръсно жълтеникаво сияние над машинария, която Глас не разпозна.

— Къде сме? — попита тя и гласът ѝ отекна със странно ехо.

— В една от старите работилници. Навремето в нея са поправяли оборудването, донесено от Земята, но после цялото са го заменили. Тук се проведе част от обучението ми.

Глас понечи да попита защо обучават пазачите на това място, но преглътна въпроса. Все забравяше, че Люк вече беше започнал обучението си по механика, когато го приеха в инженерните части на пазачите. Рядко говореше за тази сфера от живота си. Когато си го спомни сега, Глас се засрами, че не настоя да научи повече за света на Люк — нищо чудно, че се бе обърнал към Камий.

Люк стоеше до огромна машина и натискаше различни бутони. Челото му се беше сбърчило съсредоточено.

— Какво е това? — попита Глас, когато машината забръмча зловещо.

— Лазерен резач — отговори Люк, без да вдигне глава.

Глас притисна китка до гърдите си, сякаш искаше да я предпази.

— Забрави!

Люк я измери с поглед, в който се четеше едновременно развеселеност и раздразнение.

— Не спори. Колкото по-бързо свалим това нещо от теб, толкова по-голям шанс имаш да се скриеш.

— Не можем ли просто да разберем как да го отключим?

Люк поклати глава.

— Трябва да го разрежем.

Тя не помръдна. Той въздъхна и протегна ръка.

— Ела, Глас — каза и ѝ направи знак да се приближи.

Краката на Глас сякаш бяха приковани към пода.

Макар че през последните шест месеца постоянно си представяше как Люк я вика, не беше и помисляла, че в сцената ще присъства и смъртоносна машина. Люк вдигна вежда.

— Глас?

Глас пристъпи колебливо напред. Нямаше какво да губи. По-добре Люк да разреже китката ѝ, отколкото някой медик да инжектира отрова във вената ѝ.

Люк почука с пръст по плоската повърхност в центъра на машината.

— Просто сложи ръката си тук.

Щракна един превключвател и цялата машина започна да вибрира.

Глас потръпна, когато кожата ѝ се допря до студения метал.

— Всичко ще бъде наред — увери я Люк. — Обещавам. Просто не мърдай.

Глас кимна, прекалено уплашена, за да продума. Бръмченето продължи и скоро беше придружено от пронизително скърцане.

Люк направи още няколко промени, а после застана до нея.

— Готова ли си?

Тя преглътна нервно.

— Да.

Люк постави лявата си ръка върху нейната, а с дясната започна да придвижва друг лост. За свой ужас, Глас видя, че той излъчва тънка червена ивица светлина, която пулсираше с опасна енергия.

Започна да трепери, но Люк стисна ръката ѝ по-силно.

— Всичко е наред — прошепна той. — Просто стой неподвижна.

Светлината се приближаваше все повече. Глас усещаше горещината по кожата си. Лицето на Люк се стегна от напрежение, очите му не се откъсваха от китката на Глас, докато движеше лазера със стабилно, непрекъснато движение.

Глас затвори очи и се стегна, за да се подготви за пронизващата болка, за писъка на нервите си, докато се откъсват от ръката ѝ.

— Идеално — прониза ужаса ѝ гласът на Люк. Глас погледна надолу и видя, че гривната е разделена на две гладки парчета, а китката ѝ е свободна.

Въздъхна и си пое въздух на пресекулки.

— Благодаря.

— Няма за какво — усмихна ѝ се той. Ръката му все още стискаше нейната.

Нито един от двамата не проговори, докато безшумно излизаха от работилницата. Започнаха предпазливо да се промъкват обратно към пешеходния мост.

— Какво има? — прошепна Люк, докато насочваше Глас покрай един ъгъл и по поредното стълбище, по-тясно и тъмно от всичко на „Феникс“.

— Нищо.

Преди Люк щеше да посегне, да улови брадичката ѝ с ръка и да я гледа в очите, докато тя не избухнеше в смях. „Никак не те бива за лъжкиня, Рапунцел“ — щеше да каже той, сравнявайки я с момичето, чиято коса пораствала с трийсет сантиметра всеки път щом послъжело. Този път обаче лъжата на Глас се разтвори във въздуха.

— И така, как я караш? — попита тя най-после, когато вече не можеше да понесе тежестта на мълчанието.

Люк хвърли поглед през рамо и вдигна вежда.

— О, нали разбираш, ако изключим, че момичето, което обичах, ме заряза, а после екзекутираха най-добрия ми приятел за безобразно нарушение, бих казал, доста добре.

Думите му се забиха в гърдите ѝ и тя потръпна. Никога досега не беше долавяла такава горчивина в гласа на Люк.

— Но поне още имах Камий…

Глас кимна, но когато крадешком погледна към познатия профил на Люк, в съзнанието ѝ се надигнаха парченца възмущение, остри и опасни. Какво си мислеше той, че е направила, за да я затворят? Защо не проявяваше по-голямо любопитство, защо не се изненадваше? Нима я смяташе за толкова ужасен човек, че да извърши нарушение?

Люк ненадейно спря и Глас се блъсна в него.

— Извинявай — измърмори, докато се мъчеше да си възвърне равновесието.

— Майка ти знае ли какво се е случило? — попита Люк и се обърна с лице към нея.

— Не — отговори Глас. — Искам да кажа, знае, че ме затвориха, но няма как да е била наясно за мисията на Земята.

Канцлерът бе пределно ясен: операцията беше свръхсекретна. Нямаше да съобщят на родителите им, докато не се уверят, че децата им са оцелели след пътуването… или докато Съветът не се увери, че никога няма да се върнат.

— Добре е, че ще я видиш.

Глас не каза нищо. Знаеше, че Люк мисли за собствената си майка, починала, когато е бил само на дванайсет. Точно поради тази причина беше заживял с тогава осемнайсетгодишния си съсед Картър.

— Да — промълви Глас с треперещ глас. Отчаяно искаше да види майка си, но дори без гривната на пазачите нямаше да им отнеме дълго време да я намерят. Кое беше по-важно? Да се сбогува? Или да спести на майка си болката да види как влачат дъщеря ѝ към сигурна смърт? — Трябва да продължим.

Пресякоха моста, без да проговорят повече, и Глас жадно попи гледката на проблясващите звезди. Преди да я заключат в малка килия без прозорци, не си беше давала сметка колко обича изгледа от пешеходния мост. Отново погледна крадешком към Люк. Не беше сигурна дали трябва да изпита болка или облекчение, когато той не ѝ отвърна.

— Трябва да се връщаш — настоя Глас, когато стигнаха до контролно-пропускателния пункт на „Феникс“, на който, както Люк беше обещал, нямаше пазачи. — Ще се справя.

Люк стисна зъби и ѝ се усмихна горчиво.

— Ти си избягала престъпница, а аз още не съм достатъчно добър, за да ме запознаеш с майка си.

— Нямах това предвид — възрази тя. Мислеше за следата от сканирания, които Люк вече бе оставил след себе си. — Ако ми помогнеш, може да е опасно за теб. Не мога да ти позволя да изложиш живота си на риск. Вече направи толкова много.

Люк си пое въздух, сякаш искаше да каже нещо. После кимна.

— Добре тогава.

Тя извика на устните си нещо, което се надяваше, че прилича на усмивка, и се помъчи да удържи сълзите си.

— Благодаря ти за всичко.

Изражението на Люк леко омекна.

— Късмет, Глас.

Понечи да се наведе към нея и Глас не устоя: наклони глава по силата на навика, но после Люк отстъпи назад и откъсна поглед от нея с почти физическо усилие. Обърна се безмълвно и безшумно се отправи обратно по пътя, по който бяха дошли. Глас го гледаше как си отива и устните я боляха от желание за прощалната целувка, която никога повече нямаше да почувстват.

Когато стигна до входа на апартамента си, Глас вдигна юмрук и почука леко. Вратата се отвори и майката на Глас, Соня, надникна иззад нея. След миг на лицето ѝ се изписа цяла симфония от чувства — изненада, радост, объркване и страх.

— Глас? — ахна тя и посегна към дъщеря си, сякаш не беше сигурна, че момичето наистина стои там. Глас с благодарност се наведе, за да може майка ѝ да я прегърне, и вдъхна аромата на парфюма ѝ. — Мислех, че никога повече няма да те видя.

Отново я притисна към себе си, а после я дръпна вътре и затвори вратата. Отстъпи назад и се загледа в нея.

— Тъкмо отброявах дните — промълви тя и гласът ѝ се превърна в шепот. — До осемнайсетия ти рожден ден остават три седмици.

Глас сграбчи потната ръка на майка си и я заведе до дивана.

— Щяха да ни изпратят на Земята — обясни тя. — Сто души затворници. — Пое си дълбоко въздух. — Аз трябваше да съм една от тях.

— На Земята? — повтори бавно Соня. Изрече думата така, сякаш я държеше на разстояние, сякаш се опитваше да я огледа по-добре. — О, Боже!

— Преди да излетим, стана някаква препирня. Канцлерът…

Зави ѝ се свят, докато си спомняше сцената на палубата за излитане. Мълчаливо се помоли Уелс да е добре долу на Земята, да е с Кларк и да не трябва да скърби сам.

— В бъркотията успях да се изплъзна — продължи Глас. Точно сега подробностите не бяха важни. — Дойдох просто да ти кажа, че те обичам.

Очите на майка ѝ се разшириха.

— Значи така са простреляли канцлера. О, Глас! — прошепна тя и обви ръце около дъщеря си.

В коридора отекна ехо от стъпки и Глас потръпна. Погледна бдително към вратата, а после се обърна обратно към майка си.

— Не мога да остана дълго — каза тя и се надигна несигурно на крака.

— Чакай! — възкликна Соня, скочи и стисна ръката на Глас, за да я бутне обратно на дивана. Пръстите ѝ се стегнаха около китката на момичето. — Канцлерът е на животоподдържаща система, което означава, че начело е вицеканцлерът Роудс. Още не бива да излизаш. — Замълча. — Роудс има много различен подход към… управлението. Възможно е да те помилва. Мога да го убедя.

Изправи се и дари Глас с усмивка, която почти не успя да озари блестящите ѝ от сълзи очи.

— Просто почакай тук.

— Трябва ли да отиваш? — попита тихо Глас. Не можеше да понесе мисълта за още едно сбогуване. Не и когато можеше да се окаже последното.

Майка ѝ се наведе и я целуна по челото.

— Няма да се бавя.

Глас видя как Соня припряно си слага червило и излиза предпазливо във все още празния коридор. Сви колене към гърдите си и ги обгърна здраво с ръце, сякаш се опитваше да попречи на всичко в себе си да не се изсипе.

Не беше сигурна колко дълго е спала, но както лежеше свита на възглавниците, които все още носеха отпечатъка на тялото ѝ, ѝ се струваше вероятно последните шест месеца да са били просто кошмар. Да не е била затворена в килия, в която има само две метални легла, мълчалива и кипяща от яд съкилийничка аркадийка и призраците на ридания, които продължиха да отекват дълго след като сълзите ѝ пресъхнаха.

Когато отвори очи, майка ѝ седеше до нея на дивана и галеше сплъстената ѝ коса.

— Уредих всичко — каза тихо тя. — Помилваха те.

Глас се завъртя, за да погледне майка си в лицето.

— Как? — попита тя. Изненадата я накара рязко да се събуди и да пропъди образите на Люк, които витаеха над клепачите ѝ от първия миг, в който се размърда. — Защо?

— Надига се недоволство — обясни майка ѝ. — През последната година нито един от осъдените непълнолетни не е запазил живота си след повторния процес и така правосъдната система изглежда всичко друго, но не и справедлива. Ти ще си изключението — доказателството, че системата все още работи така, както трябва, че тези, които могат да допринесат с нещо за обществото, имат шанс да се завърнат в него. Наложи се да прибегна до малко убеждаване, но накрая вицеканцлерът Роудс прие гледната ми точка — довърши тя и се отпусна на дивана. Изглеждаше изтощена, но облекчена.

— Мамо, не мога… няма да… благодаря ти.

Не знаеше какво друго да каже. Усмихна се, седна на дивана и облегна глава на рамото на майка си. Значи беше свободна? Едва успяваше да проумее значението на думата.

— Няма нужда да ми благодариш, миличка. За теб съм готова да направя всичко.

Соня побутна един кичур от косата на Глас обратно зад ухото ѝ и се усмихна.

— Само не забравяй: не бива да казваш на никого за мисията на Земята. Сериозно говоря.

— Но какво се е случило с останалите? Уелс добре ли е? Можеш ли да разбереш?

Соня поклати глава.

— Доколкото знаеш, никога не е имало никаква мисия. Важно е само, че сега си в безопасност. Получи втори шанс — добави тихо майка ѝ. — Само ми обещай, че няма да направиш някоя глупост.

— Обещавам — промълви най-после Глас и поклати невярващо глава. — Обещавам.

Глава 9

Кларк

Кларк се провря безшумно през платнището на палатката, предназначена за болница, и излезе на поляната. Макар че не разполагаше с лукса на прозорци, усещаше, че е призори. Небето избухна в ярки цветове, а напоеният с остри миризми въздух задейства в мозъка ѝ рецептори, които не бе осъзнавала, че съществуват. Прииска ѝ се да сподели това преживяване с двамата души, които я бяха накарали да закопнее да зърне Земята. Никога обаче нямаше да има тази възможност.

Родителите ѝ си бяха отишли.

— Добро утро.

Кларк се вцепени. Не можеше да повярва, че някога гласът на Уелс беше най-любимият ѝ звук в цялата Вселена. Той беше причината за смъртта на родителите ѝ, за това, че телата им се носеха през дълбините на Космоса и се отдалечаваха все повече и повече от всичко, което бяха познавали и обичали. Кларк беше споделила тайна, която не беше нейна. Макар че се бе заклел да не я разкрива пред нито една жива душа, Уелс не изчака дори двайсет и четири часа, преди да хукне към баща си. Толкова отчаяно жадуваше да е идеалният син, златното дете на „Феникс“, че предаде момичето, което се преструваше, че обича.

Кларк се обърна и застана лице в лице с него. Нямаше нищо, което да я спре да не му се нахвърли, но искаше да избегне всяка конфронтация, която би удължила срещата им.

Докато минаваше покрай него, Уелс я сграбчи за ръката.

— Чакай! Исках само да…

Кларк се обърна и издърпа ръката си от неговата.

— Не ме докосвай! — изсъска тя.

Уелс отстъпи крачка назад и очите му се разшириха.

— Съжалявам — каза той. Гласът му беше спокоен, но тя видя болката, изписана на лицето му. Още от самото начало Кларк беше сигурна какво изпитва. Уелс беше ужасен лъжец и точно заради това в онзи кратък миг разбра, че обещанието му да запази тайната ѝ е било искрено. Но нещо го беше накарало да промени мнението си и родителите на Кларк бяха заплатили цената.

Уелс не помръдна.

— Просто исках да се уверя, че си добре — продължи тихо той. — Днес ще приключим с преглеждането на останките. Има ли нещо по-специално, което ти трябва за пациентите ти?

— Да. Стерилна операционна зала, системи, скенер на цяло тяло, истински лекари…

— Справяш се невероятно.

— Щях да се справя още по-добре, ако бях прекарала последните шест месеца в обучение в болницата, вместо в Затворничество.

Този път Уелс беше подготвен за хапливия ѝ отговор и лицето му остана безстрастно.

Небето изсветляваше и изпълваше поляната с почти златиста светлина, от която всичко изглеждаше, като че е било излъскано през нощта. Тревата сякаш беше по-зелена и блестеше от малки капки вода. Пурпурни цветчета започнаха да отварят венчелистчетата си от нещо, което приличаше на напълно невзрачен храст. Дългите заострени цветчета се обърнаха към слънцето и се въртяха във въздуха, сякаш в ритъма на музика, която само те чуваха.

Уелс май прочете мислите ѝ.

— Ако не те бяха затворили, никога нямаше да дойдеш тук — отбеляза той.

Тя рязко обърна глава и отново го погледна в очите.

— Значи мислиш, че трябва да ти благодаря? Видях как умират деца, деца, които не са искали да идват, но бяха принудени, защото някое малко лайно като теб ги е издало само за да се почувства важно.

— Нямах това предвид. — Уелс въздъхна и я погледна право в очите. — Много съжалявам, Кларк. Не мога да изразя с думи колко съжалявам. Но не го направих, за да се почувствам важен.

Понечи да пристъпи към нея, но сякаш размисли и отстъпи обратно назад.

— Ти страдаше и исках да ти помогна. Не можех да понеса да те гледам така. Просто исках да се погрижа болката ти да изчезне.

Нежността в гласа му накара стомаха ѝ да се свие.

— Те убиха родителите ми — изрече тихо тя и си представи сцената, както много пъти досега. Майка ѝ, която се стяга за убождането на иглата и системите ѝ отказват една по една, до онези последни страховити мигове, когато единственото, останало живо, беше мозъкът ѝ. Дали им бяха предложили обичайното последно ястие? Сърцето на Кларк се сви, когато си представи безжизненото тяло на баща си в капсула за освобождаване, с пръсти, изцапани в червено от ягодите, които бе изял сам. — Болка като тази не отминава никога.

За миг двамата останаха загледани един в друг. Тишината ги притисна като физическа тежест. После обаче Уелс отклони погледа си и вдигна глава към дърветата над тях. От листата слабо долитаха музикални тонове.

— Чуваш ли това? — прошепна той, без да я поглежда.

Песента беше едновременно натрапчива и радостна. Първите няколко ноти бяха елегия за гаснещите звезди, но точно когато Кларк усети, че сладко-горчивата красота ще накара сърцето ѝ да се пръсне, мелодията се извиси, оповестявайки идването на слънцето.

Птици. Истински птици. Не можеше да ги види, но знаеше, че са там. Запита се дали първите колонисти са чули песента на птиците, докато са се качвали на последния кораб. Дали тогава музиката е била прощална песен? Или създанията вече са били слели гласове в реквием за загиващата Земя?

— Невероятно е — промълви Уелс, обърна се към нея и я погледна с усмивката отпреди толкова време. Кларк потръпна. Стори ѝ се, че вижда призрак — лишен от плът отпечатък на момчето, на което беше така глупава да отдаде сърцето си.

Кларк не можа да потисне усмивката си, докато гледаше как Уелс шава наляво-надясно пред вратата ѝ. Винаги се притесняваше, когато я целуваше пред хора, но откакто започна офицерското си обучение, положението стана още по-тежко. Самата мисъл да се натиска с гаджето си, докато е в униформа, сякаш го караше да се чувства неудобно. Жалко, защото само като го зърнеше в нея, желанието ѝ да го целуне се засилваше дори повече от обикновено.

— До утре — сбогува се тя и се обърна да притисне пръст към скенера.

— Чакай — спря я Уелс и хвърли поглед през рамо, преди да я сграбчи за китката.

Кларк въздъхна.

— Уелс — започна тя, като се опитваше да се измъкне от ръцете му. — Трябва да тръгвам.

Той се ухили и я стисна още по-силно.

— Майка ти и баща ти вкъщи ли са?

— Да — отговори тя и наклони глава към вратата. — Закъснявам за вечеря.

Уелс я погледна с очакване. Предпочиташе да вечеря с нейното семейство, вместо да седи мълчаливо срещу баща си, но тя не можеше да го покани да се присъедини към тях. Не и тази вечер.

Уелс наклони глава на една страна.

— Този път няма да се намръщя, все едно какво е сложил баща ти в протеиновото тесто. Упражнявах се. — И изписа на лицето си комично весела усмивка, след което закима преувеличено. — Ах, че вкусно!

За миг Кларк стисна устни и отговори:

— Просто трябва да поговоря насаме с тях.

Изражението на Уелс стана сериозно.

— Какво става? — попита той, пусна ръката ѝ и вдигна длан към бузата ѝ. — Всичко наред ли е?

— Всичко е наред — отстъпи настрана Кларк и наклони глава, за да не я издадат очите ѝ, като изпращат нервни сигнали иззад лъжите. Трябваше да се изправи срещу родителите си и да им поиска обяснение за експериментите им и не можеше да го отлага повече.

— Добре тогава — каза бавно той. — До утре, нали?

Изненада я, като вместо да я целуне по бузата, обви ръце около кръста ѝ и я привлече към себе си. Устните му се притиснаха към нейните и за миг тя забрави за всичко друго освен топлината на тялото му. Когато затвори вратата обаче, паренето, което докосването на Уелс беше предизвикало по кожата ѝ, беше заменено от пробождащ страх.

Родителите ѝ седяха на дивана и обърнаха глави към нея.

— Кларк — поде майка ѝ и се изправи усмихната. — С Уелс ли беше отвън? Иска ли да дойде у нас да ве…

— Не — отвърна Кларк по-остро, отколкото възнамеряваше. — Може ли да седнете? Трябва да говоря с вас.

Прекоси стаята и седна на един стол с лице към родителите си. Трепереше, защото чувстваше как две бушуващи стихии се борят за надмощие над тялото ѝ: изгаряща ярост и отчаяна надежда. Изпитваше нужда родителите ѝ да признаят какво са направили, за да оправдае гнева си, но също така се молеше да имат основателен мотив.

— Открих паролата — каза простичко тя. — Влязох в лабораторията.

Очите на майка ѝ се разшириха и тя се свлече обратно на дивана. После си пое дълбоко въздух и за миг Кларк изпита надежда, че ще се опита да ѝ обясни, че знае как да поправи всичко. Но после майка ѝ прошепна думата, от която момичето се боеше:

— Съжалявам.

Бащата на Кларк взе ръката на съпругата си в своята, без да изпуска дъщеря си от поглед.

— Съжалявам, че си видяла това — добави тихо той. — Знам, че е… шокиращо. Но те не чувстват никаква болка. Погрижихме се за това.

— Как можахте?

Въпросът ѝ се стори неубедителен, неспособен да изрази тежестта на обвинението ѝ, но не можеше да се сети за нищо друго, което да попита.

— Вие експериментирате с хора. С деца.

Когато изрече думите на глас, стомахът ѝ кипна. В гърлото ѝ се надигна жлъчка.

Майка ѝ затвори очи.

— Нямахме друг избор — отрони тя. — Години наред се опитвахме да тестваме нивата на радиация по други начини. Знаеш го. Когато съобщихме на вицеканцлера, че е невъзможно да съберем категорични данни без изследвания върху хора, си помислихме, че разбира как това е краят. Но после той настоя да…

Гласът ѝ секна. Нямаше нужда да довършва изречението.

— Нямахме избор — повтори отчаяно тя.

— Винаги има избор — отсече Кларк разтреперана. — Можели сте да откажете. Аз бих им позволила да ме убият, преди да се съглася на подобно нещо.

— Но той не заплаши да убие нас. — Гласът на баща ѝ беше влудяващо приглушен.

— Тогава защо го правите, по дяволите? — попита Кларк пискливо.

— Каза, че ще убие теб.

Песента на птиците заглъхна и остави след себе си наситено мълчание, сякаш музиката се беше просмукала в тишината и бе заредила въздуха с мелодия.

— О! — промълви Уелс. — Това беше невероятно.

Все още стоеше с вдигната към дърветата глава, но беше протегнал ръка към нея, сякаш се пресягаше през времето, за да поеме ръката на момичето, което някога го обичаше.

Магията се развали. Кларк се вцепени и без нито дума повече се отправи обратно към болничната палатка.

Вътре беше тъмно. При влизането си Кларк едва не се препъна и си отбеляза наум да смени превръзките на крака на едно момче и да оправи немарливите шевове на момичето с разрез на реброто. Най-накрая беше намерила контейнер с истински превръзки и хирургически конци, но ако не откриеха истинския медицински сандък, нямаше да може да направи кой знае какво. Не го бяха открили сред останките. Най-вероятно експлозията го беше изхвърлила от транспортния кораб и го беше унищожила.

Талия лежеше на един от креватите. Все още спеше, последната превръзка сякаш се задържаше на мястото си. Кларк вече я беше сменила три пъти, откакто намери приятелката си след катастрофата, обляна в кръв, която течеше от грозния разрез на хълбока ѝ.

Споменът как зашива раната накара стомаха ѝ да се свие. Надяваше се Талия да си спомня още по-малко. Болката я беше накарала да припадне и оттогава тя ту се връщаше в съзнание, ту отново изпадаше в безсъзнание. Кларк коленичи и отметна кичур влажна коса от челото на приятелката си.

— Здравей — прошепна тя, когато клепачите на Талия потрепнаха, а очите ѝ се отвориха. — Как си?

Раненото момиче се насили да се усмихне, но усилието сякаш изцеди енергията от цялото ѝ тяло.

— Супер — отвърна Талия, но после потръпна и в очите ѝ проблесна болка.

— Навремето лъжеше много по-добре.

— Никога не съм лъгала. — Гласът ѝ беше дрезгав, но въпреки това беше изпълнен с познатото шеговито възмущение. — Просто казах на пазача, че ме боли вратът и ми трябва още една възглавница.

— А после го убеди, че малко уиски от черния пазар ще ти помогне да не пееш „насън“ — добави Кларк с усмивка.

— Да… Жалко, че Лиз не искаше да участва в театъра.

— Или че не можеш да изпееш и една нота, дори от това да зависи животът ти.

— Точно в това беше цялата работа! — възрази Талия. — На този етап нощният пазач щеше да е готов на всичко, за да ме накара да млъкна.

Кларк поклати глава и се усмихна.

— А твърдиш, че момичетата от „Феникс“ били умопобъркани — Посочи към тънкото одеяло, преметнато над тялото ѝ. — Може ли?

Приятелката ѝ кимна и Кларк отдръпна одеялото, като се опитваше да запази лицето си безизразно, докато развиваше превръзката. Кожата около раната беше червена и подута, а в дупките между шевовете се образуваше гной. Кларк знаеше, че не самата рана е проблемът. Изглеждаше зле, но в медицинския център никой нямаше и да мигне при вида на подобно нараняване. Истинската опасност беше инфекцията.

— Толкова ли е зле? — попита тихо Талия.

— Не, изглеждаш страхотно — отвърна Кларк. Лъжата се изплъзна с лекота от устните ѝ. Очите ѝ неволно се плъзнаха към празното легло, където момчето, умряло предишния ден, беше прекарало последните си часове.

— Не си ти виновна — отрони Талия.

— Знам — въздъхна Кларк. — Просто ми се иска да не беше сам.

— Не беше. Уелс беше тук.

— Какво? — попита объркана Кларк.

— Няколко пъти дойде да го види. Мисля, че първия път търсеше теб, но когато видя колко е пострадало онова момче…

— Наистина ли? — попита Кларк. Не беше сигурна дали да вярва на наблюденията на момиче, което беше прекарало по-голямата част от предишния ден в безсъзнание.

— Определено беше той — провикна се друг глас. Кларк се огледа и видя, че Октавия е седнала в леглото си. На устните ѝ играеше закачлива усмивка. — Не се случва всеки ден Уелс Джаха да дойде и да седне до леглото ти.

Кларк я изгледа невярващо.

— Откъде изобщо познаваш Уелс?

— Преди няколко години посети дома заедно с баща си. Момичетата говориха за това посещение седмици наред. Той е нещо като супернова.

Уолдънският жаргон накара Кларк да се усмихне. Октавия продължи:

— Попитах го дали ме помни. Каза, че ме помни, но е прекалено голям джентълмен, за да отрече.

Момичето въздъхна драматично и притисна опакото на ръката си към челото.

— Уви. Единственият ми шанс в любовта.

— Ей, ами аз?

Едно момче, за което Кларк смяташе, че спи, изгледа Октавия с изкривено от болка лице и тя му отправи въздушна целувка.

Кларк само поклати глава и отново се обърна към Талия. Очите ѝ се спуснаха от лицето на приятелката ѝ обратно към инфектираната рана.

— Това нали не е добър признак? — попита кротко Талия. Проскърцването на гласа ѝ издаде умората, която я обземаше.

— Можеше и да е по-зле.

— Вече и да лъжеш не можеш. Какво става? — успя да повдигне вежда Талия. — Любовта да не те е размекнала?

Тялото на Кларк се скова, а ръката ѝ рязко се отдръпна от одеялото на Талия.

— Да не би да бълнуваш от раните?

Хвърли поглед през рамо и с облекчение видя, че Октавия е погълната от разговор с аркадийското момче.

— Знаеш какво ми причини той — продължи Кларк и млъкна, когато стомахът ѝ се сви от отвращение. — Какво причини на родителите ми.

— Разбира се, че знам — погледна я Талия със смесица от разочарование и жалост. — Но знам и какво рискува, за да дойде тук. — Усмихна се. — Той те обича, Кларк. Това е любовта, която повечето хора търсят през целия си живот.

Кларк въздъхна.

— Е, надявам се никога да не я намериш. За твое добро е.

Глава 10

Белами

Начинът, по който заобикалящата ги природа се променяше с напредването на деня, изглеждаше налудничав. Сутрин всичко изглеждаше хладно, ободряващо и ново. Дори въздухът сякаш притежаваше някаква острота. Следобед обаче светлината омекваше и цветовете се смекчаваха. Точно това допадаше на Белами най-много от всичко, което бе видял досега на Земята — непредвидимостта. Като момиче, което кара момчетата постоянно да гадаят. Белами открай време се чувстваше привлечен от онези, които не можеше да разчете докрай.

От другия край на поляната се надигна смях. Белами се обърна и видя две момичета, седнали на ниския клон на едно дърво: смееха се и удряха момче, което се опитваше да се изкачи на дървото и да се присъедини към тях. Недалеч група младежи от „Уолдън“ си играеха, като подмятаха помежду си обувката на момиче от „Аркадия“. Собственичката се смееше и крачеше боса по тревата. За миг Белами усети как го пробожда съжаление, задето Октавия все още не беше достатъчно здрава, за да се присъедини към тях. Но пък навярно щеше да е за добро, ако не си намереше истински приятели. Веднага щом глезенът ѝ зараснеше, двамата с Белами щяха да се махнат завинаги.

Той разкъса един смачкан плик с храна, изстиска половината от съдържанието в устата си и пъхна грижливо сгънатата опаковка обратно в джоба си. След като прегледаха останалата част от оцелелите припаси, потвърдиха подозрението, от което се бояха: пакетите с храна за няколко седмици, които откриха непосредствено след катастрофата, представляваха всичко, което им бяха изпратили. Съветът или беше решил, че до един месец стоте ще открият как да се хранят от земята… или изобщо не смяташе, че ще оцелеят толкова дълго.

Греъм беше принудил повечето хора да му предадат всички пакети, които бяха спасили, и уж беше натоварил един аркадиец — Ашър, със задачата да ги разпределя, но вече имаше наченки на черен пазар: хората разменяха пакети с храна срещу одеяла и поемаха допълнителни постове край водата в замяна на запазени места в претъпканите палатки. Уелс беше прекарал целия ден в опити да убеди всички да се съгласят на по-редовна система и макар някои хора да изглеждаха заинтригувани, на Греъм не му отне много време да го накара да млъкне.

Белами се обърна, когато смехът в късия край на поляната се обърна в крясъци.

— Дай ми това! — изкрещя един уолдънец, който се опитваше да издърпа нещо от друг. Докато бързаше към тях, Белами осъзна, че предметът е брадва. Първото момче стискаше дръжката с две ръце и се мъчеше да размаха брадвата така, че другият да не може да я стигне, а второто се пресягаше към острието.

Към момчетата се спуснаха и други хора, но вместо да ги разделят, започнаха да се щурат между дърветата и да пъхат в ръцете им различни предмети. По земята лежаха разпилени инструменти — още брадви, ножове и дори копия. Белами се усмихна, когато очите му се спряха на един лък и стрела.

Съвсем наскоро, даже същата сутрин, беше открил животински отпечатъци — проклети, съвсем реални следи, които водеха към дърветата. Откритието му беше предизвикало огромна бъркотия. В един момент се събраха поне трийсет души, които до един допринасяха с интелигентни, полезни наблюдения като „Най-вероятно не е птица“ и „Изглежда, че има четири крака“. Най-накрая Белами изтъкна, че това са следи от копита, а не от лапи, което означаваше, че навярно става въпрос за тревопасно, тоест нещо, което можеха да уловят и да изядат. Само чакаше да му попадне пособие, с което да отиде на лов, и сега — първият му късметлийски случай на Земята — вече имаше такова оръжие. Надяваше се двамата с Октавия да са си отишли, преди да свършат пакетите с храна, но нямаше намерение да оставя нищо на случайността.

— Стойте, всички! — отекна един глас над тълпата. Белами погледна по посока на гласа в мига, в който Уелс стигна до дърветата. — Не можем просто да позволим на случайни хора да носят оръжия. Трябва да ги отделим и подредим и после да решим на кого да ги дадем.

Сред тълпата се надигна какофония — спорещите сумтяха и си разменяха войнствени погледи.

— Този тук взе канцлера за заложник — продължи Уелс и посочи към Белами, който вече беше преметнал лъка и стрелите през рамо. — Кой може да отгатне на какво още е способен? Наистина ли искате някой като него да се разхожда, понесъл смъртоносно оръжие? — Вирна брадичка. — Трябва поне да го подложим на гласуване.

Белами не можа да се сдържи и се разсмя. За кого се мислеше това хлапе? Наведе се, вдигна от земята един нож и се запъти към Уелс.

Уелс не помръдна и Белами се запита дали се опитва да не потръпне, или просто не е толкова слаб противник, колкото го мислеше. Точно когато изглеждаше така, сякаш може да прободе Уелс в гърдите, Белами преметна оръжието с дръжката към Уелс и го пъхна в ръката му.

— Имам новина за теб, хубавецо — намигна му той. — Тук всички сме престъпници.

Преди Уелс да успее да отговори, Греъм се запъти нехайно към тях, премести поглед от Уелс към Белами и на лицето му се изписа кисела усмивка.

— Съгласен съм с достопочтения Миниканцлер — заяви Греъм. — Трябва да заключим оръжията.

Белами отстъпи назад.

— Моля? Предполагам, че и за тях ще отговаряш ти? — Прокара пръст по лъка. — Забрави. Готов съм за лов.

Греъм изсумтя.

— И какво си ловил на „Уолдън“ освен момичета с ниски стандарти и още по-ниска самооценка?

Белами се вцепени, но не каза нищо. Ако се вържеше на Греъм, щеше само да си загуби времето, но усещаше как пръстите му се свиват.

— Или може би дори не ти се налага да тичаш след тях — продължи Греъм. — Предполагам, че това му е хубавото да имаш сестра.

Юмрукът на Белами се заби в челюстта на Греъм с противен звук. Другото момче се олюля и залитна няколко крачки назад, прекалено смаяно, за да вдигне ръка. Белами му нанесе втора атака. Греъм се изправи и стовари силен, добре прицелен удар в брадичката на Белами. Белами изръмжа и се хвърли напред. Блъсна Греъм с цялата си тежест и младежът политна назад. Падна тежко на земята, но точно когато Белами се канеше да го ритне, Греъм се завъртя на една страна и подсече краката на Белами изпод тялото му.

Белами започна да се мята в опит да се изправи навреме, за да запази предимството пред противника си, но беше късно. Греъм го беше приковал към земята и държеше срещу лицето му нещо, което проблясваше на слънцето. Нож.

— Стига толкова! — кресна Уелс, сграбчи Греъм за яката и го отблъсна от Белами, който се превъртя на една страна, задъхан.

— Какво, по дяволите? — изрева Греъм и се надигна на крака.

Белами застана на колене, потръпна и бавно се изправи. Понечи да вдигне лъка. Хвърли бърз поглед към Греъм, който беше прекалено зает да стрелка Уелс с разярен поглед, за да забележи.

— Само защото канцлерът те е завивал в креватчето нощем, това не означава, че автоматично поемаш командването — изръмжа Греъм. — Не ми пука какво ти е казал татко, преди да тръгнем.

— Изобщо не искам да поемам командването. Просто искам да съм сигурен, че няма да умрем.

Греъм се спогледа с Ашър.

— Ако това ти е притеснението, предлагам да си гледаш работата. — Наведе се и взе ножа. — Нали не искаме да има злополуки.

— Нещата тук няма да протичат така — не отстъпи Уелс.

— Така ли? — вдигна рамене Греъм. — И какво те кара да мислиш, че имаш право на глас по въпроса?

— Защото не съм идиот. Но ако нямаш търпение да станеш първият разбойник от векове, който се е опитал да убие някого на Земята, заповядай.

Белами издиша и прекоси поляната към мястото, където беше видял животинските следи. Не искаше да се въвлича в безкраен спор, не и когато вместо това можеше да намери храна. Преметна лъка през рамо и влезе в гората.

От малък бе научил, че ако искаш нещо да бъде свършено, трябва да го направиш сам.

Когато дойдоха за пръв път, Белами беше осемгодишен.

Майка му не си беше вкъщи, но му беше казала как точно да постъпи. Пазачите рядко проверяваха тяхната част. Мнозина бяха израснали наблизо и макар че новобранците обичаха да се перчат с униформите си и да се карат с някогашните си противници, щяха да прекалят, ако проверяваха апартаментите на съседите си. Но беше очевидно, че офицерът, който отговаряше за това военно поделение, не беше местен. Издаваше го не само снобският му акцент, а и начинът, по който се оглеждаше из малкото им апартаментче със смесица от изненада и отвращение, сякаш не можеше да си представи, че тук живеят човешки същества.

Беше влязъл, без да чука, докато Белами се опитваше да почисти съдовете от закуската. Имаха течаща вода само по няколко часа на ден, обикновено докато майка му работеше на соларните ниви. Белами така се стресна, че изпусна чашата, която миеше, и с ужас видя как тя отскача на пода и се затъркаля към гардероба.

Очите на офицера започнаха да се стрелкат напред-назад, докато четеше нещо на импланта в роговиците си.

— Белами Блейк? — попита той със странния си акцент от „Феникс“, който звучеше така, сякаш устата му бе пълна с хранителна паста.

Белами кимна бавно.

— Майка ти вкъщи ли е?

— Не — отговори той, като се мъчеше гласът му да прозвучи спокойно, точно както се беше упражнявал.

През вратата влезе друг пазач. Офицерът кимна и започна да задава въпроси с равен, безизразен тон, който подсказваше, че днес вече е изрекъл тази реч десетина пъти.

— Имате ли в резиденцията си припаси за повече от три хранения? — попита монотонно той.

Белами поклати глава.

— Имате ли друг енергиен източник освен…

Сърцето на Белами биеше толкова силно, че заглушаваше гласа на пазача. Макар майка му да го бе подготвяла безброй пъти и да бяха упражнявали многократно най-различни сценарии, никога не си беше представял начина, по който очите на офицера шареха из апартамента им. Когато погледът му се спря на падналата чаша, а после се премести към гардероба, Белами си помисли, че гърдите му ще се пръснат.

— Ще му отговориш ли?

Белами вдигна глава и видя, че и двамата мъже го зяпат. Офицерът се мръщеше нетърпеливо, а другият пазач просто изглеждаше отегчен.

Белами започна да се извинява, но неговото „Извинявайте“ прозвуча като хриптене.

— Имате ли постоянни обитатели освен двамата души, регистрирани за тази част?

Белами си пое дълбоко въздух.

— Не — насили се да изрече думата той. Най-накрая си спомни да си придаде раздразненото изражение, което майка му го беше накарала да тренира пред огледалото.

Офицерът вдигна вежда.

— Съжалявам, че ти загубих времето — изрече той с подигравателна приветливост. Хвърли последен поглед на апартамента и излезе, следван от пазача, който затръшна вратата зад гърба си.

Белами се свлече на колене, прекалено ужасѐн, за да отговори на въпроса, който се блъскаше в ума му: какво щеше да се случи, ако бяха погледнали в гардероба?

Глава 11

Глас

Докато се влачеше след Кора и Хъксли по пътя им към пункта на Обмяната, Глас се хвана, че ѝ се иска майка ѝ да беше изчакала още няколко дни, преди да разпространи новината за освобождаването ѝ. Отначало се изпълни с радост да види приятелките си. Когато тази сутрин двете прекрачиха прага, и трите избухнаха в плач. Сега обаче, щом видя съзаклятническите усмивки, които Кора и Хъксли си разменят, докато се разминаваха с непознато за Глас момче, се почувства по-самотна, отколкото в килията си.

— Обзалагам се, че имаш спестени цял куп точки — каза Хъксли и обви ръка около Глас. — Как ти завиждам!

— Имам само това, което ми прехвърли майка ми тази сутрин — усмихна се немощно Глас. — След като ме арестуваха, са елиминирали останалите.

Хъксли потръпна драматично.

— Още не мога да повярвам — промълви тя и понижи глас: — Така и не ни каза защо са те затворили.

— Глас не иска да говори за това — намеси се Кора и хвърли нервен поглед през рамо.

„Не, ти не искаш да говориш за това“, помисли си Глас, докато завиваха по главния коридор на палуба Б — дълъг широк проход, обграден от едната страна с панорамни прозорци, а от другата — с пейки, закътани между изкуствени растения. Беше пладне и на повечето пейки жени на възрастта на майка ѝ си говореха и отпиваха чай от корен на слънчоглед. Технически погледнато, трябваше да използват точките за дажби на щанда за чай, но Глас не можеше да си спомни кога за последен път е трябвало да сканира палеца си. Това беше просто поредното от множеството малки удоволствия на живота на „Феникс“, за което никога не се бе замисляла, преди да започне да прекарва време с Люк.

Докато момичетата крачеха по коридора, Глас усещаше, че почти всички очи се обръщат към нея. Стомахът ѝ се сви, докато се чудеше кое е било по-шокиращо — фактът, че са я затворили, или че са я помилвали. Вървеше с вдигната глава и се опитваше да изглежда уверена, докато минаваше покрай хората. Трябваше да изглежда като въплъщение на справедливостта в Колонията и се налагаше да поддържа илюзията, сякаш от убедителността на изпълнението зависеше животът ѝ. Защото този път наистина беше така.

— Мислиш ли, че има някаква възможност да помилват и Кларк? — попита Хъксли и Кора я стрелна с предупредителен поглед. — Успяхте ли да се срещате и да си говорите, докато бяхте затворени?

— О, боже, Хъксли, няма ли да престанеш? — възкликна Кора и докосна успокоително ръката на Глас. — Извинявай — продължи тя. — Просто, когато осъдиха Кларк веднага след теб, никой не можеше да повярва: две момичета от „Феникс“ само за няколко месеца. А щом се върна, плъзнаха толкова слухове…

— Няма нищо — усмихна се насила Глас, за да покаже, че не възразява да говори по въпроса. — Затвориха Кларк в единична килия, кажи-речи, веднага след мен, така че почти не я видях. И не знам дали ще я помилват — излъга тя, защото си спомни инструкциите на майка си да не споменава мисията на Земята. — Не съм сигурна кога ще навърши осемнайсет. Преразгледаха моя случай, защото рожденият ми ден е съвсем скоро.

— А, да, рожденият ти ден! — изписка Хъксли и преплете ръце. — Забравих, че наближава. Ще трябва да ти намерим нещо на пункта на Обмяната.

Кора кимна. Изглеждаше доволна, че са намерили приемлива тема.

Вече се приближаваха към целта си.

Пунктът на Обмяната на „Феникс“ се намираше в голяма зала в края на палуба Б. Освен панорамните прозорци на очи се набиваше и огромен полилей, който уж бил изнесен от Парижката опера часове преди първата бомба да падне над Западна Европа. Всеки път, щом чуеше историята, Глас усещаше как я пробожда тъга за хората, които са можели да бъдат спасени вместо полилея, но не можеше да отрече, че когато погледнеше към него, дъхът ѝ секваше. Той приличаше на малко съзвездие благодарение на отразените в него танцуващи светлини от тавана и прозорците — миниатюрна галактика, която се въртеше и трепкаше над главите им.

Хъксли пусна ръката на Глас и се втурна към изложените панделки, без да обръща внимание на близката група момичета, които се бяха умълчали при пристигането ѝ. Глас се изчерви и забърза след Кора, която бе приковала поглед в сергия за платове близо до задната стена.

Тя застана неловко до приятелката си, докато Кора ровеше сред платовете и бързо превръщаше спретнатата редица в безразборна купчина, при което жената от „Уолдън“ зад щанда ѝ се усмихна напрегнато.

— Погледни всички тези боклуци — измърмори Кора и захвърли настрана парче зебло и няколко дължини вълна.

— Какво търсиш? — попита Глас и прокара пръст по тънка ивица бледорозова коприна. Беше красива въпреки следите от ръжда и петната от вода покрай ръбовете, но щеше да е невъзможно да намери достатъчно подходящи парчета плат дори за малка вечерна чанта, камо ли рокля.

— Милион години събирах парчета син атлаз и най-накрая имам достатъчно за долната част, но трябва да я покрия с нещо, за да не изглежда прекалено съшита. — Кора сбърчи нос, докато разглеждаше голямо парче прозрачен винил. — Колко струва?

— Шест — отговори уолдънката.

— Не говорите сериозно — погледна Кора към Глас и завъртя очи. — Това е завеса за душ.

— Но е направена на Земята.

Кора се подсмихна.

— Кой го е удостоверил?

— А това? — попита Глас и вдигна парче син мрежест плат. Изглеждаше така, сякаш някога е било част от торба от склад, но никой нямаше да разбере, пришиеха ли го към роклята.

— Ооо — изгука Кора и го грабна от ръката на Глас. — Харесва ми.

Наложи го до тялото си, за да провери дължината, след което се усмихна на Глас.

— Добре че времето ти в Затворничество не се е отразило на модния ти усет.

Глас се вцепени, но не продума.

— И така, какво ще носиш? — продължи Кора.

— На какво?

— На наблюдателното парти — отговори другото момиче, като подчерта отделните срички, сякаш говореше с малко дете. — За кометата?

— Съжалявам — вдигна рамене Глас. Очевидно шестте месеца в Затворничество не бяха извинение за изоставането ѝ със социалния календар на „Феникс“.

— Майка ти не ти е казала, когато се върна? — продължи Кора и уви мрежата около кръста си като фуста. — Една комета ще мине точно покрай кораба. Първата, която се приближава толкова до кораба от основаването на Колонията насам.

— И ще проведат наблюдателно парти?

Кора кимна.

— На палубата за наблюдение. По този повод правят всевъзможни изключения, така че ще има храни, напитки, музика, всичко. Ще отида с Викрам. — Ухили се, но после лицето ѝ помръкна. — Сигурна съм, че няма да има нищо против да дойдеш и ти. Той знае, че има… ами, смекчаващи вината обстоятелства. — Усмихна се съчувствено на Глас и отново се обърна към уолдънката. — Колко?

— Девет.

Ненадейно главата на Глас забуча. Измърмори някакво извинение на Кора, която все още се пазареше с продавачката, и отиде да разгледа бижутата, изложени на близката маса. Разсеяно прокара пръсти по голото си гърло. Открай време носеше огърлица с чип — устройството, което някои момичета на „Феникс“ предпочитаха вместо миниатюрни слушалки или импланти в роговиците. Беше модно да ти инсталират чипа в някакво бижу, стига да извадиш късмета да притежаваш някаква семейна реликва или да успееш да намериш подходяща вещ на пункта за Обмяна.

Очите ѝ преминаха по блестящите украшения и погледът ѝ бе привлечен от блясък на злато — овален медальон на фина верижка. Глас рязко си пое дъх и вълна от болка изпълни всеки сантиметър от тялото ѝ с пулсираща смесица от скръб и тъга. Знаеше, че трябва да се обърне и да продължи по пътя си, но не можеше да се насили да го стори.

Протегна трепереща ръка и вдигна огърлицата. Прокара внимателно пръст по гравюрата на гърба. Нямаше нужда да поглежда, за да знае какво е — изкусно украсено, изписано в курсив Г.

— Сигурна ли си, че нямаш нищо против да прекараш рождения си ден на „Уолдън“? — попита Люк и отново наклони глава към нея на дивана. Тревогата, изписана на лицето му, беше толкова искрена, че Глас едва не се разсмя.

— Колко пъти да ти повтарям? — каза тя и преметна крака върху тези на Люк. — Няма друго място, на което да искам да бъда.

— Но майка ти не желаеше ли да ти устрои пищно парти?

Глас отпусна глава на рамото си.

— Да, но какъв е смисълът, ако ти не можеш да дойдеш?

— Не искам да се отказваш от целия си живот само защото аз не мога да съм част от него. — Люк прокара пръсти по ръката на Глас и внезапно стана сериозен. — Не ти ли се иска онази нощ да не те бяхме спрели?

Като член на престижния отдел по механично инженерство обикновено не пращаха Люк да дежури край контролно-пропускателния пункт, но една вечер се намираше там, докато Глас бързаше към къщи, след като беше учила заедно с Уелс.

— Майтапиш ли се? — вдигна глава тя, за да го целуне по бузата. Вкусът на кожата му бе достатъчен, за да накара цялото ѝ тяло да запари. Тя отклони устните си надолу и проследи с тях очертанията на челюстта чак до ухото му.

На „Феникс“ не съблюдаваха строго вечерния час, но тогава я спряха двама пазачи. Единият от тях започна да я тормози — накара я да подаде палеца си за сканиране, а после започна да ѝ задава въпроси с враждебен тон. Накрая се намеси другият пазач и настоя да придружи Глас до края на пътя ѝ.

— Да те изпратя до вас, беше най-доброто решение в живота ми — измърмори той. — Макар че онази нощ беше истинско мъчение — вървях и се мъчех да не те целуна.

— Ами, значи сега трябва да наваксаме загубеното време — пошегува се Глас и приближи устни до неговите. Целувките ѝ станаха по-настоятелни, той обгърна тила ѝ с ръка и прокара пръсти през косата ѝ. Глас се намести, докато почти седна в скута на Люк, и почувства как другата му ръка се плъзга към кръста ѝ, за да я спре да не падне.

— Обичам те — прошепна той в ухото ѝ.

Колкото и пъти да чуваше думите, те винаги я караха да потръпва.

Глас се отдръпна само за миг, колкото да прошепне:

— И аз те обичам.

Отново го целуна, прокара леко ръка надолу по тялото му и отпусна пръсти на ивицата кожа между ризата и колана му.

— Трябва да спрем — предупреди Люк и внимателно побутна ръката ѝ до тялото. През последните няколко седмици им ставаше все по-трудно да попречат на връзката им да се развие.

— Не искам да спираме — усмихна му се Глас с престорена свенливост. — А днес е рожденият ми ден.

Люк се засмя, а после простена и се надигна, като вдигна Глас в обятията си.

— Пусни ме! — изкикоти се тя и зарита с крака във въздуха. — Какво правиш?

Люк пристъпи напред.

— Ще те занеса на пункта за Обмяна. Ще те заменя за момиче, което не се старае толкова да ми навлече неприятности.

— Ей! — изпухтя тя с шеговито възмущение и заблъска с юмруци по гърдите му. — Пусни ме!

Той се обърна с гръб към вратата.

— Ще се държиш ли прилично?

— Какво? Не съм аз виновна, че си толкова секси и не мога да сваля ръце от теб.

— Глас — предупреди я той.

— Добре. Да, обещавам.

— Хубаво.

Той се запъти обратно към дивана и нежно я положи върху него. — Защото би било жалко да не мога да ти дам подаръка.

— Какво е? — попита Глас и приседна.

— Пояс за целомъдрие — обяви Люк със сериозен глас. — За мен. Намерих го на пункта за Обмяна. Струва цяло състояние, но си заслужава, ако мога да запазя…

Глас го перна по гърдите. Люк се разсмя и обви ръце около нея.

— Извинявай — каза той и се ухили. Бръкна в джоба си, а после спря. — Не е опакован или нещо подобно.

— Така е добре.

Той извади предмета и го протегна към нея. На дланта му блесна златен медальон.

— Колко е красив, Люк! — прошепна Глас, посегна и взе бижуто. Очите ѝ се разшириха, когато прокара пръсти по деликатните му ръбове. — Изработен е на Земята. — Погледна изненадано към него.

Той кимна.

— Да. Или поне така твърдят документите. — Взе го от ръката ѝ. — Може ли?

Глас кимна и Люк мина зад гърба ѝ, за да закопчае украшението. Тя потръпна от допира на ръката му по врата си, докато отмяташе косата ѝ на една страна. Можеше само да си представи колко струва подобна вещ — Люк навярно бе похарчил всичките си спестявания за подаръка. Дори като пазач нямаше излишни купони, които да спести.

— Влюбена съм в него! — промълви Глас и прокара пръст по верижката. После се обърна с лице към Люк.

Усмивката озари цялото му лице.

— Радвам се — отвърна Люк и прокара ръка по врата ѝ, след което обърна медальона и ѝ показа буквата Г, гравирана в златото.

— Ти ли го направи? — попита Глас.

Люк кимна.

— Искам хората да знаят, че е бил твой, дори да минат хиляда години. — Сведе пръст към медальона и притисна метала към кожата ѝ. — Сега трябва само да го напълниш със свои собствени спомени.

Глас се усмихна.

— Знам с кой спомен искам да започна.

Вдигна глава. Очакваше да види как Люк отмества очи, но изражението му беше сериозно. Погледите им се срещнаха и за един дълъг миг в апартамента се възцари тишина, нарушавана единствено от ударите на сърцата им.

— Сигурна ли си? — попита Люк и сбърчи леко чело, докато прокарваше пръст по вътрешната част на китката ѝ.

— През целия си живот не съм била по-сигурна.

Люк я улови за ръката и през тялото ѝ сякаш премина електричество. Той стисна пръстите ѝ със своите и безмълвно я поведе към спалнята си.

„Естествено, че го е разменил“ — помисли си Глас. Би било абсурдно да запази толкова ценен предмет, особено след като беше разбила сърцето му. Но мисълта как захвърлената ѝ огърлица чезне самотна на пункта за Обмяна събуди у нея скръб, която заплашваше да разкъса сърцето ѝ на две.

Парене в тила ѝ я изтръгна от мислите ѝ. Тя събра смелост — очакваше да види поредния човек, когото познаваше бегло, да я гледа с открито подозрение. Когато се обърна обаче, погледът ѝ се спря на съвсем различен човек.

Люк.

Той се взираше в нея точно толкова, колкото да я накара да се изчерви, след което откъсна погледа си и очите му се стрелнаха към масата. Спряха се на огърлицата и по лицето му премина странно изражение.

— Учудвам се, че още никой не я е грабнал — отрони той. — Толкова е красива.

Ръката му се отпусна обратно до тялото, той се извърна и погледна Глас с едва доловима тъжна усмивка.

— Но пък точно най-красивите неща са тези, които могат да ти причинят най-голяма болка.

— Люк — започна Глас, — аз…

После обаче забеляза зад него позната фигура. Камий стоеше зад щанда за печатни текстове, приковала поглед в Глас.

Люк се озърна през рамо, след което отново насочи вниманието си към Глас.

— Камий замества баща си. От известно време е болен.

— Съжалявам — измърмори Глас, но преди да успее да каже нещо друго, дочу повишени гласове.

Глас се обърна и видя, че Кора се е разкрещяла на уолдънката:

— Ако не ми го продадете на разумна цена, няма да имам друг избор, освен да ви докладвам за измама.

Жената пребледня и отвърна нещо, което Глас така и не разбра, но очевидно се хареса на Кора, защото тя се усмихна и вдигна палец за сканиране.

Глас се намръщи, притеснена от поведението на приятелката си.

— Извинявай… трябва да тръгвам.

— Недей — помоли я Люк и я докосна по ръката. — Тревожа се за теб. — Гласът му заглъхна: — Какво правиш? Безопасно ли е?

Безпокойството в гласа му запълни някои от по-дребните пукнатини в разбитото ѝ сърце, но не достатъчно, че да накара болката да отшуми.

— Безопасно е. Всъщност ме помилваха — отговори тя, опитвайки се да запази равен тон.

— Помилвали са те? — повтори той и очите му се разшириха. — Ауу! Не съм си и помислял… — Замлъкна, сякаш не беше сигурен как да продължи. — Знаеш ли, ти така и не ми каза защо изобщо са те затворили.

Глас сведе очи към земята и се помъчи да се пребори с неустоимото желание да му признае истината.

„Той заслужава да бъде щастлив — напомни си решително. — Вече не е твой.“

— Няма значение — отговори най-накрая тя. — Просто искам да оставя всичко това зад гърба си.

Люк се вгледа в нея и за миг Глас се зачуди дали не може да прозре право в душата ѝ.

— Е, добре, пази се — промълви най-после той.

Глас кимна.

— Ще се пазя.

Знаеше, че за разлика от друг път, постъпва правилно. Просто ѝ се искаше да не изпитва такава силна болка.

Глава 12

Кларк

Кларк седеше в тъмната болнична палатка и тревожно гледаше как Талия се мята и върти насън, измъчвана от температурата, която се беше появила с влошаването на инфекцията.

— Как мислиш, какво сънува?

Кларк се обърна и видя, че Октавия е седнала в леглото си и се взира в Талия с ококорени очи.

— Не съм сигурна — излъга тя. Изражението на Талия ѝ подсказваше, че отново мисли за баща си. Бяха я затворили, задето се бе опитала да открадне лекарство за него, след като Съветът бе решил да не го лекува. Предвид ограничените медицински ресурси, с които разполагаха, преценили, че прогнозата му е прекалено лоша и не си струва да ги хабят. Талия все още не знаеше какво се е случило с него — дали е починал от болестта си след ареста ѝ, или все още е вкопчен в живота и се моли някой ден отново да види дъщеря си.

Талия простена и се сви на топка. Видът ѝ напомни на Кларк за Лили в някоя от лошите ѝ нощи, когато Кларк се промъкваше в лабораторията, та приятелката ѝ да не остава сама. Макар в момента никой да не ѝ пречеше да помага на Талия, тя се чувстваше също толкова отчаяна, също толкова безпомощна, колкото тогава. Ако не намереха лекарствата, излетели от транспортния кораб при катастрофата, нямаше да ѝ бъде по силите да направи каквото и да било, за да облекчи страданията на приятелката си.

Някой вдигна платнището и палатката се изпълни със светлина и прохладен, ароматен въздух. Белами влезе в палатката с подскоци на акробат. Беше преметнал лък през рамо и очите му блестяха.

— Добър ден, дами — каза той и се ухили, докато крачеше към леглото на Октавия. Наведе се и разроши косата ѝ, която все още беше здраво прибрана в красиво завързана червена панделка. Беше толкова близо, че Кларк не можеше да не долови леката миризма на пот, която се разнасяше от кожата му и се сливаше с друго ухание, което не можеше да назове, но ѝ навя мисли за дървета.

— Как е глезенът? — обърна се той към Октавия, демонстративно присви очи и го заоглежда от всички страни.

Момичето предпазливо го раздвижи.

— Много по-добре.

Обърна се към Кларк:

— Вече мога ли да си тръгна?

Кларк се поколеба. Глезенът на Октавия все още беше нестабилен, а нямаше начин да ѝ направи ефикасна шина. Ако го натовареше прекалено, пак щеше да го навехне или по-лошо.

Октавия въздъхна и издаде долната си устна напред в умолително изражение.

— Моля те. Не съм изминала целия път до Земята само за да стоя в палатка.

— Ти нямаше избор — напомни ѝ Белами. — Аз обаче със сигурност не съм рискувал всичко, за да дойда тук само за да те гледам как развиваш гангрена.

— Откъде знаеш за гангрената? — изненада се Кларк. В Колонията никой никога не би развил подобна инфекция, а тя се съмняваше, че много хора освен нея четат древни медицински текстове за удоволствие.

— Разочароваш ме, докторе — вдигна вежда той. — Не мислех, че си от онези.

— От кои?

— От фениксийците, които си въобразяват, че всички уолдънци са невежи.

Октавия завъртя очи и се обърна към него.

— Знаеш ли, не всичко, което хората казват, е обида.

Белами отвори уста, но после премисли и сви устни в насмешлива усмивка.

— Внимавай, иначе ще тръгна без теб. — И намести лъка на рамото си.

— Не ме оставяй — помоли тя и ненадейно стана сериозна. — Знаеш как се чувствам, когато съм затворена някъде.

По лицето на Белами премина странно изражение и Кларк се запита за какво ли си мисли. Момчето най-накрая се усмихна.

— Добре. Ще те заведа навън, но само за малко. Искам пак да се опитам да половувам, преди да се стъмни. — Извърна се към Кларк. — Ако докторът позволи.

Кларк кимна.

— Само внимавайте. — Погледна го объркано. — Наистина ли си мислиш, че ще можеш да ловуваш?

Никой досега не беше видял бозайник, камо ли да се опита да убие такъв.

— Все някой трябва да пробва. Ако нещата продължат по същия начин, пакетираната ни храна няма да ни стигне дори за седмица.

Кларк му се усмихна леко.

— Е, добре, желая ти късмет.

Отиде до тясното легло на Октавия и помогна на Белами да я изправи на крака.

— Добре съм — запротестира Октавия, като пазеше равновесие на един крак, вкопчена в ръката на Белами. Заподскача напред и го повлече към изхода на палатката. — Да тръгваме!

Белами хвърли поглед през рамото си.

— О, между другото, Кларк, докато бях в гората, намерих някои отломки от катастрофата. Случайно да искаш утре да ги прегледаш?

Кларк си пое въздух и сърцето ѝ заби по-бързо.

— Мислиш, че може да са изчезналите лекарства? — Пристъпи напред. — Да отидем веднага.

Белами поклати глава.

— Бяха прекалено далеч. Няма да успеем да се върнем, преди да се стъмни. Ще отидем утре.

Тя хвърли поглед към Талия, чието лице все още беше изкривено от болка.

— Добре. Ще е първата ни работа утре сутринта.

— Да изчакаме до следобед. Сутринта ще отида на лов. По това време животните са на открито и търсят вода.

Кларк потисна желанието си да го попита откъде знае това, макар че не успя да прикрие докрай изненадата, изписала се на лицето ѝ.

— Значи, до утре? — попита Белами и тя кимна. — Супер — ухили се той. — Значи имаме среща.

Тя проследи с поглед как двамата излизат тромаво от палатката, а после се върна при Талия. Клепачите на приятелката ѝ трепнаха и очите ѝ се отвориха.

— Здрасти — промълви немощно тя.

— Как се чувстваш? — попита Кларк и отиде да провери жизнените ѝ показатели.

— Страхотно — изграчи Талия. — Готова съм да отида с Белами, когато пак тръгне на лов.

Кларк се усмихна.

— Мислех, че спиш.

— И наистина спях. Заспивах и се събуждах.

— Само ще погледна набързо, става ли? — попита Кларк и Талия кимна.

Кларк бутна одеялото настрана и повдигна ризата на Талия. Върху кървящата рана се открояваха червени ивици, което означаваше, че инфекцията е започнала да преминава в кръвоносната ѝ система.

— Боли ли?

— Не — отвърна глухо Талия. И двете знаеха, че не върви към подобрение.

— Можеш ли да повярваш, че наистина са брат и сестра? — нарочно смени темата Кларк, докато връщаше одеялото на Талия на мястото му.

— Да, звучи безумно. — Гласът на Талия стана малко по-уверен.

— Изпълнението му на палубата за излитане беше потресаващо — поклати глава Кларк. — Но беше и много смело. Ако го бяха хванали, щяха да го убият. — Направи пауза. — Когато пристигнат на Земята, ще го убият.

— Направил е много, за да бъде сестра му в безопасност — съгласи се Талия и извърна глава, за да прикрие разкривената си гримаса, когато я заля нова вълна на болка. — Той наистина те обича, Кларк.

— Кой? Белами? — попита стреснато Кларк.

— Не. Уелс. Той дойде на Земята заради теб, Кларк.

Кларк стисна устни.

— Не съм го молила.

— Всички ние сме вършили неща, с които не се гордеем — настоя Талия с тих глас.

Кларк потръпна и затвори очи.

— Не моля никого за прошка.

— Знаеш, че нямам това предвид. — Талия млъкна, за да си поеме въздух. Усилието да говори я изтощаваше.

— Трябва да си починеш — настоя Кларк и посегна да придърпа одеялото над раменете на приятелката си. — Можем да говорим за това утре.

— Не! — възкликна Талия. — Кларк, случилото се не е било по твоя вина.

— Разбира се, че беше по моя вина. — Кларк избягваше да гледа приятелката си в очите. Талия беше единствената, която знаеше какво наистина бе сторила, и момичето не можеше да понесе да се изправи срещу истината точно сега, да види спомена, отразен в тъмните изразителни очи на приятелката ѝ. — И какво общо има Уелс?

Талия затвори очи и въздъхна, без да обръща внимание на въпроса.

— Трябва да си позволиш да бъдеш щастлива. Иначе какъв е смисълът?

Кларк отвори уста за хаплив отговор, но думите се стопиха в главата ѝ, когато видя как Талия се надига, обзета от внезапен пристъп на кашлица.

— Всичко ще се оправи — прошепна Кларк и прокара пръсти през мократа от пот коса на приятелката си. — Ще оздравееш.

Този път думите не бяха молитва, а категорично обещание. Кларк отказваше да позволи на Талия да умре и нищо нямаше да ѝ попречи. Нямаше да позволи на най-добрата си приятелка да се присъедини към хора от призраци в главата ѝ.

Глава 13

Уелс

Уелс погледна нагоре към обсипаното със звезди небе. Никога не си беше представял какъв копнеж по дома ще изпита, когато се взре в позната сцена от стотици километри разстояние. Чувстваше, че е някак нередно луната да изглежда толкова малка и без характерните си черти. Струваше му се, все едно се е събудил и е открил, че лицата на близките му са били заличени.

Край него останалите около лагерния огън недоволстваха. Бяха пристигнали на Земята преди няма и седмица, а хранителните им запаси вече бяха на привършване. Фактът, че не разполагаха с никакви лекарства, беше обезпокоителен, но точно сега повече го тревожеше липсата на храна. Или от Колонията бяха сбъркали при изчисляването на провизиите им, или Греъм и приятелите му бяха отмъкнали повече, отколкото бе осъзнал. И в двата случая последствията вече започваха да си личат. Не се изчерпваха само с вдлъбнатините под бузите на младежите — в очите им се четеше глад, който ужасяваше Уелс. Никога не биваше да си позволи да забрави, че всички те са били затворени поради някаква причина, че всеки човек около него е сторил нещо, с което е застрашил Колонията.

Уелс най-много от всички.

Точно в този момент Кларк излезе от болничната палатка и тръгна към огъня. Огледа кръга, докато си търсеше място. До Уелс имаше свободно, но очите ѝ буквално преминаха над него. Вместо това седна до Октавия, която се беше настанила на един дънер, изпънала пред себе си ранения си крак.

Уелс въздъхна и се обърна да огледа поляната. Пламъците трепкаха над тъмните силуети на трите палатки, които най-после бяха опънали — болничната, една, в която да държат припаси, и — любимата на Уелс — с наклонен покрив за събиране на вода в случай, че някога завали. Ако не друго, лагерът им поне не приличаше на абсолютен провал. Когато се присъединеше към тях на Земята, баща му щеше да се впечатли.

Ако се присъединеше. Все по-трудно му беше да повярва, че баща му е добре, че раната от куршума е само повърхностна. Гърдите му се свиха болезнено, когато си представи как баща му се бори за живота си в болнично легло или още по-лошо, как тялото му се носи някъде из Космоса. Думите на канцлера все още кънтяха в ушите му: „Ако някой може да донесе успех на тази мисия, това си ти“.

Откъм дърветата долетя странен шум. Уелс изправи гръб и всичките му сетива се напрегнаха. Чу се пращене, последвано от шумолене. Шепотът край огъня замря и всички ахнаха, когато от сенките изплува странна фигура — получовешка, полуживотинска, като същество, излязло от древните митове.

Уелс скочи на крака. Тогава обаче съществото мина покрай дърветата и излезе на светло.

Белами стоеше пред тях с труп на животно, преметнат през рамото му, и след него тъмнееше диря от кръв.

Елен. Очите на Уелс се спряха върху безжизненото тяло, попиха меката му кафява козина, дългите тънки крака и деликатно заострените уши. Докато Белами вървеше към тях, главата на елена се мяташе от отпуснатия врат, но така и не описа пълна арка, защото всеки път, щом се отметнеше назад, се удряше в нещо друго.

Друга глава, увиснала от друг тънък врат. Еленът имаше две глави.

Уелс замръзна. Всички край огъня скочиха. Някои запристъпваха напред, за да виждат по-добре, други отстъпваха ужасени.

— Безопасно ли е? — попита едно момиче.

— Безопасно е — долетя от сенките гласът на Кларк. Тя излезе на светло. — Преди стотици години генетичният материал може да е мутирал поради радиацията, но сега вече не би трябвало да има и следа от нея.

Всички замлъкнаха, когато Кларк протегна ръка и погали козината на създанието. Беше застанала в езерце от лунна светлина и никога не бе изглеждала по-красива.

Кларк се обърна към Белами с усмивка, от която стомахът на Уелс се сви.

— Няма да умрем от глад — обяви тя и добави нещо, което Уелс не чу. Белами кимна.

Уелс издиша и заповяда на възмущението си да се оттегли. Пое си дълбоко въздух и се отправи към Белами и Кларк.

При приближаването му тя се скова, но Уелс се насили да не сваля поглед от Белами.

— Благодаря ти — каза той. — Ще нахраниш много хора.

Белами го изгледа въпросително и пристъпи от крак на крак.

— Говоря сериозно — увери го Уелс. — Благодаря ти.

Най-накрая Белами кимна. Уелс се върна на мястото си край огъня и остави Белами и Кларк, потънали в тих разговор, навели глави един към друг.

Палубата за наблюдение беше съвсем пуста. Загледан в необозримото море от звезди, Уелс лесно можеше да си представи, че те двамата са единствените живи същества в цялата вселена. Ръката му обгърна Кларк още по-здраво. Тя притисна глава до гърдите му и издиша, сгуши се още по-близо, докато въздухът напускаше тялото ѝ. Сякаш с охота го оставяше да диша и за двамата.

— Как мина днес? — прошепна тя.

— Добре — отговори Уелс. Не беше сигурен защо си прави труда да лъже, когато Кларк бе притисната до гърдите му. Тя можеше да разчете биенето на сърцето му като морзова азбука.

— Какво се е случило? — попита тя и в големите ѝ зелени очи трепна тревога.

Офицерското му обучение включваше периодични пътувания до „Уолдън“ и „Аркадия“, за да проверяват работата на пазачите. Днес ги беше видял как арестуват жена, забременяла с нерегистрирано дете. Проявите на снизходителност бяха изключени. Щяха да я държат затворена до раждането, след което детето щеше да бъде поверено на грижите на Съвета, а майката — екзекутирана. Законът бе суров, но необходим. Корабът можеше да поддържа само ограничен брой животи и ако позволяха на някого да наруши деликатното равновесие, щяха да изложат на опасност целия човешки род. Но ужасът, изписан в очите на жената, докато пазачите я влачеха, се беше запечатал в паметта на Уелс.

Странно, но не друг, а канцлерът му помогна да проумее какво е видял. Днес, докато вечеряха, баща му усети, че има нещо, и Уелс му разказа за инцидента, като се опитваше да говори безстрастно, като войник. Баща му обаче разбра, че се преструва, пресегна се над масата и положи ръка върху неговата — жест, който много рядко си позволяваше.

— Това, което правим, не е лесно — каза той на сина си, — но е от огромно значение. Не можем да допуснем чувствата ни да ни попречат да изпълним дълга си — да опазим човешкия род.

— Нека предположа — обади се Кларк и прекъсна мислите му. — Арестувал си някой престъпен гений, задето е откраднал книги от библиотеката.

— Не — отрече той и затъкна кичур коса зад ухото ѝ. — Тя още е на свобода. Докато си говорим, формират отряд специално за тази цел.

Тя се усмихна и златните точици в очите ѝ сякаш заискриха. Уелс не можеше да си представи по-красив цвят.

Отново насочи вниманието си към огромния прозорец. Тази вечер облаците, покрили Земята, не му напомняха на покров — приличаха просто на одеяло. Планетата не беше загинала, просто бе потънала във вълшебен сън, докато дойдеше време да приветства хората обратно у дома.

— За какво си мислиш? — попита Кларк. — За майка си ли?

— Не — отвърна бавно той. — Всъщност не.

Разсеяно уви около пръста си кичур от косата на Кларк. После го остави да падне обратно на рамото ѝ.

— Макар да предполагам, че винаги мисля за нея по един или друг начин.

Трудно му беше да повярва, че наистина си е отишла.

— Просто искам да съм сигурен, че се гордее с мен, където и да е — продължи той и през тялото му премина тръпка, щом погледна към звездите.

Кларк стисна ръката му и му предаде топлината си.

— Разбира се, че се гордее с теб. Всяка майка би се гордяла със син като теб.

Уелс се извърна към нея и се ухили.

— Само майките ли?

— Предполагам, че бабите и дядовците също си падат по теб — кимна сериозно тя, но после се разкикоти, когато Уелс закачливо я перна по рамото.

— Има и един друг човек, когото също искам да накарам да се гордее с мен.

Кларк вдигна вежда.

— Тя по-добре да си отваря очите на четири. — Момичето преплете ръце на тила му. — Защото моето си е мое.

Уелс се ухили, приведе се и затвори очи. Прокара устни по нейните за закачлива целувка, а после ги премести към врата ѝ.

— И моето — прошепна той в ухото ѝ и почувства как потръпна, когато дъхът му погъделичка кожата ѝ. Кларк го притегли по-близо и допирът ѝ отми напрежението. Накрая Уелс забрави как е минал денят му, забрави, че следващият ден ще е същият, както и по-следващият. Единственото, което имаше значение, бе момичето в обятията му.

Миризмата на печащия се елен беше непозната и опияняваща. На Колонията нямаше никакво месо дори на „Феникс“. Всички домашни животни бяха елиминирани някъде към средата на първия век.

— Как ще разберем кога е готово? — обърна се към Уелс аркадийско момиче на име Дарси.

— Когато отвън започне да хруска, а отвътре порозовее — провикна се Белами, без да обръща глава.

Греъм изсумтя, но Уелс кимна.

— Мисля, че си прав.

След като месото изстина, го нарязаха на по-малки парчета и започнаха да си ги раздават. Уелс занесе няколко къса от другата страна на кръга и ги разпредели между седящите там.

Подаде едно парче на Октавия, която го вдигна пред себе си и погледна към Уелс.

— Опита ли го вече?

Уелс поклати глава.

— Още не.

— Това не е честно — заяви тя и вдигна вежди. — Ами ако се окаже, че е отвратително?

Той огледа кръга.

— На всички други сякаш им харесва.

Октавия стисна устни.

— Аз не съм като всички други. — За миг го погледна, сякаш очакваше да каже нещо, но после се усмихна и протегна парчето си към него. — Ето, опитай го пръв и ми кажи какво мислиш.

— И така съм добре, благодаря — отклони предложението Уелс. — Искам да съм сигурен, че всички други…

— Хайде — изкикоти се тя и се опита да пъхне месото в устата му. — Пробвай една хапка.

Уелс хвърли бърз поглед на кръга, за да е сигурен, че Кларк не се е загледала в тях. Не беше — бе погълната от разговор с Белами.

Уелс се извърна обратно към Октавия.

— Добре — склони той и взе парчето месо от ръцете ѝ.

Тя изглеждаше разочарована, че няма да му го пъхне в устата, но това не го интересуваше. Отхапа. Отвън месото беше кораво, но когато зъбите му се забиха в него, в устата му се разля вкус, който не приличаше на нищо, опитвано преди — едновременно солено, опушено и леко сладко. Подъвка още малко и после преглътна, като се подготви стомахът му да отхвърли непознатата консистенция. Усети единствено топлина.

Тези, които бяха започнали да ядат първи, бяха станали от местата си край огъня и сега вървяха из поляната. За няколко минути тихото жужене от разговорите им се сля с пращенето на пламъците. После на повърхността започна да се надига объркан шепот и косъмчетата по врата на Уелс настръхнаха. Той стана и се запъти към групичката, застанала до началото на дъбравата.

— Какво става? — попита.

— Погледни — посочи едно от момичетата към нещо сред дърветата.

— Какво? — присви очи Уелс и се помъчи да различи силует в мрака.

— Ето там — обади се друго момиче. — Сега видя ли го?

За миг Уелс си помисли, че е някаква шега, но после нещо привлече вниманието му — проблясък на светлина, толкова кратък, та си помисли, че може да си е въобразил. На около метър разстояние зърна друг проблясък, а после и трети, малко по-нависоко. Уелс пристъпи към края на поляната, която сега гореше в сиянието на светлини, сякаш невидими ръце я бяха украсили за парти. Очите му се приковаха в най-близката сфера — топка от светлина, увиснала от най-ниския клон на недалечно дърво.

Вътре имаше нещо, което се движеше. Някакво създание. Вид насекомо с малко телце и непропорционално големи, деликатни крила. Думата изпърха към устните на Уелс: „Пеперуда“.

Някои от останалите го бяха последвали в гората и сега се взираха удивени заедно с него.

— Кларк — прошепна той в мрака. Тя трябваше да го види. Откъсна поглед от пеперудата и рязко се обърна, готов да хукне и да я намери. Тя обаче вече беше тук.

Кларк стоеше на няколко метра от него, напълно занемяла. Лицето ѝ беше огряно от меко сияние и тревожното, уплашено изражение, белязало чертите ѝ от катастрофата насам, беше изчезнало.

— Здрасти — отрони Уелс. Не искаше да нарушава тишината. Очакваше Кларк да се намръщи, да му каже да млъкне или да се отдалечи. Тя обаче не помръдна — остана неподвижна, загледана в блестящите пеперуди.

Уелс не помръдна, не продума повече. Момичето, което мислеше, че е загубил, все още беше там някъде и в този миг той разбра: можеше да я накара отново да го обикне.

Глава 14

Белами

Белами не знаеше защо древните хора изобщо са си правили труда да се занимават с наркотици. Какъв смисъл имаше да си вкарваш гадости във вените, когато една разходка из гората оказваше същия ефект? Всеки път, щом тръгнеше сред дърветата, се случваше нещо. Докато се отдалечаваше от лагера на поредната ловна експедиция, потънал в светлината на ранното утро, той започна да си поема въздух по-дълбоко. Сърцето му се блъскаше със силни, бавни, стабилни удари, а органите му маршируваха в ритъм с пулса на земята. Сякаш някой беше хакнал мозъка му и бе превключил сетивата му на настройка, която Белами не познаваше.

Най-хубавото обаче беше тишината. На кораба никога не беше напълно тихо. Винаги се долавяше ниското бръмчене на фонов шум: жуженето на генератори, на лампи, ехото от стъпки в коридора. Когато за пръв път влезе в гората, за малко да се побърка — не разполагаше с нищо, което да удави мислите му. Колкото повече време прекарваше тук обаче, толкова по-тихо ставаше съзнанието му.

Огледа земята. Погледът му премина над камъни и мокри ивици земя, докато търсеше следи. Днес нямаше отпечатъци, които да последва, както вчера, но нещо му подсказа да се обърне надясно и да навлезе дълбоко в гората, там, където дърветата растяха по-близо едно до друго и покриваха почвата със странни сенки. Ето къде щеше да отиде, ако беше животно.

Посегна зад рамото си и сграбчи една от стрелите от ремъка, който беше измайсторил. Макар че беше ужасно да ги гледа как умират, през последните няколко дни мерникът му бе станал значително по-точен, затова знаеше, че животните не страдат много. Никога нямаше да забрави болката и страха в очите на първия елен, докато залиташе по земята. Да застреля животно обаче не беше толкова голямо престъпление, колкото много от гадостите, които бяха сторили другите деца, за да се озоват тук. Белами можеше и да отнема живота на създанието, но знаеше, че съществото е изживяло всеки миг от живота си напълно свободно.

На стоте затворници може и да им бяха обещали да ги освободят, но Белами знаеше, че него няма да го удостоят с тази привилегия, не и след всичко, което беше причинил на канцлера. Ако още беше сред живите при кацането на следващия кораб, първият човек, който щеше да слезе от него, навярно щеше да го застреля на място.

Белами беше приключил с всичко това — наказанията, позициите, системата. Повече нямаше да следва чужди правила. Писнало му бе да се бори, за да оцелее. Животът в гората нямаше да е лесен, но поне двамата с Октавия щяха да са свободни.

Протегна ръце напред, за да пази равновесие, и заслиза по склона наполовина с тътрене, наполовина повлечен от инерцията, като всячески се опитваше да не вдига шум и да не подплаши някое животно. Накрая тупна в подножието на склона и под оръфаните му ботуши заджвака кал. Белами потръпна, когато водата нахлу през дупките в подметките. Щеше да му е неудобно да върви обратно до лагера с мокри чорапи — беше го разбрал по трудния начин. Не беше сигурен защо в нито една от книгите, които бе чел, не се споменаваше за това. Какъв смисъл имаше да се учиш как да правиш капан от лози или с кои растения да лекуваш изгаряния, ако не можеш да вървиш?

Белами простря чорапите си на един клон да се изсушат, след което потопи крака в потока. Вече беше по-топло, отколкото когато излезе от лагера, и усещането от допира на студената вода по кожата му бе невероятно. Нави крачолите си над коленете и влезе по-навътре, ухилен като идиот, докато водата се плискаше около глезените му. Това беше едно от нещата, които най-много му харесваха тук, на Земята — как обикновените действия, като например да си измиеш краката, ненадейно изглеждаха невероятно важни.

Край потока дърветата не бяха толкова близо едно до друго, а слънцето грееше по-ярко. Белами внезапно почувства по лицето и ръцете си непоносима горещина. Смъкна тениската си, смачка я на топка и я запрати към тревата, а после се наведе, загреба вода и наплиска лицето си. Усмихна се, все още зашеметен от откритието, че водата може да има вкус. Преди всички постоянно ръсеха груби шеги за рециклирания запас от вода на кораба — че човек на практика пие пикнята на прадядо си. Сега обаче осъзна, че вековете на филтриране и пречистване са ограбили течността, докато накрая от нея е останало не повече от група водородни и кислородни молекули. Посегна пак и загреба още една шепа. Ако трябваше да опише водата, щеше да каже, че вкусът ѝ е комбинация между Земята и небето… а после щеше да халоса всеки, който му се подиграеше за тези думи.

От вътрешността на гората се чу пращене. Белами се извъртя толкова бързо, че загуби равновесие и падна по гръб, като разплиска водата. Рязко се надигна и под босите му крака се размърдаха камъни и кал, когато се обърна да потърси източника на звука.

— Извинявай, не исках да те уплаша.

Белами отметна косата си назад и видя, че Кларк стои на тревата. Беше странно да види някого другиго в гората, която вече смяташе за своя. Моментното раздразнение, което очакваше да изпита, обаче така и не дойде.

— Значи не можа да изчакаш до следобед? — попита той и се отправи обратно към брега.

Кларк се изчерви.

— Лекарството ни трябваше — отговори и отклони поглед от голите му гърди. През повечето време се правеше на толкова корава, че беше лесно да забравиш как е израснала в свят на изискани концерти и лекционни партита. Белами се ухили, поклати глава и около него се разхвърчаха капки вода.

— Ей! — изкрещя тя и отскочи назад, докато се мъчеше да отърси водата. — Още не сме тествали този поток. Може да е токсичен.

— Откога коравият ни хирург стана толкова превзет? — осведоми се Белами, седна на един огрян от слънцето участък от тревата и потупа приканващо мястото до себе си.

— Превзет ли? — смъкна се Кларк на земята и изпуфтя. — Снощи едва можеше да държиш ножа, така ти трепереше ръката.

— Ей! Аз убих елена. Мисля, че си изпълних и преизпълних дълга към мисията. А освен това — направи пауза той, докато лягаше обратно на тревата, — ти си тази, която е била обучавана да разрязва разни неща.

— Всъщност не съм.

Белами скръсти ръце зад главата си и вдигна лице към слънцето. Топлината започна да се просмуква в кожата му и той въздъхна. Беше почти толкова приятно, колкото да е в леглото с момиче, а може би дори още повече, защото слънцето никога нямаше да го попита за какво мисли.

— Съжалявам, че те обидих — рече той и провлачи думите, когато крайниците му натежаха приятно и се отпуснаха. — Знам, че си лекар, а не касапин.

— Не, имам предвид, че ме затвориха, преди да завърша обучението си.

Скръбната нотка в гласа ѝ отекна странно в корема на Белами. Той ѝ се усмихна немощно.

— Е, значи добре се справяш за шарлатанка.

Тя го изгледа и за миг се стресна, че я е обидил. После обаче Кларк се изправи.

— Прав си — каза тя. — Точно затова трябва да намерим това лекарство. Хайде.

Белами се надигна и изстена. Нахлузи чорапите и обувките си, след което преметна тениската си през рамо.

— Препоръчвам ти да се облечеш.

— Защо? Да не се тревожиш, че няма да можеш да се овладееш? Защото ако се безпокоиш за добродетелта ми, трябва да ти кажа, че не съм…

— Имам предвид — прекъсна го тя и се усмихна леко, — че тук има някои отровни растения, от които хубавият ти гръб може да стане целият на гнойни циреи.

Той вдигна рамене.

— Може пък това да те възбужда, госпожице доктор, откъде да знам? Ще рискувам.

Тя се разсмя и Белами беше сигурен, че се случва за първи път след пристигането им на Земята. Учуди се от гордостта, която изпита от факта, че заслугата е негова.

— Добре — съгласи се нехайно той, нахлузи тениската си през глава и се усмихна сам на себе си, когато видя, че очите на Кларк се стрелват към корема му. — Останките бяха по̀ на запад. Да вървим.

Тръгна по наклона, след което се обърна и погледна към Кларк.

— Посоката, в която залязва слънцето — поясни.

Тя измина тичешком няколко стъпки, за да го догони.

— Сам ли си научил всичко това?

— Май да. На „Уолдън“ няма много материали относно геологията на Земята.

Каза го без горчивината, която щеше да прозвучи в гласа му, ако говореше на Уелс или на Греъм.

— Отдавна се интересувам от тези неща и когато разбрах, че смятат да изпратят Октавия на Земята… — Замълча, защото не беше сигурен колко е безопасно да сподели. Кларк обаче го гледаше с очакване. Зелените ѝ очи бяха изпълнени с любопитство и с нещо друго, което Белами не можеше да определи докрай. — Реших, че колкото повече знам, толкова по-добре ще съм подготвен да я пазя.

Стигнаха до края на наклона, но вместо да се отправят обратно към лагера, Белами поведе Кларк по-навътре сред дърветата, които растяха толкова близо едно до друго, че листата им закриваха по-голямата част от слънцето. Малкото светлина, която минаваше през пролуките, покриваше земята със златисти езерца. Белами се усмихна, когато видя, че Кларк се старае да ги заобиколи, като малко дете, което се опитва да избегне ивиците, пресичащи пешеходната пътека на моста.

— Точно така си представях Шеруудския лес — промълви тя със страхопочитание. — Почти очаквам иззад някое дърво да изскочи Робин Худ.

— Робин Худ ли?

— Сещаш ли се? — спря се тя и го погледна. — Принцът в изгнание, който крадял лекарства, за да ги дава на сираците?

Белами я изгледа тъпо.

— С вълшебния лък и стрели? Като се замисля, някак ми приличаш на него.

Белами прокара ръка по покрита с ластари клонка, която леко блещукаше на слабата светлина.

— На „Уолдън“ не ни разказват много истории — заяви той сковано, но после гласът му стана по-мек. — Няма много книги, затова, когато Октавия беше малка, ѝ измислях вълшебни приказки. Любимата ѝ беше за омагьосан кош за боклук. — Изсумтя. — Това беше най-доброто, което ми хрумна.

Кларк се усмихна.

— Много смело постъпи заради нея — рече тя.

— Да. Е, аз бих казал същото за теб, но имам чувството, че не си тук по свой избор.

Тя вдигна китката си, на която, както на тези на всички останали, все още стоеше мониторната гривна.

— Как се издадох?

— Сигурен съм, че си е заслужавал — ухили се Белами. Вместо да се засмее обаче, Кларк се извърна настрана. Той се шегуваше, но трябваше да се досети, че не може да разговаря толкова свободно с нея — всъщност с никого от стоте. Всички те криеха нещо. Белами най-много от всички.

— Виж, съжалявам — обади се той. Извиняваше се толкова рядко, че думата остави странен вкус в устата му. — Ще намерим аптечката. Какво всъщност има в нея?

— Всичко. Стерилни превръзки, болкоуспокояващи, антибиотици… неща, които могат да променят съдбата на… — Направи кратка пауза. — На ранените.

Белами знаеше, че мисли за онова момиче, което постоянно наглеждаше — приятелката ѝ.

— Наистина я обичаш, нали? — попита той и протегна ръка, за да ѝ помогне да прекрачи покрития с мъх дънер, който препречваше пътя им.

— Тя е най-добрата ми приятелка — отговори Кларк и протегна ръка. — Единственият човек на Земята, който познава истинското ми „аз“.

Тя погледна към него с притеснена усмивка, но той кимна.

— Знам какво имаш предвид. — Октавия беше единственият човек на света, който наистина го познаваше. Нямаше никой друг, който искрено да е загрижен дали ще го види пак.

После обаче погледна към Кларк, която се навеждаше да вдъхне аромата на едно яркорозово цвете. Слънцето проблясваше в златистите кичури в косата ѝ и Белами ненадейно почувства, че вече не е толкова сигурен.

Глава 15

Кларк

Белами поведе Кларк надолу по стръмен хълм, заобиколен от стройни дървета, чиито клони се преплитаха в нещо като проход на арка. Тишината беше древна, сякаш дори вятърът не беше дръзвал векове наред да наруши уединението на дърветата.

— Не съм сигурен, че съм ти благодарил дори веднъж за това, което направи за Октавия — обади се Белами, разваляйки магията.

— Това не се ли брои за благодарност? — попита шеговито Кларк.

— Мисля, че е най-близкото до благодарност, което ще получиш — увери я той и ѝ хвърли кос поглед. — Не ме бива много в тези неща.

Кларк отвори уста, но преди да успее да отвърне с хаплива забележка, се препъна в един камък.

— Ей, внимавай! — възкликна Белами, засмя се и я сграбчи за ръката, за да ѝ помогне да запази равновесие. — А теб очевидно не те бива в неща като вървене.

— Това не е вървене. Това е пешеходен туризъм — дейност, която нито един човек не е упражнявал от стотици години, затова ме остави на мира.

— Няма нищо. Става въпрос само за разделението на труда. Ти ще ни опазиш живи, а аз ще те задържа на два крака.

Пощипна я закачливо и Кларк усети как лицето ѝ се изчервява. Не беше осъзнала, че още стиска ръката му.

— Благодаря — рече тя и остави ръката си да се отпусне до тялото.

Белами не каза нищо, докато не стигнаха до мястото, където теренът отново ставаше равен.

— Оттук — посочи наляво той. — И така, как стана лекар?

Кларк сбърчи объркано вежди.

— Исках да стана лекар. Ти не избра ли да… — И млъкна. Смути се, когато осъзна, че няма представа какво е правил Белами на кораба. Беше очевидно, че не е работил като пазач.

Той я изгледа продължително, сякаш се опитваше да разбере дали се шегува.

— На „Уолдън“ нещата не стават така — отговори бавно той и навлезе по-навътре в сянката със зеленикав оттенък. — Ако имаш идеално досие и извадиш късмет, можеш да станеш пазач. В противен случай просто продължаваш да работиш това, което са вършили родителите ти.

Кларк се опита да прикрие изненадата си. Разбира се, знаеше, че за уолдънците са достъпни само определени професии, но досега не подозираше, че нямат избор.

— Добре, какъв си бил?

— Бях… — стисна устни той. — Знаеш ли какво? Няма значение какво съм правил там.

— Съжалявам — побърза да отговори Кларк. — Нямах предвид, че…

— Няма нищо — прекъсна я Белами и пристъпи напред. Продължиха да вървят, макар че сега в мълчанието се долавяше напрежение.

— Стой — прошепна Белами и протегна ръка, за да ѝ препречи пътя. С плавно движение извади една от стрелите в колчана и вдигна лъка си. Очите му се приковаха в място, където дърветата растяха толкова нагъсто, че беше почти невъзможно човек да различи храстите от сенките. И тогава Кларк го видя — движение за частица от секундата, блясък на светлина, отразен в око. Кларк затаи дъх, когато пред очите ѝ се появи животно, малко и кафяво, с дълги заострени уши, които мърдаха напред-назад. Заек.

Видя как създанието се втурва напред. Опашката му беше почти два пъти по-дълга от тялото и потрепваше любопитно. „Зайците не трябваше ли да имат малки пухкави опашлета?“ — зачуди се Кларк. Преди да си припомни старите си бележки от курса по Земна биология, Кларк долови как лакътят на Белами се отдръпва назад и всяка мисъл изчезна от съзнанието ѝ.

Понечи да ахне, но възклицанието заседна в гърлото ѝ, когато стрелата на Белами полетя напред и с ужасен звук се заби право в гърдите на създанието. За миг Кларк се запита дали не може да го спаси — да се втурне към него, да извади стрелата и да зашие раната.

Белами я сграбчи за ръката и я стисна точно толкова силно, колкото да ѝ вдъхне увереност и едновременно с това да ѝ отправи предупреждение. Кларк знаеше, че този заек ще им помогне да останат живи. Щеше да вдъхне на Талия малко сила. Опита се да затвори очи, но те останаха приковани в животното.

— Всичко е наред — каза тихо Белами. — Улучих го право в сърцето. Няма да се мъчи дълго.

Беше прав. Заекът спря да потръпва и бавно падна на горската трева, след което остана неподвижен. Белами се обърна към Кларк:

— Съжалявам. Знам, че не е лесно да гледаш как някой се мъчи.

През тялото ѝ премина тръпка, която нямаше нищо общо с мъртвия заек.

— Някой ли?

— Нещо — поправи се той и вдигна рамене. — Всичко.

Кларк проследи как Белами се втурва към заека, изважда стрелата и премята създанието през рамо.

— Да тръгнем насам — посочи той с глава в една посока.

Напрежението сякаш се бе оттекло. Успешният лов очевидно беше повдигнал духа на Белами.

— И така, каква е историята между теб и Уелс? — попита той и премести заека на другото си рамо.

Кларк се стегна, за да посрещне прилива на възмущение от любопитството му, но той така и не дойде.

— Преди излизахме заедно, но не се получи.

Белами се подсмихна.

— Е, да, тази част беше очевидна. — Замълча в очакване Кларк да продължи. — Е — подкани я той, — какво се случи?

— Той направи нещо непростимо.

Вместо да изрече някоя шега или да се възползва от възможността да отправи злобен коментар по адрес на Уелс, Белами доби сериозен вид.

— Не мисля, че на този свят има нещо непростимо — намеси се той. — Не и ако е сторено поради основателни причини.

Кларк не продума, но не можа да не се запита дали говори за това, което беше направила Октавия, за да я затворят, или за нещо друго.

Белами вдигна глава, сякаш върховете на дърветата бяха привлекли вниманието му. После отново погледна към Кларк.

— Не казвам, че не е направил нещо ужасно, каквото и да е то. Само имам предвид, че донякъде разбирам позицията му.

Посегна и прокара пръст по яркожълтия мъх, който се виеше около дънера на едно дърво.

— Ние с Уелс сме единствените двама души, които избраха да дойдат тук поради някаква причина.

Кларк понечи да отговори, но осъзна, че не е сигурна какво да каже. На пръв поглед двамата бяха толкова различни — Уелс, чиято вяра в структурата и авторитета беше довела до екзекуцията на родителите ѝ, и Белами, лудата глава от „Уолдън“, който опря оръжие до слепоочието на канцлера. И двамата обаче бяха готови да направят всичко, за да получат това, което искат. За да защитят тези, които обичат.

— Може би си прав — промълви тя, изненадана от проницателността му.

Белами замълча, а после закрачи по-бързо, ненадейно въодушевен от нещо, което бе зърнал.

— Беше ей тук — каза той и я дръпна след себе си по друго малко нанагорнище, което водеше към една поляна. Тревата беше поръсена с бели цветя, с изключение на малък участък по средата на склона, който бе обгорен до черно. Парчета от транспортния кораб лежаха, разпръснати наоколо като кости. Кларк побягна нататък.

Чу, че Белами извика името ѝ, но не си направи труда да поглежда назад. Запрепъва се напред и в гърдите ѝ разцъфна надежда.

— Хайде, хайде, хайде — занарежда тя на себе си, докато ровеше из останките с трескава припряност.

И тогава ги видя. Металните кутии, които някога са били бели, но сега бяха обезцветени от праха и пламъците. Сграбчи най-близката и я вдигна. Сърцето ѝ биеше толкова бързо, че се затрудняваше да диша. Започна да се бори с деформираната ключалка. Не искаше да се отвори. От горещината пантите бяха залепнали и отказваха да помръднат. Тя трескаво разклати кутията, като се молеше лекарствата да са оцелели.

Звукът от дрънченето на шишенцата с хапчета отвътре беше най-сладкият, който някога бе чувала.

— Това ли е? — попита Белами и спря задъхан до нея.

— Можеш ли да я отвориш? — тикна Кларк кутията в гърдите му.

Той я вдигна и погледна ключалката с присвити очи.

— Чакай да видя.

Извади от джоба си един нож и с няколко бързи движения отвори сандъчето.

През тялото на Кларк премина разпенена вълна на опиянение. Преди да осъзнае какво прави, преметна ръце около Белами. Той залитна назад и се засмя заедно с нея, а после обви ръце около кръста ѝ, вдигна я и я завъртя във въздуха. Цветовете на поляната се разбягаха, зелено, златно и сиво се размиха и накрая на света не остана нищо друго освен усмивката на Белами, която озаряваше очите му.

Най-накрая той внимателно я остави на земята. Но не я пусна. Вместо това я привлече още по-близо и преди Кларк да успее да си поеме въздух, устните му се озоваха върху нейните.

В периферията на съзнанието ѝ един глас ѝ нареди да спре, но беше надвит от аромата на кожата му и докосването му.

Стори ѝ се, че се разтопява в обятията му, че се загубва в целувката им.

Белами имаше вкус на радост, а радостта се усещаше по-силно на Земята.

Глава 16

Глас

— Не знам — изрече бавно Соня и стрелна дъщеря си с поглед на слабата светлина в спалнята. — Ако разшием полата от тази и я съчетаем със зеления корсаж?

Глас се застави да си поеме дълбоко въздух, за да се успокои. От два часа пробваше рокли, но все още не клоняха към някоя конкретна, която да облече на наблюдателното парти за кометата.

— Както ти смяташ, че ще е най-добре, мамо — отговори тя. Надяваше се усмивката ѝ да не изглежда толкова насилена, колкото я чувстваше.

— Не съм сигурна — въздъхна майка ѝ. — Ще е трудно да я приготвим навреме, но ще трябва просто да направим всичко възможно.

Глас си напомни, че майка ѝ само се опитва да ѝ помогне. За Соня наблюдателното парти беше идеалната възможност за Глас да се върне в обществото на „Феникс“, въоръжена с официално помилване и съвършено облекло. Глас знаеше, че ще присъства вицеканцлерът и че е много важно да изиграе ролята си. Беше ѝ подарил живота в замяна на това да подобри имиджа му — сделка, която беше повече от честна. Глас обаче се притесняваше да се превърне в център на вниманието.

— Или може би трябва да се върнем към тюлената? — посочи майка ѝ към купчината захвърлени рокли. — Просто я облечи пак и можем да…

Думите ѝ бяха прекъснати от звъна на сигнал за съобщение откъм кухнята.

— Ще го донеса — обади се Глас и излезе от стаята, преди майка ѝ да успее да възрази. Не търсеха нея, разбира се. Приятелките ѝ се свързваха помежду си само с импланти — съобщителните екрани обикновено бяха запазени за безсмислени новини относно хигиенизирането или малко по-зловещи тревоги, обявени от Съвета. Така обаче щеше да си отдъхне поне за малко от разговора за рокли. Глас прожектира колонката със съобщения във въздуха. Дъхът ѝ секна, когато видя името, което примигваше най-отгоре. Съобщението беше от Люк.

УВАЖАЕМА ГОСПОЖИЦЕ СОРЕНСЪН,

СЛУЖБИТЕ ЗА СИГУРНОСТ ВЪЗСТАНОВИХА ИЗЧЕЗНАЛА ВАША ВЕЩ БЛИЗО ДО СОЛАРНИТЕ НИВИ. ДО 16:00 ЧАСА ДНЕС ЩЕ Я ЗАПАЗЯТ НА КОНТРОЛНО-ПРОПУСКАТЕЛНИЯ ПУНКТ.

Трябваше да го прочете няколко пъти, за да го осмисли. Двамата с Люк бяха разработили тази система отдавна, преди Глас да получи импланта си, в случай че майка ѝ започнеше да слухти около съобщенията ѝ. Искаше да се срещне с нея край соларните ниви този следобед.

— Глас? — провикна се Соня от другата стая. — Какво е?

Глас бързо изтри съобщението.

— Просто ни напомнят за кометата, сякаш можем да забравим!

Погледна към часовника и въздъхна. Часът беше едва десет и петнайсет. Следващите няколко часа щяха да минат по-бавно, отколкото докато беше затворена.

— О! — ахна майка ѝ, когато Глас се върна в спалнята. — Може би все пак е тази. Изглеждаш прекрасно.

Глас колебливо се обърна към огледалото. Видя какво има предвид майка ѝ, но не се дължеше на роклята. Бузите ѝ бяха зачервени, а очите ѝ блестяха с очакване.

Приличаше на влюбено момиче.

В шестнайсет без двайсет Глас се заизкачва по безкрайно дългото стълбище към соларните ниви, които покриваха покрива на „Уолдън“. Никой не можеше да докосва самите растения освен учени и берачи, но имаше малка затворена палуба, която гледаше към нивите. Навярно някога я бяха замислили като място, откъдето да надзирават работниците, но с времето бяха спрели да я използват и сега почти винаги стоеше празна.

Когато стигна до покрива, Глас отиде до ръба на платформата, седна и се подпря на парапета, провесила крака над ръба. Усети как тялото ѝ се отпуска, докато очите ѝ преминаваха по редиците растения, протегнали листа към соларните панели. Отсрещната страна на нивите беше заградена с огромен прозорец, заради който изглеждаше така, сякаш реколтата растеше направо от звездите. Някога двамата с Люк постоянно се срещаха тук — беше по-безопасно, отколкото той да се промъква на „Феникс“ или Глас да минава през жилищната му част.

— Здрасти.

Глас се обърна и видя Люк, застанал сковано зад нея. Понечи да стане, но той поклати глава.

— Може ли да седна при теб?

Тя кимна и преметна краката си на платформата, за да му направи място. Той се отпусна на земята.

— Благодаря, че дойде — рече неспокойно. — Нали майка ти нищо не заподозря?

— Всичко е наред. Беше прекалено заета — опитваше се да разреши кризата с една рокля.

Люк я изненада с усмивка, а после прочисти гърлото си.

— Глас, аз… не мога да спра да мисля за това, което се случи — поде той и цялото ѝ тяло се напрегна. Постара се да не откъсва поглед от земята. — Така де, за какво биха могли да затворят някого като теб? После обаче си спомних — няколко месеца, след като се разделихме. Чух слух за момиче от „Феникс“, което било арестувано за…

Гласът му секна. Глас обърна лице към него и видя, че очите му блещукат странно.

— Моментът съвпадаше. Но така и не повярвах, че може да си ти. — Люк впери поглед право пред себе си, сякаш се взираше в нещо в далечината. — Казах си, че ти никога не би запазила подобна тайна от мен. Имах нужда да вярвам, че ми имаш по-голямо доверие.

Глас прехапа устна и се опита да сдържи пороя от думи, който се надигаше в гърлото ѝ. Толкова отчаяно искаше да му каже, но каква полза щеше да има да признае истината? По-добре да го остави да си мисли, че е само глупаво, разглезено момиче от „Феникс“, което е разбило сърцето му. Сега беше щастлив с Камий — и го заслужаваше.

Но тогава Люк посегна, улови брадичката ѝ в ръка и всичките ѝ мисли отлетяха.

Глас се събуди с усмивка. Макар че от нощта, която бе прекарала заедно с Люк, бяха минали няколко седмици, не можеше да спре да мисли за нея. Точно когато започна да си припомня събитията обаче, я обзе пристъп на гадене.

Изтърколи се от леглото и се запрепъва по коридора към банята, благодарна, че светлините работят, навярно заради новия „приятел“ на майка ѝ — шефа на Борда за ресурси.

Глас се свлече на студения под на банята и бързо затвори вратата зад себе си. Умът ѝ се бореше със стомаха. Насили се да диша, като се опитваше да не вдига шум. Последното, от което имаше нужда, беше майка ѝ да я завлече до медицинския център.

Стомахът спечели и Глас се наведе над тоалетната чиния точно навреме. Започна да се дави, в очите ѝ запариха сълзи. После опря гръб на стената и се отпусна на пода. Изключено беше да се срещне с Уелс за обяд, макар че се чувстваше ужасно при мисълта пак да му върже тенекия. Напоследък прекарваше цялото си време с Люк и не се проявяваше като добра приятелка. Уелс ѝ липсваше. Той никога не протестираше срещу чудатото ѝ поведение и това по някаква причина я караше да се чувства още по-зле. Особено след всичко случило се с майка му, а сега очевидно и Кларк се държеше странно… Наистина трябваше да се срещне с него и да навакса с новините от живота му.

— Глас? — провикна се майка ѝ от другата страна на вратата. — Какво става там?

— Нищо — отговори Глас, като се опитваше гласът ѝ да прозвучи безгрижно.

— Болна ли си?

Глас изстена тихичко. В новия им апартамент нямаше никакво уединение. Липсваше ѝ старото им просторно жилище с прозорците, пълни със звезди. Все още не разбираше защо трябваше да ги понижат само защото баща ѝ беше взел необичайното и унизително решение да прекрати брачния си договор и да се изнесе.

— Влизам вътре — провикна се гласът на майка ѝ от другата страна на вратата. Глас припряно избърса устата си и се помъчи да стане, но пак се смъкна на пода, когато нова вълна на гадене накара стомаха ѝ да се разбунтува. Вратата се отвори и Глас видя майка си, облечена за вечеря навън, макар че не беше дори обяд. Преди да успее да я попита къде отива — или откъде идва, — очите на майка ѝ се разшириха и тя видимо побледня под щедро нанесения руж.

— Какво става?

— Нищо — отговори Глас и се помъчи да прогони замайването си за достатъчно дълго, че да измисли обяснение, което да накара майка ѝ да я остави на мира. На „Феникс“ стомашните вируси се срещаха рядко и всеки, който проявяваше дори най-дребни признаци на зараза, трябваше да прекара заболяването си под карантина. — Добре съм.

— Ти… — погледна зад себе си Соня и понижи глас, което беше абсурдно, защото те двете бяха единствените хора в апартамента. — Повръщаше ли?

— Да, но съм добре. Мисля, че просто…

— Боже мой — промълви майка ѝ и затвори очи.

— Не съм болна, наистина. Няма защо да ме слагат под карантина. Последните няколко дни просто ми се гади сутрин, но минава до следобед.

Когато майка ѝ отвори очи, безпокойството ѝ не беше намаляло ни най-малко. Стаята започна да се върти, а гласът на Соня отслабна, сякаш говореше много отдалеч. Глас едва успя да чуе въпроса ѝ — нещо за това колко време е минало от последния ѝ…

Ненадейно объркването ѝ се втвърди в топка от страх. Погледна към Соня и разпозна ужасното откритие, отразено в очите на майка си.

— Глас — промълви дрезгаво Соня. — Ти си бременна.

Докато се взираше в лицето на Люк, изпълнено със съчувствие и разбиране, Глас почувства как и последната частица от самоконтрола ѝ се стопява.

— Съжалявам. — Гласът ѝ секна, докато се мъчеше да потисне риданието си. — Трябваше да ти кажа. Аз просто… не виждах причина да умрем и двамата.

— О, Глас! — протегна ръце Люк и я прегърна. Тя с благодарност се сгуши в познатата му прегръдка и сълзите ѝ потекоха върху якето на униформата му на пазач. — Не мога да повярвам — прошепна той. — Не мога да повярвам, че си направила всичко това сама. Знаех, че си смела, но никога не съм си и помислял… Какво се случи? — попита най-после той и Глас знаеше какво има предвид. За кого говори.

— Той… — преглътна тя и се помъчи да си поеме въздух. Струваше ѝ се, че сърцето ѝ ще се пръсне — не можеше да сдържи скръбта и облекчението, които едновременно напираха в гърдите ѝ. Най-накрая просто поклати глава. Не можеше да намери думи.

— О, боже мой — прошепна той, сграбчи ръката ѝ и прокара пръсти между нейните, стисна здраво дланта ѝ. — Много съжалявам. — Въздъхна. — Защо не ми каза в нощта, когато избяга? Нямах представа. — Затвори очи, сякаш искаше да прогони спомена.

— Ти беше с Камий. Знаех, че тя ти е добра приятелка, и си помислих… че най-накрая си намерил някоя, с която си щастлив. — Глас се усмихна и избърса сълзите, които все още се стичаха по лицето ѝ. — Заслужаваше го след всичко, на което те подложих.

Люк прибра кичур коса зад ухото ѝ.

— Има само едно момиче в цялата вселена, което може да ме направи щастлив, и в този момент то седи точно до мен. — Загледа се в нея така, сякаш я изпиваше с поглед. — От мига, в който те видях отново, знаех, че не е Камий. Тя е чудесна приятелка и винаги ще бъде такава, но това е всичко, което представлява за мен, и ѝ го казах. Обичам те, Глас. Никога не съм спирал да те обичам. И никога няма да спра.

Наведе се и притисна устни към нейните, отначало леко, сякаш им даваше възможност отново да се опознаят. За миг ѝ се стори, че отново преживява първата им целувка. Но този миг беше всичко, от което имаше нужда.

Люк я притисна към себе си. Устните ѝ се разделиха, когато устата му потъна в нейната. Смътно осъзна, че ръката му се заравя в косата ѝ, а после се плъзва надолу по гърба ѝ и я привлича по-близо до него, докато другата му ръка се обвиваше около кръста ѝ.

Най-накрая Глас помръдна и почувства как устните му се откъсват от нейните.

— И аз те обичам — прошепна тя. Изпитваше отчаяна нужда да го изрече. „Обичам те, обичам те, обичам те“ пулсираше през тялото ѝ. Люк се усмихна и отново я привлече към себе си.

Глава 17

Уелс

Беше почти обяд, а Кларк я нямаше от часове. Едно от аркадийските момичета я беше видяло да влиза в гората по-рано тази сутрин и Уелс трябваше да призове на помощ целия си самоконтрол, за да не хукне след нея. Мисълта, че скита някъде сама, превръщаше стомаха му в боксова круша за въображението му. Но трябваше да приеме, че ако сред всички в лагера някой можеше да се грижи за себе си, това е Кларк. Освен това знаеше колко е важно да намерят изчезналите лекарства. Само преди ден бяха изкопали друг гроб.

Той се отправи към гробището, което се беше появило на другия край на поляната. През последните няколко дни Уелс се бе погрижил да поставят дървени маркери в горния край на всяка могилка — нещо, което си спомняше от старите снимки. Искаше да издълбае имената на кръстовете, но знаеше само тези на три от петте деца, които спяха под земята, а му се струваше нередно да остави другите кръстове празни.

Потръпна и се извърна обратно към гробовете. Отначало идеята да заравят мъртвите му се беше сторила отблъскваща, но като че ли нямаха друг избор. Мисълта да изгорят телата беше още по-ужасна. Макар че обичайната практика да хвърлят телата в Космоса определено беше по-спретната, имаше нещо успокояващо в това да положат мъртвите един до друг. Дори в смъртта никога нямаше да са сами.

Освен това беше странно утешително да имаш място, което да посетиш, да изречеш нещата, които не можеш да кажеш на хората, които виждаш. Някой — навярно едно момиче от „Уолдън“, което бе видял да пробягва край дърветата — беше събрал паднали клонки и ги беше положил до дървените маркери. Вечер светулките продължаваха да сияят, обливайки гробището в мека светлина, която му придаваше почти неземна красота. Би било хубаво на кораба да има място, където да може да говори с майка си, без да изглежда странно.

Уелс вдигна поглед към потъмняващото небе. Нямаше представа дали при аварийното приземяване Колонията е загубила контакт с товарния кораб, но се надяваше, че мониторите в гривните все още предават информация за състава на кръвта им и за сърдечната честота. Навярно Съветът бе събрал достатъчно информация, която доказваше, че Земята е безопасна, и скоро със сигурност щеше да започне да изпраща групи от граждани тук долу. За миг си позволи да се надява, че баща му и Глас ще са сред тях.

— Какво правиш тук?

Уелс се обърна и видя, че Октавия бавно се приближава към него. Глезенът ѝ се оправяше бързо, накуцването ѝ започваше да прилича на лениво шляене.

— Не знам. Предполагам, че отдавам почит. — Посочи към гробовете. — Но тъкмо си тръгвах — добави бързо той, докато я гледаше как премята тъмната си коса през рамото. — Мой ред е да отида за вода.

— Ще дойда с теб — усмихна се Октавия и Уелс отклони погледа си, защото се почувства неловко. Дългите мигли, които я караха да изглежда толкова невинна, докато спеше в болничната палатка, сега придаваха на огромните ѝ сини очи див блясък.

— Сигурна ли си, че идеята е добра? Глезенът ти. Водата не е близо.

— Добре съм — заяви тя с нотка на игриво раздразнение и закрачи редом с него. — Но е много мило от твоя страна, че се безпокоиш. Знаеш ли — продължи тя и ускори крачка, за да не изостава от Уелс, който не беше забелязал, че сега върви по-бързо, — смешно е как всички слушат всяка дума на Греъм. Ти знаеш много повече от него.

Уелс взе една от празните кани близо до палатката с припаси и се обърна към гората. Бяха открили извор недалеч от лагера и всички, достатъчно силни да носят пълен контейнер, се редуваха да ходят за вода. Поне трябваше да се редуват. От дни насам не беше виждал Греъм да тръгва нататък.

Октавия се спря, когато Уелс мина между първите дървета.

— Идваш ли? — попита той и хвърли поглед през рамо.

Тя наведе глава назад и очите ѝ се разшириха, когато зърна потъналите в сенки силуети на дърветата в избледняващата светлина.

— Идвам.

Гласът ѝ стана по-тих и тя се стрелна до Уелс.

— Още не съм ходила в гората.

Уелс омекна. Дори и той, който почти през целия си живот беше мечтал да дойде на Земята, понякога мислеше, че е плашеща — самата ѝ необятност, непознатите звуци, усещането, че зад светлината на лагерния огън може да се крие какво ли не. При това имаше време да се подготви. Можеше само да си представя как ли се чувстват другите, които са били измъкнати от килиите си и натоварени на транспортния кораб, преди да могат да осъзнаят какво става, а именно, че ги изпращат на непозната планета, която за тях дотогава представляваше само празна дума.

— Внимавай — предупреди я той и посочи към плетеница от корени, скрити от купчина пурпурни листа. — Тук земята е доста неравна.

Уелс взе малката ръка на Октавия в своята и ѝ помогна да прескочи едно паднало дърво. Струваше му се странно, че нещо без пулс може да умре, но влажната белеща се кора определено приличаше на труп.

— И така, вярно ли е? — попита Октавия, докато двамата се отправяха надолу по склона, който водеше към потока. — Наистина ли си се погрижил да те затворят, за да можеш да дойдеш с Кларк?

— Май че да.

Тя въздъхна, сякаш изпълнена с копнеж.

— Това е най-романтичната история, която някога съм чувала.

Уелс ѝ се усмихна криво.

— Повярвай ми, не е.

— Какво имаш предвид? — попита Октавия и наклони глава на една страна. В сенките на гората отново изглеждаше почти като дете.

Уелс извърна глава, защото ненадейно почувства, че не може да я погледне в очите. Зачуди се мрачно какво би казала Октавия, ако знаеше истината.

Той не беше храбрият рицар, дошъл да спаси принцесата. Той беше причината, поради която тя се беше озовала в тъмницата.

Уелс хвърли поглед към чипа на яката си за четиринайсети път, откакто бе седнал на мястото си преди две минути. Съобщението, което Кларк му беше изпратила по-рано през деня, звучеше напрегнато, а и през последните няколко седмици тя се държеше странно. Почти не се бяха виждали, а в малкото случаи, в които успя да я намери, тя на практика потръпваше от нервна енергия.

Уелс не можеше да не се притеснява, че тя ще скъса с него. Единственото, което не позволяваше на тревогата да прогори дупка в стомаха му, беше мисълта, че тя едва ли би избрала библиотеката, за да го разкара. Би било жестоко да опетни мястото, което и двамата обичаха повече от всички други. Кларк не би му го причинила.

Чу шум от стъпки и стана, когато осветлението на тавана отново се включи. Уелс беше седял неподвижно толкова дълго, че библиотеката бе забравила за присъствието му и единствената светлина идваше от мътните охранителни светлини на пода. Кларк се приближи, все още по лабораторна престилка, което обикновено го караше да се усмихне — радваше се, че тя не прекарва часове наред в тревоги за външния си вид, като повечето момичета на „Феникс“, — но синьото горнище и панталонът ѝ висяха, а под очите ѝ тъмнееха черни кръгове.

— Здрасти — каза той, пристъпи напред и леко я целуна за поздрав. Тя не се отдръпна, но не го и целуна в отговор. — Добре ли си? — попита той, макар да знаеше, че не е.

— Уелс — промълви тя и гласът ѝ се прекърши. Примигна, за да прогони сълзите си, и очите на Уелс се разшириха тревожно. Кларк никога не плачеше.

— Ей — измърмори той, обви ръка около нея и я поведе към дивана. Краката ѝ сякаш се подгънаха. — Всичко ще се оправи, обещавам. Само ми кажи какво става.

Тя се загледа в него и той видя как необходимостта да му се довери се бори със страха.

— Трябва да ми обещаеш, че няма да кажеш на никого.

Той кимна.

— Разбира се.

— Говоря сериозно. Това не е някоя клюка. Истинско е. Въпрос на живот и смърт.

Уелс стисна ръката ѝ.

— Кларк, знаеш, че можеш да споделиш всичко с мен.

— Открих, че… — Тя си пое дълбоко въздух, затвори очи за миг и започна отново: — Нали знаеш за изследванията на родителите ми за радиацията?

Той кимна. Родителите на Кларк отговаряха за голямо, протичащо и в момента проучване, целящо да установи кога хората могат да се върнат на Земята — ако някога изобщо можеха да го сторят. Когато баща му говореше за мисия до Земята, Уелс си я представяше като далечна възможност, повече надежда, отколкото истински план. Знаеше обаче колко важна е работата на семейство Грифин за канцлера и за цялата Колония.

— Те провеждат изпитания с хора — промълви сподавено Кларк.

По гърба на Уелс премина студена тръпка, но той не продума — просто стисна ръката ѝ още по-силно.

— Експериментират с деца — отрони най-после тя почти шепнешком.

Гласът ѝ звучеше глухо, сякаш мисълта бе живяла в съзнанието ѝ толкова дълго, че вече не означаваше нищо.

— Какви деца? — попита Уелс и умът му препусна трескаво, за да разбере.

— Нерегистрирани — промълви най-накрая Кларк. В пълните ѝ със сълзи очи проблесна внезапен гняв. — Деца от груповия дом, чиито родители са били екзекутирани за нарушаване на закона за популацията.

Той чу неизреченото обвинение. „Хора, които баща ти е убил.“

— Толкова са малки…

Гласът на Кларк секна. Отпусна се назад и като че ли се смали, сякаш истината беше отнесла част от нея със себе си.

Уелс плъзна ръка зад нея, но вместо да се отдръпне, както всеки ден през последните няколко седмици, тя се сгуши до него и положи глава на гърдите му.

— Всички те са толкова болни.

Уелс усещаше как сълзите ѝ се просмукват в ризата му.

— Някои от тях вече умряха.

— Много съжалявам, Кларк — измърмори той, докато се мъчеше да измисли какво да каже. Беше готов да изрече всичко, за да накара болката ѝ да си отиде. — Сигурен съм, че родителите ти правят всичко възможно, за да се уверят, че… — И млъкна. Не съществуваха думи, които да спасят положението. Трябваше да направи нещо, да сложи край на това, преди вината и ужасът да я унищожат. — Какво мога да сторя? — попита той и гласът му стана решителен.

Тя скочи на крака и впери поглед в него. Сега очите ѝ се изпълниха с нов, различен ужас.

— Нищо — отговори тя с категоричност, която го изненада. — Трябва да ми обещаеш, че няма да правиш нищо. Родителите ми ме накараха да се закълна, че няма да кажа на никого. Те не са искали да го правят, Уелс. Решението не е било тяхно. Вицеканцлерът Роудс ги принуждава. Заплашил ги е. — Сграбчи ръцете на Уелс. — Обещай ми, че няма да разкриеш нищо. Аз просто… — запъна се тя и прехапа устна. — Просто не можех да го запазя в тайна от теб. Трябваше да споделя с някого.

— Обещавам — каза той, макар че кожата му се нажежаваше от ярост. Това мазно копеле нямаше право да заобикаля канцлера по този начин. Помисли си за баща си — човека, който притежаваше непоколебимо чувство за справедливост. Баща му никога не би одобрил опити с хора. Уелс можеше да сложи край още сега.

Кларк впери поглед в него, потърси очите му, а после му се усмихна — лека, несигурна усмивка, която изчезна почти толкова бързо, колкото се бе появила.

— Благодаря.

Тя отново отпусна глава на гърдите на Уелс, а той я обгърна с ръце.

— Обичам те — прошепна той.

Един час по-късно, след като изпрати Кларк до дома ѝ, Уелс се върна сам на палубата за наблюдение. Трябваше да направи нещо. Ако ситуацията не се променеше скоро, вината щеше да унищожи Кларк, а той отказваше да стои и да гледа.

Никога досега не беше нарушавал обещание. Баща му се беше постарал да му го внуши от много ранна възраст — един лидер никога не изменя на думата си. После обаче си помисли за сълзите на Кларк и разбра, че няма избор.

Обърна се и се запъти към кабинета на баща си.

Когато стигнаха до потока, напълниха каната с вода и се запътиха обратно към лагера. След достатъчно едносрични отговори Уелс беше накарал Октавия да спре да разпитва за Кларк, но сега тя вървеше до него намусена и той се почувства виновен. Октавия бе приятно момиче и той знаеше, че има добри намерения. Как се беше озовала тук?

— И така — прекъсна тишината Уелс, — какво може да си сторила, че да те затворят?

Октавия го погледна изненадано.

— Не си ли чул какво разказва брат ми? — Усмихна му се накриво. — Обича да споделя с хората как са ме хванали да крада храна за децата в груповия дом — по-малките, които другите постоянно изнудват да им отстъпват порциите си — и как чудовищата от Съвета са ме затворили, без да им мигне окото.

Нещо в гласа на Октавия го накара да замълчи.

— Това ли се случи наистина?

— Има ли значение? — попита тя с умора, която ненадейно я накара да изглежда по-възрастна от четиринайсетте си години. — Всички ние ще си мислим за другите каквото си искаме. Ако това е историята, в която Белами има нужда да повярва, няма да му преча.

Уелс се спря, за да премести тежката кана с вода. Някак стана така, че двамата се озоваха в различни части на гората. Тук дърветата растяха още по-нагъсто и той можеше да вижда достатъчно надалеч, за да разбере колко са се отклонили.

— Загубихме ли се? — озърна се Октавия. Дори на слабата светлина Уелс можеше да долови паниката, изписана на лицето ѝ.

— Всичко ще се оправи. Трябва само да… — И млъкна, когато някакъв звук трепна през въздуха.

— Какво беше това? — попита Октавия. — Ние…

Уелс ѝ изшътка и пристъпи напред. Звукът му заприлича на чупене на клонки, което означаваше, че нещо се движи отвъд дърветата. Изруга, задето не взе оръжие. Щеше да е хубаво да се върне с плячка, да покаже, че Белами не е единственият, който може да се научи да ловува.

Звукът се разнесе за втори път и разочарованието на Уелс се превърна в страх. По дяволите уловът за вечеря — ако не внимаваше, двамата с Октавия можеха да се превърнат в нечия вечеря.

Тъкмо се канеше да я сграбчи за ръката и да хукне, когато нещо привлече вниманието му. Проблясък на червеникаво злато. Уелс свали каната с вода и направи няколко крачки напред.

— Стой тук — прошепна той.

Точно пред тях можеше да види открито пространство зад дърветата. Някаква поляна. Уелс понечи да изкрещи името, което трептеше на устните му, когато замръзна и спря.

Кларк стоеше на тревата, вплетена в прегръдка не с друг, а с Белами. Когато вдигна глава и поднесе устните си към уолдънеца, Уелс почувства как го раздира ярост. През гърдите му премина горещина, която се блъсна в лудо препускащото му сърце.

По някакъв начин успя да откъсне погледа си и се запрепъва обратно към дърветата, преди да го обземе такъв пристъп на гадене, че му се зави свят. Той се вкопчи в една клонка, за да запази равновесие, докато задъхано се мъчеше да застави въздуха да премине през дробовете му. Момичето, което се опитваше да защити с цената на живота си, не просто целуваше някой друг — целуваше необузданото момче, което може би беше убило баща му.

— Ауу! — разнесе се до него гласът на Октавия. — Тяхната разходка изглежда много по-забавна от нашата.

Но Уелс вече се беше отправил в обратна посока. Смътно осъзна, че Октавия подтичва след него и пита нещо за някаква аптечка, но гласът ѝ беше заглушен от пулсирането на кръвта в главата му. Не му пукаше дали са намерили липсващата аптечка. Нямаше лекарство, което да е достатъчно силно, за да излекува разбито сърце.

Глава 18

Кларк

Когато Кларк и Белами се върнаха в лагера с аптечката, вече се беше спуснал мрак. Кларк бе прекарала в гората само няколко часа, но когато минаха през последната редица дървета и излязоха на поляната, се почувства така, сякаш я беше напуснала преди цял един живот.

През по-голямата част от обратния път бяха вървели мълчаливо, но всеки път, когато ръката ѝ неволно се отъркаше в тази на Белами, по кожата ѝ сякаш започваше да танцува електричество. След целувката им се почувства унизена и прекара следващите пет минути в пелтечене на извинения, докато той се хилеше. Най-накрая я прекъсна, като се разсмя, и ѝ каза да не се притеснява.

— Знам, че не си от момичетата, които се натискат със случайни типове в гората — увери я той с дяволита усмивка, — но може би трябва да станеш.

Докато се приближаваха към поляната обаче, всички мисли за целувката се стопиха, щом зърна потъналите в сянка очертания на болничната палатка. Кларк хукна нататък, пъхнала аптечката под мишница.

В палатката нямаше никого освен Талия, която имаше температура и бълнуваше, и, за изненада на Кларк, Октавия, която тъкмо се настаняваше обратно на старото си легло.

— Просто другата палатка е толкова малка — оплака се Октавия, но Кларк не можеше да направи нищо повече от това да кимне.

Метна сандъчето на пода, напълни една спринцовка и заби иглата в ръката на Талия. После пак се обърна към сандъчето и започна да търси болкоуспокояващите. Побърза да даде на приятелката си една доза и се усмихна, когато лицето на Талия се отпусна в сън.

Остана коленичила до Талия още няколко минути и стабилният пулс на приятелката ѝ я накара да въздъхне с облекчение. За миг погледна надолу към гривната на китката си и се зачуди дали някъде на небето някой не следи и нейната сърдечна честота. Може би доктор Лахири или друг от най-добрите лекари на Колонията четеше жизнените показатели на стоте като ежедневните новини. Със сигурност бяха видели, че петима души вече са умрели… Зачуди се дали ще припишат смъртните случаи на радиационно отравяне и ще се откажат от усилията си за реколонизация, или ще са достатъчно умни да разберат, че са загинали заради аварийното кацане. Кларк не беше сигурна кой от двата сценария ѝ допада повече. Със сигурност не беше подготвена Съветът да разпростре юрисдикцията си на Земята. И все пак майка ѝ и баща ѝ бяха посветили живота си на задачата да помогнат на човечеството да се завърне вкъщи. В известен смисъл трайно заселване би означавало, че родителите ѝ са успели. Че не са загинали напразно.

Най-накрая тя върна лекарството обратно в сандъчето и го сложи в ъгъла на палатката. Утре щеше да намери място, където да го заключи, но засега усещаше, че най-после може да си почине. Ако някой в Космоса наистина следеше броя им, тя щеше да се погрижи той да не падне под деветдесет и пет.

Направи няколко нестабилни стъпки и рухна на леглото си, без дори да си направи труд да си събуе обувките.

— Тя ще се оправи ли? — попита Октавия. Гласът ѝ сякаш идваше от много далеч.

Кларк измърмори едно „да“. Едва успяваше да си държи очите отворени.

— Какви други лекарства имаше вътре?

— Всичко — отговори Кларк, или поне се помъчи да го каже. Когато думата стигна до устните ѝ, умът ѝ вече се беше вцепенил от изтощение. Последното, което запомни, бе как Октавия става от леглото си, а после потъна в дълбок сън без сънища.

Когато се събуди на следващата сутрин, Октавия я нямаше, а през платнището на палатката нахлуваше силна светлина.

Талия лежеше на една страна, все още спеше. Кларк се надигна и изохка — мускулите я боляха от вчерашната разходка. Тази болка обаче беше приятна — Кларк беше минала през гора, която нито един човек не беше виждал от триста години. Стомахът ѝ се сви, когато си помисли за другото отличие, което си бе спечелила по невнимание — първото момиче, целунало момче на Земята от Катаклизма насам.

Кларк се усмихна и забърза към Талия. Нямаше търпение приятелката ѝ да се възстанови достатъчно, за да може да ѝ разкаже всичко това. Допря опакото на дланта си до челото на Талия и с облекчение установи, че е по-хладно, отколкото снощи. Внимателно отдръпна одеялото и погледна към корема на момичето. По кожата на Талия все още личаха следите от инфекцията, но тя не се беше разпространила по-нататък. Стига да изкараше целия курс на лечение с антибиотици, щеше да се възстанови напълно.

Беше ѝ трудно да определи със сигурност, но силата на светлината я накара да предположи, че от последната доза на Талия са минали поне осем часа. Обърна се и се запъти към ъгъла, където беше оставила аптечката. Намръщи се леко, когато осъзна, че кутията е отворена. Приклекна и рязко си пое въздух, а после примигна, за да се увери, че очите ѝ не ѝ играят шега.

Сандъчето беше празно.

Всички антибиотици, болкоуспокоителните, дори спринцовките — всички те бяха изчезнали.

— Не — прошепна Кларк.

Вътре нямаше нищо.

— Не — повтори Кларк и се надигна. Втурна се към най-близкото легло, дръпна постелките и ги захвърли настрана. После направи същото със собственото си легло.

Погледът ѝ падна върху леглото на Октавия и паниката ѝ моментално прерасна в подозрение. Забърза нататък и започна да рови из купчината одеяла.

— Хайде! — измърмори тя сама на себе си, но когато вдигна ръце, те бяха празни. — Не — прошепна тя и заудря с крак по пода. Лекарството не беше в палатката, това бе повече от ясно. Но който и да го беше взел, не можеше да е стигнал далеч. На цялата планета имаше по-малко от сто човешки същества и Кларк нямаше да си отдъхне, докато не откриеше крадеца, поставил живота на Талия в опасност. По всяка вероятност нямаше да ѝ се наложи да търси много надалеч.

След бързо претърсване на апартамента, за да е сигурна, че родителите ѝ не са си вкъщи, Кларк забърза към лабораторията и въведе кода. Все очакваше да сменят паролата, но те или не знаеха колко често ходи при децата, или не желаеха да я спират. Може би им беше приятно, че Кларк прави компания на децата.

Докато вървеше към Лили, Кларк се усмихна на другите, макар че гърдите ѝ се свиха, когато видя колко малко от децата са будни. Повечето се разболяваха още по-тежко и сега имаше повече празни легла, отколкото предишния път.

Опита се да прогони тази мисъл от главата си, докато се приближаваше към Лили, но щом погледът ѝ се прикова в приятелката ѝ, ръцете ѝ започнаха да треперят.

Лили умираше. Когато Кларк прошепна името ѝ, очите ѝ едва се отвориха и дори когато устните ѝ се раздвижиха, не можа да намери сила да превърне движенията в думи.

Червените изпръхнали места по кожата ѝ бяха нараснали, макар че сега тези, които кървяха, бяха по-малко, сякаш Лили вече нямаше енергията да ги чеше. Кларк седеше и се бореше с пристъп на гадене, докато гледаше как гърдите на приятелката ѝ се вдигат и спускат неравномерно. Най-ужасното беше, че това беше само началото. Другите обекти бяха продължили да линеят седмици наред и симптомите им се влошаваха, докато радиационното отравяне се разпространяваше из телата им.

За миг Кларк си представи как завежда Лили в медицинския център, където поне да ѝ дадат силно обезболяващо, макар да беше прекалено късно да я спасят. Това обаче би означавало да помоли вицеканцлера да екзекутира родителите ѝ. После просто щеше да намери някой друг да довърши това, което бяха започнали майка ѝ и баща ѝ. Кларк се надяваше единствено, че изследванията им ще се окажат окончателни и експериментите ще престанат, така че страданията на тези обекти да не са били напразни.

Прозрачните клепачи на Лили се отвориха.

— Здрасти, Кларк — изграчи тя и на лицето ѝ трепна наченка на усмивка, преди да я прогони нова вълна от болка.

Кларк посегна и сграбчи ръката на Лили. Стисна я внимателно.

— Здрасти — прошепна тя. — Как се чувстваш?

— Добре — излъга Лили и потръпна, докато се опитваше да седне.

— Всичко е наред — сложи Кларк ръка на рамото ѝ. — Няма нужда да сядаш.

— Не, искам. — Гласът на момичето беше напрегнат.

Кларк внимателно ѝ помогна да се понадигне, а после нагласи възглавниците зад гърба ѝ. Потисна въздишката си, когато пръстите ѝ неволно закачиха гърба на Лили. Можеше да усети всеки прешлен под жълтеникавата ѝ кожа.

— Хареса ли ти антологията на Дикенс? — попита Кларк и погледна под леглото на Лили, където държаха книгите, които Кларк беше откраднала от библиотеката.

— Прочетох само първата история, за Оливър Туист. — Лили погледна към Кларк и ѝ се усмихна немощно. — Зрението ми е…

Гласът ѝ заглъхна. И двете знаеха, че щом обектите спрат да виждат добре, краят не е далеч.

— Но и без това не ми хареса. Прекалено много ми напомняше за детския дом.

Кларк никога досега не беше задавала въпроси за предишния живот на Лили. Струваше ѝ се, че момичето не иска да говори за това.

— Наистина ли е било толкова лошо? — попита внимателно тя.

Лили вдигна рамене.

— Грижехме се един за друг. Нямахме никого другиго. Е, освен онова момиче. То си имаше брат, истински по-голям брат. — Погледна надолу и внезапно се изчерви. — Беше много мил… носеше ѝ разни неща — допълнителна храна, парченца от панделки…

— Наистина ли? — попита Кларк и се престори, че вярва на думите за момиче, което има брат. Отметна една къдрица от влажното чело на Лили. Макар че болестта ѝ беше толкова напреднала, Лили проявяваше вкус към драматичното.

— Наистина изглежда мил — съгласи се неопределено Кларк и очите ѝ се стрелнаха към голите петна по главата на Лили. Вече ставаше трудно да ги пренебрегва.

— Все едно — каза Лили с напрегнат глас, — искам да чуя за рождения ти ден. Какво ще облечеш?

Кларк почти беше забравила, че рожденият ѝ ден е другата седмица. Не ѝ се празнуваше особено.

— О, най-хубавата си престилка, нали се сещаш — отвърна тя с нехаен тон. — И без това ще ми е по-хубаво, ако остана тук с теб, отколкото да ходя на някое глупаво парти.

— О, Кларк! — изстена Лили с престорено отчаяние. — Трябва да направиш нещо. Наистина започваш да ставаш скучна. Освен това искам да ми разкажеш за роклята си за рождения ден.

Ненадейно потръпна и се преви надве от болка.

— Добре ли си? — попита Кларк и сложи длан върху крехката ръка на Лили.

— Боли — изохка момичето.

— Мога ли да ти донеса нещо? Искаш ли вода?

Лили отвори очи. Сега погледът ѝ беше умолителен.

— Можеш да направиш така, че всичко това да спре. — Думите ѝ бяха прекъснати от стенание. — Моля те, накарай го да спре. Само въпрос на време е…

Кларк извърна глава настрана, за да не може Лили да види сълзите ѝ.

— Всичко ще се оправи — прошепна тя и се насили да се усмихне. — Обещавам.

Лили изхлипа, млъкна отново, облегна се назад и затвори очи.

Кларк дръпна одеялата над гърдите на приятелката си, опитвайки се да прогони демона, който си пробиваше път в съзнанието ѝ. Знаеше за какво я моли Лили. И нямаше да е трудно да го изпълни. Лили вече беше толкова слаба, че само няколко добре съчетани болкоуспокоителни щяха да облекчат страданията ѝ и да я накарат да изпадне в кома. Щеше да си отиде без мъки.

„Какво си мисля?“ — запита се Кларк и се отдръпна ужасено назад. Кръвта, изцапала ръцете на родителите ѝ, сега се беше разпростряла и върху нейните. Целият този кошмар я беше заразил, беше я превърнал в чудовище. Или може би не родителите ѝ бяха виновни. Може би този мрак се е таял в нея открай време и само е чакал възможност да изплува на повърхността.

Точно когато Кларк щеше да си тръгне, Лили отново проговори.

— Моля те — примоли се тя. — Ако ме обичаш. Моля те… — Гласът ѝ беше тих, но в него се долавяше отчаяние, което ужаси Кларк. — Просто направи така, че всичко това да свърши.

Белами сечеше дърва на другия край на поляната. Макар че сутринта беше хладна, тениската му вече беше просмукана от пот. Кларк се опита да не забелязва начина, по който платът прилепваше към мускулестите му гърди. Когато видя, че тича към него, той свали брадвата на земята, обърна се към нея и се усмихна.

— Здрасти — каза той, когато тя спря и се помъчи да си поеме въздух. — Не можа да стоиш дълго далеч от мен, а?

Пристъпи напред и сложи длан на кръста ѝ, но Кларк го перна по ръката.

— Къде е сестра ти? — попита тя. — Не мога да я намеря никъде.

— Защо? — Закачливият му тон беше изместен от тревога. — Какво има?

— Аптечката, която намерихме, е изчезнала. — Кларк си пое дълбоко въздух и се стегна, събирайки смелост за следващите думи. — И мисля, че я е взела Октавия.

— Какво? — Очите му се присвиха.

— Тя беше единственият друг човек в палатката снощи, а освен това изглеждаше наистина обсебена от лекарствата…

— Не — прекъсна я троснато Белами. — От всички престъпници на тази проклета планета си мислиш, че крадецът е точно сестра ми?

Впери поглед в нея. Очите му горяха от гняв. Когато проговори пак, гласът му беше тих.

— Мислех, че си различна. Но съм сбъркал. Ти си само поредната тъпа кучка от „Феникс“, която си мисли, че знае най-добре.

Изрита дръжката на брадвата и подмина Кларк без нито дума повече.

За миг тя остана прикована на мястото си, прекалено стъписана от думите му, за да помръдне. После обаче почувства как нещо у нея се разкъсва и ненадейно се втурна към дърветата, нахлу със залитане сред сянката на горския балдахин. Гърлото ѝ гореше. Тя се свлече на земята и обви ръце около коленете си, за да попречи на гнева да се излее от гърдите ѝ.

Докато седеше сама в сенките, направи още нещо за пръв път на Земята. Заплака.

Глава 19

Белами

Белами спря и намести птицата, която беше преметнал през рамо. Сблъсъкът с Кларк преди малко така го разстрои, че грабна лъка си и изфуча навътре в гората, без да се замисли. Започна да се успокоява едва след като уби тази птица до потока. Беше добър изстрел — първата му птица, много по-трудно му бе да я улучи, отколкото животните на земята — и перата ѝ бяха идеални за новите стрели, които майстореше, за да ги вземе със себе си, след като двамата с Октавия се отделяха от групата и поемеха по свой път. Когато навлезе на територията на лагера, осъзна, че не е виждал Октавия от началото на сутринта, и усети как го пробожда тревога. Трябваше да провери как е, преди да се отдалечи.

Вече бяха наклали огъня и десетина лица се обърнаха към Белами, когато видяха приближаването му. Никой обаче не се усмихваше. Той премести птицата на другото си рамо, за да им покаже по-добре плячката си. Защо, по дяволите, го гледаха така?

Гневен вик привлече вниманието му към една групичка в другия край на поляната, близо до останките от транспортния кораб. Няколко души се бяха събрали в кръг около нещо на земята. Той рязко си пое въздух, когато падналата фигура се раздвижи.

Тогава я разпозна и объркването му се разрази в ярост, по-силна от всичко, което някога бе изпитвал.

Беше Октавия.

Той захвърли птицата на земята и хукна напред.

— Марш от пътя ми! — изкрещя Белами, докато си проправяше път вътре в кръга.

Октавия лежеше на земята и по бузите ѝ се стичаха сълзи. Греъм и неколцина от аркадийците се бяха надвесили над нея с безумен блясък в очите.

— Махнете се от нея! — изрева Белами, докато тичаше напред.

Но преди да стигне до Октавия, една ръка обви врата му и едва не смаза трахеята му. Белами изхриптя и се огледа трескаво наоколо. Пред него стоеше Уелс със сурово решително изражение.

— Какво, по дяволите? — изломоти Белами. — Разкарай се от пътя ми.

Когато Уелс не помръдна, Белами стисна зъби и скочи към него, но някой от другите го беше хванал за яката и го дръпна назад.

— Махни се от мен! — тросна се Белами и тласна лакътя си назад с такава сила, че човекът, който стоеше зад него, изсумтя и го пусна.

Октавия все още лежеше на земята с разширени от ужас очи. Погледът ѝ се местеше от Белами към Греъм, който се извисяваше над нея.

— Във ваш интерес е да ми кажете какво става, веднага — процеди Белами през стиснати зъби.

— Чух как ти и Кларк говорите за изчезналата аптечка — отговори Уелс с вбесяващо спокойствие. — Никой друг освен Октавия не знаеше за това. Трябва тя да я е взела.

— Нищо не съм взела — проплака Октавия, избърса лицето си с опакото на ръката си и подсмръкна. — Всички са полудели. — Надигна се разтреперана и понечи да пристъпи към Белами.

— Никъде няма да ходиш — изръмжа Греъм, сграбчи я за китката и я дръпна назад.

— Пусни я! — изрева Белами и се хвърли към Греъм, но Уелс застана пред него, а някой друг изви ръката му зад гърба. — Пусни ме! — изкрещя Белами и се замята диво, като се мъчеше да се измъкне, но ръцете, които го стискаха и го държаха на мястото му, бяха прекалено много. — Вижте — продължи Белами, като се опитваше напразно да запази гласа си спокоен, — тя е ранена още от приземяването ни. Наистина ли мислите, че е в състояние да открадне аптечка и да я замъкне някъде извън лагера?

— Вчера беше в състояние да ме проследи в гората — отговори спокойно Уелс. — Изминахме доста голямо разстояние заедно.

Белами се замята срещу ръцете, които го държаха, неспособен да укроти яростта си, когато намекът в думите на Уелс стигна до съзнанието му. Ако този тип беше пипнал сестра му дори с пръст…

— Просто се успокой — продължи Уелс и кимна на едно момче от „Уолдън“, което пристъпи напред с въже в ръце.

— Тогава кажи на тоя мръсник да си свали гадните ръце от сестра ми — сопна се Белами.

Ненадейно отнякъде се приближи Кларк и си проправи път през тълпата.

— Какво става? — попита тя и очите ѝ се разшириха, когато зърна Октавия. — Добре ли си?

Октавия поклати глава. По лицето ѝ се стичаха сълзи.

— Октавия просто трябва да ни каже къде е лекарството — заяви спокойно Уелс, — и ще уредим всичко.

— Не е у мен. — Гласът на Октавия беше станал дрезгав.

— Знаем, че лъжеш — изсъска Греъм. Октавия изскимтя, когато той стисна по-силно китката ѝ, и Белами отново започна да се съпротивлява срещу ръцете, които го държаха. — Така само влошаваш положението.

— Е, как ще постъпиш? — изръмжа Белами към Уелс. — Ще ни държиш и двамата вързани?

— Точно така — отговори Уелс и стисна зъби. — Ще държим Октавия затворена, докато не ни каже къде е скрила аптечката или не намерим доказателства, сочещи към друг заподозрян.

— Ще я държите затворена ли? — Белами демонстративно огледа поляната. — И как смяташ да го направиш?

Кларк пристъпи напред и на лицето ѝ се изписа напрежение.

— Аз и бездруго прекарвам почти целия ден в болничната палатка — намеси се рязко тя. — Октавия може да остане там. Ще я държа под око и ще внимавам да не се измъкне.

— Сериозно ли говориш? — изсумтя Греъм. — Тя е откраднала аптечката изпод носа ти, а ти предлагаш да я държиш под око?

Кларк се обърна към него и го изгледа намръщено.

— Щом това не те задоволява, Греъм, можеш да сложиш страж отпред.

— Това е абсурдно. — Цялото тяло на Белами започна да трепери, докато гневът му изтляваше в изтощение. — Погледнете я — продължи той със слаб глас. — Очевидно е, че не представлява опасност за никого. Просто я развържете и обещавам, че няма да я изпускам от погледа си.

Огледа тълпата, която се беше събрала около тях, затърси лице, на което да се чете съчувствие. Все трябваше да има някой, който да разбира, че цялата тази история е пълна глупост. Никой обаче не го поглеждаше в очите.

— Всички вие сте полудели. — Белами се извърна обратно към Греъм и устните му се извиха в озъбена гримаса. — Ти си я набедил. Ти си откраднал тези лекарства.

Греъм се подсмихна и хвърли поглед към Ашър.

— Казах ти, че ще се пробва.

Небето притъмняваше, облаците се сплитаха в сиво одеяло. Белами си пое дълбоко въздух.

— Добре. Вярвайте в каквото си поискате. Просто развържете Октавия и ни пуснете да си тръгнем. Ще напуснем завинаги лагера. Няма дори да вземаме от скъпоценните ви припаси.

Погледна към сестра си, но тази перспектива очевидно не я радваше — лицето ѝ беше замръзнало в изражение на шок.

— Никога вече няма да ви се наложи да мислите за нас.

По лицето на Кларк за миг премина болка, преди тя да се оттегли зад маската си на стоманена решителност. „Ще го преодолее“ — помисли си горчиво Белами. Щеше да намери някой друг, с когото да се шляе из гората.

— Не мисля така — подсмихна се подигравателно Греъм. — Не и преди да сме си получили обратно аптечката. Не можем да позволим някой друг да умре само защото малката ти сестричка е наркоманка.

Обвинението накара всеки нерв в тялото на Белами да запращи. Пръстите му пареха от желание да се стегнат около врата на Греъм.

— Стига — поклати Кларк глава към Греъм и вдигна ръка. — Аз искам аптечката повече от всеки друг, но така не ни помагаш.

— Добре — изръмжа Белами. — Но аз ще я заведа в палатката. И никой повече няма да я пипне и с пръст.

Изтръгна се от пазачите си и се запъти към Октавия. Хвана я за ръката и погледна Греъм в очите.

— Ще се разкайваш за това — изрече с нисък, заплашителен глас. Обви ръка около разтрепераната си сестра и я поведе към болничната палатка, обзет от мрачна решителност.

Щеше да стори всичко необходимо, за да я защити. Винаги го беше правил.

Това беше третото посещение на пазача за последните няколко месеца. Тази година идваха по-често, а Октавия растеше. Белами се мъчеше да не мисли какво ще стане следващия път, но дори и той знаеше, че не могат да я крият вечно.

— Не мога да повярвам, че не са погледнали в гардероба — промълви дрезгаво майка му, загледана в Октавия, която Белами беше занесъл до дивана. — Слава богу, че не е заплакала.

Белами погледна към сестричката си. Всичко у нея беше миниатюрно, от обутите ѝ в чорапи крачета до невъзможно малките ѝ пръстчета. Всичко, освен кръглите ѝ бузки и огромните очи, вечно блеснали от сълзи, които тя като че ли никога не проливаше. Беше ли нормално едно двегодишно дете да е толкова тихо? Да не би по някакъв начин да знаеше какво ще се случи, ако някой я намери?

Белами прекоси стаята и седна до Октавия, която обърна глава и го погледна с наситеносините си очи. Протегна ръка и докосна една от тъмните ѝ, лъскави къдрици. Тя изглеждаше точно като кукленската глава, която беше намерил, докато търсеше някакви останки в склада. Тогава си помисли дали да не я занесе вкъщи за Октавия, но реши, че точките за купони, които ще получи за нея на пункта за Обмяна, са по-важни. Освен това не беше сигурен, че е редно да даде на бебе глава на кукла, колкото и да е хубава.

Усмихна се широко, когато Октавия сграбчи пръста му с малкото си юмруче.

— Ей, върни ми го — каза и се престори, че потръпва. Тя се усмихна, но не се разкикоти. Белами не си спомняше някога да я е чувал да се смее.

— Бяхме на косъм — мърмореше майка му сама на себе си и крачеше напред-назад. — На косъм… на косъм… на косъм.

— Мамо. Добре ли си? — попита Белами и почувства как паниката му се завръща.

Тя отиде до мивката, която все още беше пълна със съдове, макар че тази сутрин им бяха пуснали вода според графика. Белами не успя да приключи с миенето, преди да дойдат пазачите. Щяха да минат още пет дни, преди да могат да го довършат.

Някъде от коридора се чу слаб звук от сблъсък, последван от смях. Майка му изохка и се огледа из апартамента.

— Върни я в гардероба.

Белами обгърна Октавия с ръка.

— Всичко е наред — възрази той. — Пазачите току-що минаха. Поне известно време няма да се върнат.

Майка му пристъпи напред. Очите ѝ бяха ококорени и изпълнени с ужас.

— Махни я оттук!

— Не — отказа Белами, смъкна се от дивана на земята и застана пред Октавия. — Това дори не бяха пазачите. Просто някой, който си правеше майтап. Още няма нужда да я връщаме вътре.

Октавия изхленчи, но утихна, когато майка им я прикова с безумен поглед.

— О, не, о, не, о, не — мърмореше тя и прокарваше разсеяно ръце през вече разрошената си коса. Облегна гръб на стената и се свлече на пода с рязко тупване.

Белами погледна към Октавия, а после бавно се приближи към майка си и внимателно коленичи до нея.

— Мамо?

В гърдите му се надигна нов страх, различен от този, който беше изпитал по време на проверката. Този страх беше студен и сякаш се надигаше от корема му, превръщаше кръвта му в лед.

— Ти не разбираш — промълви едва чуто майка му, загледана в нещо точно зад главата му. — Те ще ме убият. Теб ще те отведат, а мен ще ме убият.

— Къде ще ме отведат? — попита Белами с треперещ глас.

— Не можеш да имаш и двете — прошепна тя и очите ѝ се разшириха още повече. — Не можеш да имаш и двете. — Примигна и отново прикова поглед в Белами. — Не можеш да имаш и майка, и сестра.

Глава 20

Глас

Глас се изкачи по последното стълбище и зави по коридора към жилището си. Не се тревожеше, че пазачите може да я спрат, задето нарушава вечерния час. Струваше ѝ се, че стъпките ѝ бяха леки като перца, докато се носеше безмълвно по коридора. Вдигна ръка към устните си, по които все още витаеше вкусът от целувката на Люк, и се усмихна.

Часът беше малко след три сутринта — корабът беше празен, осветлението в коридора блестеше мътно като полуздрач. Когато се отдръпна от Люк, изпита почти физическа болка, но знаеше, че не може да рискува майка ѝ да ги хване. Ако заспеше достатъчно бързо, можеше да успее да прилъже съзнанието си, че още е с Люк и топлото му спящо тяло е сгушено до нейното.

Притисна пръст до таблото за отключване на вратата и безшумно влезе вътре.

— Здравей, Глас — долетя гласът на майка ѝ откъм дивана.

Глас ахна и запелтечи:

— Здравей, аз бях… аз…

Помъчи се да намери думи, опитваше се да измисли правдоподобно обяснение защо е излязла навън посред нощ. Но не можеше да излъже — вече не, не и за това.

За един дълъг миг двете останаха безмълвни и макар че не можеше да види изражението на майка си, Глас усещаше объркването и гнева, които излъчваше в мрака.

— Била си с него, нали? — попита най-накрая Соня.

— Да — отговори Глас и изпита облекчение, че най-накрая казва истината. — Мамо, обичам го.

Майка ѝ пристъпи напред и Глас осъзна, че Соня все още е облечена в черна вечерна рокля. По устните ѝ се виждаха очертанията на избледняло червило, а във въздуха се усещаха последните следи от парфюма ѝ.

— А ти къде си била тази вечер? — попита уморено Глас. Предишната година сякаш отново се повтаряше. След като баща ѝ ги напусна, майка ѝ почти спря да се задържа вкъщи — оставаше навън до малките часове на сутринта и понякога спеше през деня. Сега Глас нямаше енергия да се смути или дори да се ядоса на поведението на майка си. Чувстваше единствено лек пристъп на тъга.

Устните на Соня се извиха в отвратително подобие на усмивка.

— Представа нямаш какво направих, за да те спася — беше единственото, което каза. — Трябва да стоиш настрана от това момче.

— Това момче? — потръпна Глас. — Знам, мислиш, че е само…

— Стига толкова! — тросна се майка ѝ. — Не си ли даваш сметка какъв късмет имаш, че изобщо те има? Няма да позволя да умреш заради някакъв уолдънски боклук, който прелъстява момичета от „Феникс“ и после ги изоставя.

— Той не е такъв! — възкликна Глас и гласът ѝ стана писклив. — Ти дори не го познаваш.

— Изобщо не му пука за теб. Ти беше готова да умреш, за да го спасиш. Докато беше затворена, той навярно те е забравил.

Глас потръпна. Вярно бе, че Люк започна да се среща с Камий, докато Глас беше затворена. Не можеше обаче да го обвинява, не и след жестоките неща, които му наговори, когато скъса с него в отчаян опит да го спаси.

— Глас. — От напрежението да запази спокойствие гласът на Соня потръпна. — Съжалявам, че съм толкова строга. Но канцлерът все още е на изкуствено дишане и трябва да внимаваш. Ако се събуди и види дори една причина, само една, каквато и да е, да отмени помилването ти, ще го стори. — Тя въздъхна. — Не мога да ти позволя отново да рискуваш живота си. Нима забрави какво се случи миналия път?

Разбира се, че Глас не бе забравила. Споменът за случилото се беше траен като белезите от гривната на кожата ѝ — нещо, което щеше да носи в себе си до края на живота си.

А майка ѝ дори не знаеше цялата истина.

Глас не обърна внимание на странните погледи на пазачите, докато минаваше през контролния пункт, за да поеме по пешеходния мост към „Уолдън“. Ако искат, нека си мислят, че отива да си купи наркотици. Каквото и наказание да ѝ наложеха, не можеше да боли повече от това, което щеше да направи сега.

Беше късно следобед и за щастие коридорите бяха празни. Люк щеше да се е върнал от сутрешната си смяна, но Картър още щеше да е в разпределителния център, където подреждаше пакети с хранителни вещества. Глас знаеше, че е глупаво — Картър я ненавиждаше и щеше да я намрази още повече, щом разбереше, че е разбила сърцето на Люк, — но не можеше да понесе мисълта да скъса с Люк, докато той е в другата стая.

Тя се спря на прага и разсеяно сложи ръка на корема си. Трябваше да го направи сега. Вече бе отлагала прекалено дълго. Събираше смелост да скъса с него, а после се разколебаваше, когато ужасните думи се приближаваха към устните ѝ. „Следващия път — обещаваше си постоянно тя. — Трябва да го видя само още веднъж.“

Сега обаче коремът ѝ видимо се беше закръглил. Ядеше едва половината от порцията си, но въпреки това ѝ ставаше все по-трудно да прикрива наедряването си под безформените рокли, които караха Кора да се подсмихва. Скоро щеше да ѝ проличи. И тогава щеше да има въпроси. Съветът щеше да поиска да знае кой е бащата. Ако по това време Глас все още поддържаше връзка с Люк, той щеше да разбере и да се пожертва в някакъв криворазбран опит да я спаси, който щеше да завърши със смъртта и на двама им.

„Ще му спасиш живота“ — каза си Глас и почука на вратата с ясната мисъл, че това е последният път, в който стои на това място. Последният път, когато ще види как Люк ѝ се усмихва така, сякаш тя е единственото момиче във вселената. Собствените ѝ окуражителни слова звучаха неубедително в ушите ѝ.

Когато обаче вратата се отвори, на прага не застана Люк. Беше Картър. Не носеше нищо освен обикновени работни панталони.

— Няма го — изръмжа той и очите му се присвиха, щом забеляза зачервените ѝ бузи.

— О, благодаря — отвърна Глас и неволно отстъпи крачка назад. — Ще се върна по-късно.

Картър обаче я изненада: протегна ръка и сграбчи нейната. Пръстите му се стегнаха около китката ѝ и ѝ причиниха болка.

— Закъде бързаш? — попита той и ненадейно се ухили — усмивка, от която стомахът ѝ кипна. — Влез и почакай. Сигурен съм, че просто нещо го е задържало.

Глас потръпна и разтърка китката си, докато влизаше след Картър. Беше забравила колко е висок.

— Днес не си ли на работа? — попита тя с най-любезния си глас и седна на ръба на дивана, където обикновено се настаняваха двамата с Люк. Сърцето ѝ се сви, когато осъзна, че никога вече няма да може да се сгуши до рамото му или да прокара пръсти през къдриците му, докато той лежеше с глава в скута ѝ.

— Не бях в настроение — отвърна Картър и небрежно повдигна рамене.

— О — промълви Глас и преглътна критичния си отговор. Картър трябваше да внимава, в противен случай отново щяха да го понижат, а единствената позиция под разпределителния център бяха санитарните задължения. — Съжалявам — добави тя, защото не беше сигурна какво друго да каже.

— Не, не съжаляваш — отсече Картър и отпи от бутилка без етикет. Глас сбърчи нос. Уиски от черния пазар. — Ти си като всички други мръсници от „Феникс“. Интересуваш се само от себе си.

— Знаеш ли, трябва да тръгвам — отсече Глас и тръгна припряно към вратата. — Кажи на Люк, че ще се видим по-късно.

— Чакай — провикна се Картър.

Глас не му обърна внимание и сграбчи дръжката, без да се обръща, но преди да отвори, Картър се пресегна над рамото ѝ и се приведе, за да затръшне вратата.

— Пусни ме! — заповяда Глас и се обърна с лице към него.

Усмивката на Картър се разшири. По гърба на момичето плъзнаха студени тръпки.

— Какъв е проблемът? — попита Картър и смъкна ръцете си надолу, за да ги прокара по нейните. — И двамата знаем, че обичаш да се принизяваш, като идваш на „Уолдън“. Не се прави на много придирчива.

— За какво говориш? — сопна се Глас и потръпна, докато се мъчеше безуспешно да се отскубне от хватката му.

Той се намръщи и пръстите му се забиха болезнено в ръцете ѝ.

— Мислиш се за бунтарка, като се влачиш тайно с Люк. Аз обаче съм виждал много момичета от „Феникс“, досущ като теб. Всички сте еднакви.

Все още стискаше едната ѝ ръка, когато протегна свободната си длан и започна да се бори с колана на панталона ѝ.

— Спри! — възкликна Глас, опитваше се да го отблъсне. Обзе я ужас, който бързо се разля из вените ѝ. После настоя по-високо: — Стига! Пусни ме!

— Няма нищо — измърмори Картър, дръпна я по-близо до себе си и изви ръцете ѝ над главата. Глас се помъчи да се отскубне, но той тежеше два пъти повече от нея и тя не успя да избяга. Замята се диво, правеше всичко по силите си да забие коляно в корема му, но беше прикована.

— Не се тревожи. — Картър изпълни ухото ѝ с киселия си дъх. — Люк няма да има нищо против. Дължи ми го, след всичко, което направих за него. Освен това с него споделяме всичко.

Глас отвори уста да изкрещи, но Картър беше приближил тялото си до нейното и се бе притиснал до гърдите ѝ, така че в дробовете ѝ не беше останал никакъв въздух. Пред очите ѝ заиграха черни петна и тя почувства, че губи съзнание.

После вратата се отвори и Картър отскочи назад толкова бързо, че Глас загуби равновесие и падна на пода.

— Глас? — попита Люк и влезе в стаята. — Добре ли си? Какво става?

Глас се опита да си поеме въздух, но преди да отговори, Картър се провикна от дивана, където вече се бе отпуснал в демонстрация на умишлена небрежност:

— Гаджето ти тъкмо ми показваше последния танц от „Феникс“. — Изсумтя. — Мисля, че ѝ трябва малко повече практика.

Люк се опита да улови погледа на Глас, но тя извърна глава. Сърцето ѝ биеше лудо от ярост и подхранен от страха адреналин.

— Съжалявам, че закъснях. Говорих с Бека и Али и се забавих — каза Люк и протегна ръка, за да ѝ помогне да стане. Имаше предвид двама от приятелите си от инженерните части, които открай време се държаха любезно с Глас. — Хей, какво има? — попита тихо той, когато тя не пое ръката му.

След всичко случило се единственото, което искаше, беше да се хвърли в обятията му, да остави топлината на тялото му да убеди нейното, че всичко е наред. Но беше дошла тук с определена цел. Не можеше да му позволи да я утеши.

— Добре ли си? Да отидем ли да поговорим в стаята ми?

Глас хвърли поглед към Картър, призова гнева и омразата си към него да излязат на повърхността, остави кръвта си да кипне. Стана.

— Няма да дойда в стаята ти — каза тя и се насили да вложи в гласа си режеща нотка, която не познаваше. — Никога повече.

— Какво? Какво има? — попита Люк. Подръпна внимателно ръката ѝ, но тя я отскубна. — Глас?

Сърцето я заболя от объркването в гласа му.

— Всичко свърши — отсече тя, шокирана от студенината в гласа си. През тялото ѝ се разпростря странно вцепенение, сякаш нервите ѝ се изключваха, за да я предпазят от скръбта, която щеше да я унищожи. — Наистина ли си мислеше, че ще продължи?

— Глас. — Тонът на Люк беше нисък и напрегнат. — Не съм сигурен за какво говориш, но можем ли да продължим този разговор в стаята ми?

Протегна ръка към нейната, ала тя се отдръпна от докосването му.

— Не.

Престори се, че потръпва от ужас, и погледна настрана, за да не види той сълзите в очите ѝ.

— Не мога да повярвам, че изобщо ти позволих да ме заведеш там.

Люк замълча и Глас не можа да се сдържи — втренчи се в него. Той се взираше в нея с изпълнени с болка очи. От самото начало се тревожеше, че не е достатъчно добър за нея, че е пречка към по-хубавия ѝ живот на „Феникс“. И ето че сега тя използваше същите страхове, които някога опровергаваше, за да го настрои срещу себе си.

— Наистина ли се чувстваш така? — попита най-после той. — Мислех, че… Глас, обичам те — промълви безнадеждно той.

— Никога не съм те обичала.

Изтръгна думите от устата си с такава сила, че сякаш разкъса душата си.

— Не разбираш ли? За мен всичко беше само игра. Исках да видя колко дълго ще успея да продължа, преди да ме хванат. Но вече край. Отегчих се.

Люк протегна ръка, улови брадичката ѝ в длан и повдигна лицето ѝ. Погледите им се срещнаха. Глас усещаше как той търси у нея някакъв знак, че истинската Глас е скрита дълбоко вътре.

— Не говориш сериозно — прошепна той и гласът му се пречупи. — Не знам какво става, но това не си ти. Глас, говори с мен. Моля те.

За един кратък миг решителността ѝ се разколеба. Можеше да му каже истината. Разбира се, той щеше да разбере — щеше да ѝ прости всички ужасни неща, които му бе наговорила току-що. Глас щеше да облегне глава на рамото му и да се престори, че всичко ще се оправи. Можеха да посрещнат изпитанието заедно.

После обаче си помисли, че ще го екзекутират, представи си смъртоносната инжекция, която щеше да спре органите и системите му, преди да изхвърлят тялото му в студения празен Космос.

Единственият начин да спаси сърцето на Люк беше да го разбие.

— Ти дори не ме познаваш — заяви тя и се отдръпна рязко от докосването му. Болката на скръбта разсече гърдите ѝ, остра и пареща. — Ето — довърши тя и примигна, за да прогони сълзите си, докато посягаше зад врата си, за да разкопчае медальона. — Вече не го искам.

Пусна го в ръката на Люк. Той я гледаше безмълвно. Шокът и болката бяха врязани с остри линии по лицето му.

Глас осъзна смътно, че се втурва навън през вратата и я затръшва. После хукна по коридора, като се съсредоточаваше върху тупането на стъпките си по пешеходния мост. Ляво, дясно, ляво, дясно. „Само да стигнеш до вкъщи — каза си. — Само да стигнеш до къщи, и можеш да се наплачеш.“

Но в мига, в който зави зад ъгъла, залитна и се свлече на пода, притиснала с две ръце корема си.

— Съжалявам — отрони тихо. Не знаеше дали говори на бебето, на Люк или на собственото си разбито сърце.

Глава 21

Кларк

Напрежението в болничната палатка беше толкова силно, че Кларк можеше да усети как притиска гърдите ѝ, докато диша.

Въртеше се мълчаливо около Талия и напразно се мъчеше да се пребори с инфекцията, която вече бе обхванала бъбреците на приятелката ѝ и изглеждаше решена в най-скоро време да превземе и черния ѝ дроб. Егоизмът на Октавия я караше да кипи от гняв. Как можеше да седи там, да гледа как Талия се събужда и пак изпада в безсъзнание и да не върне лекарството?

После обаче погледна към ъгъла, където Октавия лежеше свита на леглото си. Кръглите ѝ бузи и гъстите мигли ѝ придаваха болезнено млад вид и гневът на Кларк бе заменен от съмнение и вина. Може би не Октавия го беше сторила. Но ако не беше тя, тогава кой?

Очите ѝ се сведоха към гривната, обхванала китката ѝ. Ако Талия само успееше да издържи, докато пристигне следващата вълна от колонисти, щеше да се спаси. Но никой не знаеше кога ще стане това. Каквото и да се случеше на Земята, Съветът щеше да изчака, докато получи окончателни данни за нивата на радиация.

За Съвета смъртта на Талия щеше бъде също толкова незначителна, колкото и тази на Лили — Кларк го знаеше. Сираците и престъпниците бяха без значение.

Докато наблюдаваше неравномерното дишане на Талия, Кларк изпита прилив на нажежена до бяло ярост. Отказваше просто да седи и да чака приятелката ѝ да умре. Нима хората не бяха лекували болести хилядолетия наред, преди да открият пеницилина? В гората трябваше да има нещо, което да излекува инфекцията. Опита се да си спомни малкото, което бе учила за растенията по биология на Земята. Кой знае дали тези растения изобщо съществуваха днес — след Катаклизма сякаш всичко беше поело по странен път на развитие. Но трябваше поне да опита.

— Ще се върна — прошепна тя на спящата си приятелка.

Без да каже нито дума на аркадийското момче, което стоеше на пост отвън, тя излезе забързано от палатката и се отправи към дърветата, без да си направи труда да вземе нещо от палатката с припаси — не искаше да привлече нежелано внимание. Измина не повече от десетина метра, когато познат глас погъделичка тъпанчетата ѝ.

— Къде отиваш? — попита Уелс и пое редом с нея.

— Ще потърся лечебни растения.

Беше прекалено уморена, за да го лъже, а и бездруго нямаше значение: той винаги успяваше да прозре лъжите ѝ. Увереността в собствените му морални принципи, която го заслепяваше за очевидните истини, някак си не му пречеше да прочете тайните в очите ѝ.

— Ще дойда с теб.

— Мога и сама, благодаря — отказа Кларк и ускори крачка, сякаш така можеше да спре момчето, което беше пропътувало Слънчевата система, за да бъде с нея. — Остани тук, в случай че им потрябва някой, който да поведе разярена тълпа на лов за вещици.

— Права си. Снощи нещата малко излязоха от контрол — съгласи се той намръщено. — Не исках нищо да се случи на Октавия, а само да помогна. Знам, че аптечката ти трябва за Талия.

— Само си искал да помогнеш. И преди съм го чувала — завъртя се Кларк и застана очи в очи с Уелс. Точно сега нямаше нито време, нито енергия да се занимава с нуждата му от изкупление. — Познай какво, Уелс. И този път затвориха един човек.

Уелс се закова на място, а Кларк обърна глава на другата страна, неспособна да понесе болката в очите му. Отказваше обаче да му позволи да ѝ внуши чувство за вина. Не можеше да му каже нищо, което да наподоби поне малко болката, която ѝ бе причинил той.

Впери поглед право пред себе си, докато минаваше между дърветата. Почти очакваше да чуе след себе си тропот от стъпки, но този път я последва само тишина.

Когато стигна до потока, яростта, която беше донесла със себе си в гората, бе изместена от отчаяние. Ученият в нея се почувства унизен от собствената си наивност. Каква глупост — да си мисли, че някак си ще успее да разпознае растение от курс, който беше посещавала преди шест години, камо ли че билката дори ще изглежда по същия начин след толкова време. Отказваше обаче да се върне назад — отчасти я възпираше собствената ѝ упорита гордост и желанието да избягва Уелс възможно най-дълго време.

Беше прекалено студено, за да прегази през водата, затова се изкачи по хълма и мина по билото към другата страна. Никога досега не се беше отдалечавала толкова от лагера. Тук всичко изглеждаше по-различно — въздухът дори миришеше по друг начин, отколкото по-близо до поляната. Кларк затвори очи с надеждата, че това ще ѝ помогне да разпознае странната, завихрена спирала от аромати, които нямаше думи да опише. Все едно се мъчеше да призове спомен, който изобщо не беше неин.

Тук земята беше по-равна, отколкото на други места в гората. Пред нея разстоянието между дърветата се разшири още повече, а самите стволове се разделиха в прави редици от двете ѝ страни, сякаш можеха да усетят присъствието на Кларк и се отдръпваха, за да я пуснат да мине.

Кларк понечи да откъсне листо с форма на звезда от едно дърво и замръзна, когато отблясък на светлина привлече погледа ѝ. Нещо, сгушено между две огромни дървета, отразяваше светлината на залязващото слънце.

Тя направи още една крачка напред. Сърцето ѝ препускаше лудо.

Беше прозорец.

Кларк бавно се отправи към него. Чувстваше се така, сякаш се движеше през някой от собствените си сънища. От двете страни на прозореца имаше дървета, които навярно бяха израснали от развалините на сградата, каквато и да е била тя. Стъклото обаче не беше прозрачно. Когато се приближи, Кларк видя, че прозорецът всъщност е направен от отделни цветни парчета, подредени така, че да създадат образ, макар че пукнатините бяха прекалено много, за да се разбере какво е представлявал.

Тя посегна и внимателно прокара пръст по стъклото. Потръпна, когато студът се процеди в пръста ѝ. Сякаш докосваше труп. За миг ѝ се прииска Уелс да беше с нея. Колкото и да му беше сърдита, никога не би го лишила от възможността да види една от руините, за които бе мечтал през целия си живот.

Обърна се и заобиколи едно от големите дървета. Имаше и друг прозорец, но този беше разбит — на земята бяха разпилени блестящи късчета стъкло. Кларк пристъпи напред и приклекна, за да надникне вътре. Назъбеният отвор беше почти достатъчен, за да пропълзи през него. Слънцето едва започваше да залязва и оранжевите лъчи сякаш светеха право в отвора и разкриваха нещо, което приличаше на дървен под. Всеки инстинкт в мозъка на Кларк ѝ крещеше да стои настрана, но тя не можеше да се възпре.

Кларк пъхна ръка през отвора на прозореца, като внимаваше кожата ѝ да не докосва стъклото, и я прокара по дървото. Нищо не се случи. Стисна пръсти в юмрук и удари по ствола. Във въздуха се надигна облак прах и тя се закашля. Подът ѝ се стори солиден. Кларк спря и се замисли. Сградата беше оцеляла толкова време. Подът сигурно беше достатъчно здрав да я издържи.

Внимателно пъхна единия си крак в отвора. После другия. Затаи дъх, но нищо не се случи.

Когато вдигна глава и се огледа наоколо, дъхът ѝ изсвистя между зъбите.

Стените се извисяваха от всички страни и се събираха в обща точка много метри над главата ѝ, по-високо дори от покрива над соларните ниви. Не беше толкова тъмно, колкото очакваше. На отсрещната страна имаше прозорци, които Кларк не можеше да различи. Тези бяха от прозрачно стъкло, но не бяха счупени. През тях нахлуваха слънчеви лъчи и осветяваха милиони прашинки, които танцуваха във въздуха.

Кларк бавно се надигна. Пред нея имаше парапет, разположен успоредно на пода, на височина до кръста. Тя направи няколко несигурни крачки към него и ахна. Сепна се повторно, когато звукът отекна високо над главата ѝ.

Стоеше на балкон, който гледаше към огромно открито пространство. То беше потънало в почти пълен мрак, вероятно защото по-голямата част от сградата се намираше под земята. Все пак Кларк можеше да различи смътните очертания на сенки. Не посмя да се приближи още до ръба, за да види по-добре, но когато очите ѝ свикнаха с мрака, други форми се очертаха по-ясно.

Трупове.

Отначало си помисли, че си е въобразила, че съзнанието ѝ използва сенките, за да си прави шеги с нея. Затвори очи и си заповяда да не бъде такава глупачка. Но когато се обърна, сенките бяха същите.

През една от пейките бяха преметнати два скелета, а в краката им лежеше трети, по-малък. Макар че не можеше да бъде сигурна дали някой е разместил костите, доколкото виждаше, тези хора бяха умрели, сгушени един до друг. Дали са се опитвали да се стоплят, докато небето е потъмнявало и е започвала ядрената зима? Колко хора ли са били останали на Земята по това време?

Кларк направи още една малка крачка напред, но този път дървото изскърца тревожно. Тя застина и започна да се промъква предпазливо назад. Тишината обаче беше разцепена от шумно пращене, подът ненадейно се разлюля и пропадна под краката ѝ.

Кларк диво размаха ръце и се вкопчи в ръба на балкона, докато парапетът и подът летяха във въздуха. Краката ѝ увиснаха над огромно открито пространство, а парчетата от парапета и пода се приземиха с трясък върху камъка далеч под нея.

Тя изкрещя — пронизителен звук без думи, който се надигна към тавана, после утихна и се присъедини към призраците на всички други крясъци, които все още витаеха в прахта. Пръстите ѝ започнаха да се хлъзгат.

— Помощ!

Напрегна всяка капка от силата си, помъчи се да се набере нагоре. Ръцете ѝ се разтрепериха от усилието, но хватката ѝ отслабваше. Отново понечи да изкрещи, но в дробовете ѝ не беше останал въздух и думата замря на устните ѝ, преди Кларк да осъзнае, че е била името на Уелс.

Глава 22

Уелс

Уелс хукна напред. Писъкът на Кларк възпламеняваше всеки нерв в тялото му. Беше му трудно да я следва между дърветата, защото трябваше да се държи на разстояние — ако го беше видяла, щеше да побеснее. Сега обаче летеше над тревата и едва усещаше как ботушите му докосват земята. В мига, в който стигна до прозореца от цветни стъкла, въздухът се разцепи от втори, по-висок вик.

— Кларк! — изкрещя Уелс и провря глава през дупката в стъклото.

В руината беше тъмно. Момчето едва различи очертанията на пръсти, вкопчени в ръб. Наведе се и скочи вътре, тупна на дървена платформа, а после запълзя напред по корем. Стигна до ръба, обви едната си ръка около китката на Кларк и се вкопчи в каменната стена за опора.

— Държа те — каза той.

Обаче беше прибързал. Едната ѝ ръка изчезна и сега той поемаше тежестта на цялото ѝ тяло. Усети как се плъзга към ръба.

— Кларк! — изкрещя отново той. — Дръж се!

Изсумтя, успя да се надигне и да седне. После подпря единия си крак срещу стената. Ръката му се потеше и той усещаше, че хватката му около китката на Кларк отслабва.

— Уелс! — изпищя тя. Гласът ѝ отекна в пещероподобното пространство, сякаш стотици Кларк бяха в опасност.

Той стисна зъби и я дръпна. Другата ръка на Кларк отново се вкопчи в ръба и Уелс въздъхна с облекчение.

— Почти успя. Хайде.

Тя опря лакти на дървената платформа, а той сграбчи предмишниците ѝ и издърпа останалата част от тялото ѝ над ръба. Двамата се свлякоха един върху друг до каменната стена.

Кларк ридаеше и се мъчеше да си поеме въздух.

— Всичко е наред — успокои я Уелс и я обгърна с ръка. — Добре си.

Зачака тя да се отдръпне от докосването му, но вместо това Кларк се притисна до него и се сгуши в ръцете му. Уелс я стисна по-силно.

— Какво правиш тук? — попита с приглушен глас тя, свита в прегръдката му. — Мислех… Надявах се…

— Тръгнах след теб — притесних се — прошепна Уелс в косата ѝ. — Въпреки всичко не можех да позволя нещо да ти се случи.

Говореше, без да мисли, но когато думите излязоха от устните му, осъзна, че са верни. Дори да беше целунала някой друг — дори да искаше да бъде с някой друг, — той винаги щеше да ѝ помага.

Кларк не каза нищо, но остана сгушена в прегръдката му.

Уелс я притисна към себе си. Страхуваше се да не продума и да развали мига. Облекчението му прерасна в радост. Може би имаше шанс да я спечели пак. Може би тук, в руините на стария свят, можеха да дадат началото на нещо ново.

Глава 23

Белами

Първоначално щеше да остави копелетата да гладуват. После, може би когато всички така омаломощееха от глад, че се окажеха принудени да запълзят към него и да го помолят за прошка, щеше да помисли дали да не отиде на лов. Но щеше да им се наложи да се задоволят с катеричка или с нещо друго, също толкова дребно — за нищо на света нямаше пак да им убие елен.

Снощи не можа да мигне — наблюдаваше болничната палатка, за да е дяволски сигурен, че никой няма да припари близо до сестра му. Сега, когато вече беше сутрин, започна да обикаля периметъра на лагера. Имаше прекалено много енергия, че да стои мирно.

Мина през редицата дървета и почувства как тялото му се отпуска леко, когато го обляха сенките. През последните няколко седмици беше установил, че компанията на дърветата му харесва повече от тази на хората. Лек полъх на вятъра погали тила му. Той потръпна и вдигна глава. Късчетата небе, които можеше да види през клоните, започваха да посивяват, а въздухът ненадейно стана по-различен — почти влажен. Белами наведе глава и продължи да върви. Може би на Земята вече ѝ беше писнало от гадостите им и се готвеше да им устрои втора ядрена зима.

Обърна се и бавно се запъти към потока, където обикновено можеше да открие животински следи. После обаче някакъв намек за движение на няколко метра от него привлече вниманието му и Белами спря.

На вятъра се вееше нещо яркочервено. Можеше да мине за листо, ако не беше фактът, че наблизо нямаше нищо, което дори да се доближава до цвета му. Белами присви очи, а после се приближи с няколко крачки. Усети странна тръпка отзад по тила си. Това беше панделката за коса на Октавия. В това нямаше никаква логика — тя не беше излизала в гората от дни, — но Белами можеше да познае тази панделка навсякъде. На този свят имаше неща, които човек не можеше да забрави за нищо на света.

Коридорите бяха тъмни, а Белами тичаше нагоре по стълбите към апартамента им. Заслужаваше си да остане навън след вечерния час, стига да не го хванеха. Беше се промъкнал през една стара въздушна шахта, през която можеше да пропълзи само дете, и беше проникнал в изоставено складово помещение, за което бе чул на палуба В. Там беше пълно с какви ли не съкровища: широкопола шапка, увенчана със смешна на вид птица, кутия, на която пишеше „ПЛОЧКИ ЗА ОСЕМ МИНУТИ“, каквото и да означаваше това, и червена панделка, която бе намерил увита около дръжката на странна чанта с колела. Белами беше разменил другите си находки срещу купони за храна, но панделката задържа, макар че тя можеше да ги изхрани за цял месец. Искаше да я даде на Октавия.

Притисна пръст към скенера и внимателно отвори вратата, а после замръзна. Вътре нещо се движеше. По това време майка му обикновено спеше. Той мълчаливо пристъпи напред, само толкова, колкото да чува по-добре, и почувства как се отпуска, когато ушите му се изпълниха с познат звук. Майка му пееше любимата приспивна песничка на Октавия — нещо, което правеше постоянно: седеше на пода и тананикаше през вратата на гардероба, докато Октавия заспеше. Белами въздъхна с облекчение. Майка му май нямаше да му се разкрещи или още по-лошо — да изпадне в един от безкрайните си пристъпи на плач, които събуждаха у момчето желание да се скрие в гардероба при сестра си.

Белами се усмихна, когато се промъкна в главната стая и завари майка си, коленичила на пода.

— „Тихо, бебче, дай ръчичка, мама ще ти купи звездичка. И ако звездата не запее на душата, мама ще ти купи късче от луната.“

В мрака се разнесе и друг звук — слабо хриптене. Вентилационната система пак ли им играеше номера? Той пристъпи напред.

— „И ако луната не блести като преди, мама ще ти купи…“

Отново чу звука, макар че този път прозвуча повече като ахване.

— Мамо?

Направи още една крачка. Тя се беше привела над нещо на пода.

— Мамо! — изрева той и се хвърли към нея.

Майка му беше обвила ръце около врата на Октавия и дори в тъмнината Белами видя, че лицето на сестра му е посиняло. Той блъсна майка си настрана и грабна Октавия на ръце. За един миг, в който дъхът му спря, беше убеден, че е мъртва, но тогава тя потръпна и започна да кашля. Белами издиша и сърцето му заби лудешки.

— Само играехме на една игра — промълви едва чуто майка му. — Не можеше да заспи. Затова започнахме да играем на една игра…

Белами притисна Октавия към себе си и заби поглед в стената, обзет от странно чувство. Не беше сигурен какво правеше майка му преди малко, но беше сигурен, не ще опита пак.

Белами се надигна на пети и протегна ръка към панделката. Пръстите му се обвиха около познатия атлаз, но когато се опита да го дръпне надолу, осъзна, че украшението не просто се е закачило на клона — то беше завързано там.

Дали някой не беше намерил панделката и не я беше завързал за дървото, за да не се загуби? Но тогава защо просто не я беше донесъл обратно в лагера? Белами разсеяно прокара ръка по клона, остави грубата кора да се забие в кожата му, докато прокарваше пътечка към дънера. Тогава замръзна. Пръстите му се задържаха върху ръба на една пукнатина в ствола, където липсваше част от кората. Нещо стърчеше оттам — може би птиче гнездо?

Белами стисна ръба и дръпна. С ужас видя как отвътре изпада аптечката, която бяха открили двамата с Кларк. Хапчетата, спринцовките, шишенцата — всичко това лежеше разпиляно на земята в краката му. Умът му трескаво затърси обяснение, само и само да потисне паниката, която се надигаше в гърдите му.

Той се свлече със стон на тревата и затвори очи.

Значи е било вярно. Октавия наистина беше взела аптечката. Беше я скрила в дървото и беше използвала панделката си вместо знак, за да може да я намери пак. Но Белами не можеше да си представи защо го е направила. Дали се беше притеснила какво ще се случи, ако някой от тях двамата се разболееше? Може би е възнамерявала да вземе аптечката с тях, когато напуснат лагера.

После обаче думите на Греъм отекнаха в ушите му: „Не можем да позволим някой друг да умре само защото малката ти сестричка е наркоманка.“

Момчето, определено да стои на стража пред болничната палатка, беше заспало. Едва успя да се надигне и набързо да измърмори: „Хей, не можеш да влизаш!“, преди Белами да влети през платнището. Вътре Белами завъртя глава, за да се увери, че няма никой друг освен заспалата болна приятелка на Кларк. После закрачи към Октавия, която седеше с кръстосани крака на леглото си и си сплиташе косата.

— Какво си мислиш, че правиш, да те вземат дяволите? — изсъска той.

— За какво говориш? — Гласът ѝ представляваше смесица от отегчение и раздразнение, сякаш Белами ѝ досаждаше за домашните, както правеше винаги когато я посещаваше в детския дом.

Той захвърли панделката на леглото ѝ и потръпна, когато видя ужаса, който се изписа на лицето на Октавия.

— Аз не съм… — заекна тя. — Това не беше…

— Стига лъга, О — тросна се той. — Сега можеш спокойно да си сплетеш проклетата коса, докато едно момиче умира пред очите ти.

Погледът на Октавия се стрелна към Талия, а после надолу.

— Не мислех, че наистина е толкова болна — промълви тя. — Кларк вече ѝ беше дала лекарство. Когато осъзнах, че ѝ трябва повече, беше много късно. Вече не мога да призная. Нали видя как се държаха! Не знаех как ще постъпят с мен.

Когато отново вдигна глава, наситеносините ѝ очи бяха пълни със сълзи.

— Сега дори и ти ме мразиш, а си ми брат.

Белами въздъхна и седна до нея.

— Не те мразя. — Хвана я за ръката и я стисна. — Просто не разбирам. Защо го направи? Този път истината, ако обичаш.

Октавия замълча. Белами почувства как кожата ѝ става лепкава, когато се разтрепери.

— О? — подкани я той и пусна ръката ѝ.

— Имах нужда — изрече едва чуто. — Не мога да спя без тях. — Замълча и затвори очи. — Отначало беше само нощем. Продължавах да сънувам онези ужасни сънища, затова сестрата в груповия дом ми даваше лекарство, за да ми помогне да заспя. После обаче положението се влоши. Понякога не можех да дишам, чувствах, че цялата вселена се затваря около мен и ме смазва. Сестрата не искаше да ми дава повече лекарства, дори когато я молех, затова започнах да крада хапчета. Те бяха единственото, което ми помагаше да се почувствам по-добре.

Белами впери поглед в нея.

— Значи това са те хванали да крадеш? — попита бавно той, зашеметен от истината. — Не храна за по-малките деца в дома. Хапчета.

Октавия не каза нищо, само кимна. Очите ѝ бяха пълни със сълзи.

— О — въздъхна Белами. — Защо не ми каза?

— Знам колко се тревожиш за мен. — Тя си пое дълбоко въздух. — Не исках да се чувстваш така, сякаш си се провалил.

Белами почувства болката, която се излъчваше от някакво място зад сърцето му. Не знаеше кое боли повече: дали фактът, че сестра му е пристрастена към лекарствата, или фактът, че не му беше казала истината, защото той беше така заслепен от безумната си нужда да бди над нея. Когато най-после проговори, гласът му беше дрезгав.

— И така, какво ще правим сега? — попита той. За пръв път в живота си нямаше представа как да помогне на сестра си. — Какво ще се случи, когато върнем аптечката?

— Ще се оправя. Просто ще трябва да се науча да живея без лекарства. Тук вече е по-лесно. — Тя посегна, улови го за ръката и го изгледа странно, почти умолително. — Иска ли ти се да не беше дошъл тук заради мен?

— Не — отговори твърдо Белами и поклати глава. — Просто ми трябва малко време да осмисля всичко.

Стана и погледна към сестра си.

— Трябва да се погрижиш Кларк да получи обратно лекарството. Трябва ти да ѝ кажеш. Говоря сериозно, О.

— Знам — кимна тя. Обърна се, погледна към Талия и сякаш се смали. — Ще ѝ кажа довечера.

— Добре.

Белами въздъхна, излезе от палатката и прекоси поляната. Когато стигна до дърветата, си пое дълбоко въздух и остави влагата му да се просмуче през дробовете в изпълнените му с болка гърди. Наклони глава назад, за да може вятърът да облъхне зачервената му кожа. Сега, когато не беше закрито от дървета, небето изглеждаше още по-тъмно, почти черно. Ненадейно през небосвода проблесна ивица назъбена светлина, последвана от силно кънтящо пращене, от което земята се разтресе. Белами подскочи. Поляната се изпълни с писъци, но те бързо бяха удавени от друг оглушителен тътен, по-висок от първия, сякаш небето щеше да се стовари върху земята.

После нещо наистина започна да пада. По кожата на Белами се стичаха капки течност, плъзваха се по косата му и бързо се просмукваха в дрехите му. „Дъжд“ — осъзна Белами. Истински дъжд. Вдигна лице към небето и за миг удивлението му го накара да забрави всичко останало — гнева към Греъм, Уелс и Кларк, тревогата за сестра му, писъците на идиотчетата наоколо, които не знаеха, че дъждът е безвреден. Затвори очи и остави водата да отмие прахта и потта, засъхнали по лицето му. За секунда си позволи да си представи, че дъждът може да заличи всичко: кръвта, сълзите, факта, че двамата с Октавия се бяха провалили един друг. Можеха да започнат отново, на чисто.

Отвори очи. Знаеше, че става смешен. Дъждът беше само вода, а такова нещо като ново начало не съществуваше. Това им беше проблемът на тайните — човек трябваше да ги носи завинаги в себе си, независимо от цената.

Глава 24

Глас

Докато вървеше по пешеходния мост, ужасното осъзнаване, че майка ѝ е права, притискаше сърцето на Глас като товар. Не можеше да рискува да допусне и най-малката грешка — не заради себе си, а заради Люк. Ами ако канцлерът се събудеше и отменеше помилването ѝ, а после Люк извършеше някоя глупост? Ако признаеше истината за бременността ѝ? Историята сякаш се повтаряше, но Глас знаеше, че самата тя винаги ще прави същия избор. Винаги щеше да предпочете да предпази момчето, което обичаше.

От няколко дни избягваше Люк, макар че напоследък го викаха за толкова много извънредни смени, че не беше сигурна дали изобщо е забелязал. Най-накрая се бяха уговорили да се срещнат тази вечер в апартамента му и мисълта как той я поздравява с усмивка я прободе болезнено в гърдите. Този път поне нямаше да има никакви хитрости, никакви лъжи. Просто щеше да му каже истината, колкото и да беше трудно. Той може би отново щеше да потърси утеха при Камий и тогава кръгът наистина щеше да се затвори. Неизбежната реалност я прониза в гърдите като нож, но Глас не ѝ обърна внимание и продължи да върви.

Когато се приближи към отсрещния край на пешеходния мост, очите ѝ се приковаха върху малка групичка, събрана край контролно-пропускателния пункт. Неколцина пазачи си говореха, скупчени в тесен кръг, а неколцина цивилни шепнеха и сочеха към нещо през дългия, изпълнен със звезди прозорец отстрани на моста. Глас ненадейно разпозна някои от пазачите — те бяха екипът на Люк, членове на елитните инженерни групи на пазачите. Жената с посивяваща коса, която бързо движеше пръстите си във въздуха и създаваше холодиаграма пред лицето си, беше Бека. До нея стоеше Али — момче с тъмна кожа и яркозелени очи, приковани немигащо върху образа, който Бека твореше.

— Глас! — възкликна сърдечно Али и погледна към нея. Измина тичешком няколко стъпки и стисна ръцете ѝ в своите. — Чудесно е, че те виждам. Как си?

— Аз… добре съм — изпелтечи тя объркана. Колко от цялата история знаеха? Дали я поздравяваха като бившата на Люк, нахаканото момиче от „Феникс“, което беше разбило сърцето му, или като гаджето на Люк — помилваната престъпница? И в единия, и в другия случай Али се държеше много по-любезно, отколкото Глас заслужаваше.

Бека ѝ отправи бърза усмивка, а после се върна към диаграмите си. Намръщи се, докато завърташе сложен на вид триизмерен образ.

— Къде е Люк? — попита Глас и погледна първо на едната страна, а после на другата. Щом Али и Бека още бяха на пост, той също нямаше да си е у дома.

Ухиленият Али посочи към прозореца.

— Погледни навън.

Глас бавно се обърна. Всеки атом в тялото ѝ се вледени. Вече знаеше какво ще види. Навън се носеха две фигури в космонавтски костюми. Всяка от тях беше завързана с тънка жица към кораба. На гърба им бяха привързани инструменти, а облечените им в ръкавици ръце им помагаха да се движат по пешеходния мост.

Сякаш изпаднала в транс, Глас бавно пристъпи напред и притисна лице до прозореца. С ужас видя как двете фигури си кимват и изчезват под пешеходния мост. Отделът на Люк отговаряше за важни поправки, но когато бяха гаджета миналата година, Люк беше само второстепенен член на екипа. Глас знаеше, че са го повишили, но дори не подозираше, че ще го пуснат толкова скоро на обходи в Космоса.

От мисълта, че го вижда навън и че единственото, което го разделяше от студената празнота на Космоса, беше абсурдно тънката нишка и херметизираният костюм, ѝ се зави свят. Вкопчи се в парапета, за да запази равновесие, и безмълвно се помоли на звездите да го пазят.

Не беше излизала от апартамента от две седмици. Дори и най-широките ѝ дрехи вече не можеха да прикрият издутината, която се беше появила така внезапно, че я стресна. Не беше сигурна докога майка ѝ ще може да ѝ измисля оправдания. Беше спряла да отговаря на съобщенията на приятелите си и накрая те спряха да ѝ ги изпращат — всички освен Уелс, който се опитваше да се свърже с нея всеки ден, без да пропусне нито един.

Глас придърпа списъка си със съобщения, за да прочете отново бележката, която ѝ бе изпратил тази сутрин.

Знам, че е станало нещо, и се надявам да знаеш, че винаги съм насреща, от каквото и да се нуждаеш. Но дори да не ми отговориш (или да не можеш да ми отговориш), ще продължа да ти задръствам списъка с глупавите си дрънканици, защото, каквото и да се е случило, ти все още си най-добрата ми приятелка и никога няма да спра да искам да си при мен.

Останалата част от бележката беше посветена на разочарованието на Уелс от офицерското обучение и накрая на няколко пъти споменаваше нещо неясно, свързано с Кларк. Глас се надяваше, че проблемът не е сериозен — Кларк трябваше да осъзнае каква късметлийка е. Нямаше да намери по-добро и по-умно момче на целия „Феникс“. Макар че честта да бъде най-доброто и най-умното момче в цялата Колония принадлежеше на Люк. Люк, който вече не беше част от живота ѝ.

Единственото, което ѝ помагаше да запази разсъдъка си, беше съществото, което растеше в нея. Глас слагаше ръка на корема си и говореше шепнешком на бебето. Постоянно повтаряше на сина си — по някаква причина бе сигурна, че е момче, — че го обича.

Някой ненадейно почука на вратата и Глас побърза да стане — искаше да се втурне в спалнята си и да се заключи. Тримата пазачи обаче вече се бяха втурнали вътре.

— Глас Соренсън — изръмжа единият и очите му се стрелнаха към корема ѝ. Издутината беше очевидна. — Арестувана сте за нарушаване на Доктрината Гея.

— Моля ви, нека обясня — прошепна Глас и изохка, когато я заля паника. Струваше ѝ се, че се дави. Стаята се въртеше и беше трудно да прецени кои от думите излизат от устата ѝ и кои трескаво се стрелкат през мозъка ѝ.

Само след секунда един от пазачите вече я беше сграбчил за ръцете и изви китките зад гърба ѝ, а друг ги окова с белезници.

— Не — изхлипа Глас. — Моля ви. Стана случайно.

Притисна крака към пода, но нямаше полза. Пазачите я повлякоха грубо през стаята.

А после я облада някакъв див, безумен инстинкт и Глас се замята срещу пазача, който я държеше, зарита го отчаяно по глезените и заби лакът в гърлото му. Той стисна рамото ѝ още по-силно и я повлече през вратата, по коридора и по стълбите.

Дълбоко от гърдите ѝ се изтръгна ридание, когато осъзна, че никога вече няма да види Люк. Тази мисъл се стовари отгоре ѝ със силата на чук. Краката ѝ изведнъж се подкосиха. Пазачът, който я държеше, залитна назад, докато тя се свличаше на пода, и се помъчи да я задържи права.

„Мога да успея“ — помисли си Глас, възползвайки се от кратката му загуба на равновесие, за да се люшне диво напред. За една мимолетна, щастлива секунда усети как тръпката на надеждата си пробива път през паниката. Това беше нейният шанс. Щеше да избяга.

После обаче пазачът я сграбчи изотзад и тя загуби равновесие. Рамото ѝ се блъсна в площадката и ненадейно усети, че пропада по високото, тясно, слабо осветено стълбище.

Всичко потъмня.

Когато отвори очи, цялото тяло я болеше — коленете, раменете, коремът…

Коремът. Глас се помъчи да размърда ръцете си, за да го опипа, но те бяха вързани. Не, оковани с белезници, осъзна тя с нарастващ ужас. Разбира се — нали беше престъпница.

— О, миличка, ето че се събуди — поздрави я благ глас.

Всичко пред очите ѝ беше размазано, но едва-едва успя да различи силуета на една фигура, която се приближаваше към леглото ѝ. Беше медицинска сестра.

— Моля ви — изграчи Глас. — Той добре ли е? Може ли да го подържа?

Жената не отговори веднага и още преди да проговори, Глас разбра какво ще каже. Вече го усещаше — чувстваше тази ужасно болезнена празнота вътре в себе си.

— Съжалявам — отрони тихо сестрата. Глас едва виждаше устата ѝ и това създаваше впечатлението, че гласът ѝ идва от някакво съвсем друго място. — Не успяхме да го спасим.

Глас се извърна настрана и остави студения метал на белезниците да притисне гневно кожата ѝ. Болката не я интересуваше. Всяко чувство беше по-добро от това, тази болка в сърцето, която никога нямаше да отшуми.

Двете фигури най-после се появиха изпод пешеходния мост. Глас въздъхна високо и вдигна ръка към прозореца. Откога стоеше със затаен дъх?

— Добре ли си? — попита я някой и за миг Глас си помисли с ужас, че отново е в болничната стая със сестрата. Само че пазачът — приятелката на Люк, Бека, беше тази, която я гледаше разтревожено.

Осъзна, че лицето ѝ е мокро. Беше плакала. Не можеше дори да се смути — толкова облекчена беше, че Люк се е върнал жив и здрав.

— Благодаря — успя да изрече, взе кърпичката, която Бека ѝ предлагаше, и избърса сълзите си. Отвън Люк се издърпваше нагоре, хванат за въжето, като поставяше едната си облечена в ръкавица ръка над другата, докато се връщаше към въздушния шлюз.

Около нея най-различни зрители заръкопляскаха и започнаха да се поздравяват, но Глас остана до прозореца. Очите ѝ бяха приковани в мястото, където за последно бе видяла Люк. Мислите, които беше донесла със себе си по пешеходния мост, изглеждаха далечни, като отдавна забравен сън. Не можеше да прекъсне връзката между себе си и Люк, не повече, отколкото ѝ беше по силите да пререже жицата, която го придържаше към кораба. Без Люк животът щеше да е празен и студен като самия Космос.

— Ей, здрасти — долетя гласът му зад нея и Глас се обърна и се хвърли в прегръдките му. Термалното му горнище беше просмукано с пот, къдриците му — влажни и мръсни, но на Глас не ѝ пукаше.

— Притесних се за теб — промълви тя с приглушен от ризата му глас.

Той се засмя и я прегърна още по-силно, целуна я по темето.

— Каква приятна изненада!

Глас погледна към него, без да се притеснява, че очите ѝ са подпухнали, а носът ѝ тече.

— Всичко е наред — увери я Люк и размени развеселен поглед с Али, преди отново да се обърне към Глас: — Това е само част от работата.

Сърцето ѝ все още биеше прекалено бързо, за да проговори, затова тя кимна и погледна с извинителна усмивка към Бека, Али и другите.

— Хайде — подкани я Люк, пое ръката ѝ и я поведе по пешеходния мост.

Когато влязоха в „Уолдън“, дишането на Глас най-после се нормализира.

— Не мога да повярвам какво направи — промълви тя едва чуто. — Не изпитваш ли ужас?

— Да, страшно е, но също така е и опияняващо. Там, навън, е толкова… огромно. Знам, че звучи глупаво.

Замълча, но Глас поклати глава. И двамата знаеха какво представляват затворените пространства, как човек можеше да се почувства уловен в капан в тях, дори капанът да е огромен колкото кораба.

— Просто се радвам, че всичко мина добре — промълви тя.

— Да, наистина мина добре. Е, през по-голямата част.

Пръстите на Люк отпуснаха хватката си около нейните и гласът му леко се напрегна.

— С убежището ставаше нещо странно. Някаква клапа навярно се е охлабила, защото освобождаваше кислород извън кораба.

— Но вие я поправихте, нали?

— Разбира се. Това сме обучени да правим — потвърди той и стисна ръката ѝ.

Неочаквано Глас спря да върви, обърна се към Люк, надигна се на пръсти и го целуна, точно тук, насред претъпкания коридор. Вече не я интересуваше кой ще ги види. Докато го целуваше с почти отчаяна нужда, си помисли, че каквото и да се случи, никога повече нямаше да позволи нещо да ги раздели.

Глава 25

Белами

Белами се взираше в трепкащите пламъци. Шумът от разговорите около него се сливаше с пращенето на пъновете. От сблъсъка му с Октавия бяха изминали няколко часа и до момента все още нямаше и следа от нея. Надяваше се, че сестра му скоро ще върне лекарството. Знаеше, че не може да я принуди да го предаде, в противен случай отношенията им никога нямаше да се върнат към предишното си състояние. Той трябваше да покаже, че ѝ вярва, а тя — да постъпи правилно, за да спечели обратно доверието му.

Дъждът беше спрял, но земята все още беше влажна. Бяха избухнали спорове заради няколкото камъка, които се бяха превърнали във ВИП места за сядане около лагерния огън, но като цяло всички изглеждаха готови да изтърпят мократа трева, за да се настанят по-близо до топлината на пламъците. Няколко момичета бяха потърсили трети вариант и сега седяха в скута на момчета, които изглеждаха много самодоволни.

Белами огледа кръга — търсеше Кларк. Димът беше много по-гъст от обикновено, вероятно защото всичките им трупи бяха мокри, и изминаха няколко мига, преди очите му да се спрат на познатия блясък на златисточервеникавата ѝ коса. Той я огледа внимателно и за своя изненада осъзна, че е седнала до Уелс. Двамата не се докосваха, дори не си говореха, но нещо помежду им се беше променило. Напрежението, което обхващаше тялото на Кларк при всяко приближаване на Уелс, бе изчезнало, а Уелс, вместо да отправя скрито изпълнени с болка погледи към нея, се взираше спокойно в огъня и на лицето му беше изписано задоволство.

Негодувание жегна Белами в стомаха. Трябваше да се досети, че е само въпрос на време Кларк да се върне при Уелс. Изобщо не трябваше да я целува в гората. Досега беше изпитвал истински чувства само към едно друго момиче — и тогава също го нараниха.

Облаците бяха достатъчно гъсти да закрият повечето звезди, но въпреки това Белами наклони глава назад и се зачуди дали ще получат предупреждение, преди да пристигне следващият транспортен кораб. Дали щяха да го видят как се устремява към тях — чрез предупредителен светлинен сигнал в небето или нещо друго?

После обаче погледът му падна върху фигура, която се движеше през тъмнината към огъня: сянката на малко момиче с високо вдигната глава. Белами се надигна, когато Октавия навлезе в езерцето от светлина, образувано от танцуващите пламъци, и в кръга се разнесе вълна от шепот.

— О, за бога! — чу Белами мърморенето на Греъм. — Кой трябваше да я пази тази вечер?

Уелс хвърли поглед към Кларк, а после стана и се обърна с лице към Греъм.

— Няма нищо — каза той. — Може да дойде при нас.

Октавия се спря и премести поглед от Уелс към Греъм, докато момчетата продължаваха да се взират гневно едно в друго. Преди някое от тях да проговори, тя си пое въздух и пристъпи напред.

— Искам да кажа нещо — обяви Октавия. Трепереше, но гласът ѝ беше решителен.

Развълнуваният шепот и обърканото мърморене утихнаха. Почти сто глави се обърнаха към Октавия. На трепкащата светлина на огъня Белами долови паниката, която премина по лицето ѝ, и изпита неочакван порив да се втурне към нея и да улови ръката ѝ, но застави краката си да останат приковани към земята. От толкова отдавна се опитваше да се грижи за малкото момиченце в съзнанието си, че така и не беше опознал човека, в когото се беше превърнало то. Точно сега се случваше нещо, което Октавия трябваше да направи сама.

— Наистина взех лекарството — започна Октавия и млъкна, за да им даде време да възприемат думите ѝ. После си пое дълбоко въздух и продължи, докато боботенето на „Знаех си аз“ и „Нали ти казах“ нарастваше като гръмотевица.

Октавия разказа на групата почти същата история, която бе казала на Белами по-рано през деня — колко трудно ѝ е било да израсне в детския дом, как зависимостта ѝ от хапчета се беше превърнала в пристрастеност.

Мърморенето секна, щом гласът на Октавия се пречупи:

— Докато бяхме в Колонията, и през ум не ми мина, че наранявам някого. Когато крадях лекарствата, просто ми се струваше, че така получавам това, което заслужавам. Мислех, че всеки заслужава възможността да заспива нощем. Да се събуди, без да изпитва чувството, че кошмарите са оставили белези в главата му.

Пое си дълбоко дъх и затвори очи. Когато ги отвори, Белами видя, че в тях проблясват сълзи.

— Бях такава егоистка, толкова се страхувах. Но не исках Талия да пострада — нито тя, нито някой друг.

Обърна се към Кларк и преглътна риданието, което се надигаше в гърлото ѝ.

— Съжалявам. Знам, че не заслужавам прошката ви. Мога само да помоля да ми дадете възможност да започна отначало.

Вдигна брадичка и започна да оглежда кръга, докато не зърна Белами. Усмихна му се леко.

— Точно както искат всички други тук. Знам, че мнозина от нас са направили неща, с които не се гордеят, но ни дадоха шанс за ново начало. Знам, че едва не развалих всичко за много от вас, но бих искала да започна отначало — да стана по-добър човек, да помогна да превърнем Земята в света, които искаме да бъде.

Сърцето на Белами щеше да се пръсне от гордост. Сълзите започваха да замъгляват очите му, макар че ако някой му го кажеше, щеше да го припише на дима. Животът на сестра му беше изпълнен със страдания и трудности още от самото начало. Октавия беше допуснала грешки — и двамата бяха допуснали грешки, — но все пак беше успяла да запази смелостта и силата си.

За миг никой не проговори. Дори пращенето на огъня заглъхна, сякаш самата Земя бе затаила дъх. После обаче гласът на Греъм разцепи мълчанието със силата на изстрел:

— Това са глупости.

Белами настръхна и през тялото му премина гняв, но стисна зъби. Разбира се, че Греъм щеше да се държи като абсолютно копеле, но това не означаваше, че останалите не са се трогнали от речта на Октавия. Вместо подигравателни подсмихвания или неодобрителен шепот обаче думите на Греъм предизвикаха вълна на одобрение, която бързо прерасна в крясъци. Той огледа кръга и продължи:

— Защо да се пребиваме от работа по цял ден, да сечем дърва, да носим вода, да правим всичко необходимо, за да останем живи, само за да може една живееща в самозаблуда наркоманка да ни тъпче? Това е все едно да…

— Добре, стига! — прекъсна го Белами и хвърли поглед към Октавия. Долната ѝ устна се беше разтреперила, а очите ѝ се стрелкаха покрай огъня. — Разбрахме те. Но тук има още деветдесет и четирима души и всеки от тях има свое мнение по въпроса. Няма нужда ти да им казваш какво да мислят.

— Аз съм съгласна с Греъм — провикна се момичешки глас. Белами се обърна и видя момиче от „Уолдън“ с къса коса, което гледаше гневно към Октавия. — Всички ние живяхме адски зле в Колонията, но никой друг не е започнал да краде. — Присви очи. — Кой знае какво ще открадне следващия път.

— Моля всички да се успокоят. — Кларк се беше изправила. — Тя се извини. Трябва да ѝ дадем втори шанс.

Белами я погледна изненадано и зачака да изпита прилив на негодувание. Все пак Кларк беше тази, която обвини Октавия. Докато я гледаше обаче, почувства единствено благодарност.

— Не. — Гласът на Греъм беше суров. Той огледа кръга и очите му блеснаха не само с отражението на светлината на огъня. Обърна се към Уелс, който все още стоеше до Кларк: — Това, което каза, беше вярно. Трябва да има някакъв ред, иначе не ни остава никакъв проклет шанс да оцелеем.

— И така, какво препоръчваш? — попита Уелс.

Греъм се усмихна и Белами се почувства така, сякаш някой беше полял гърба му с ледена вода. Погледна заплашително Греъм, забърза към Октавия и я обгърна с ръка.

— Всичко ще се оправи — прошепна.

— Съжалявам — обърна се Греъм към Белами и Октавия, — но нямаме друг избор. Тя изложи живота на Талия на опасност. Не можем да рискуваме. Октавия трябва да умре.

— Какво? — изломоти Белами. — Ти луд ли си?

Обърна глава първо наляво, а после надясно. Очакваше да види море от отвратени лица, също като неговото. Макар няколко души да гледаха Греъм стъписано, имаше и такива, които кимаха.

Белами застана закрилнически пред Октавия, която трепереше неудържимо. Беше готов да изгори проклетата планета, така че да захруска, преди да позволи някой да се приближи до сестра му.

— Дали да не гласуваме? — вдигна брадичка Греъм и кимна към Уелс. — Нали ти беше човекът, който с такова въодушевление искаше да върнем на земята демокрацията. Струва ми се честно.

— Не това имах предвид! — тросна се Уелс. Лицето му беше изгубило сдържаността, присъща за политик, а чертите му се бяха разкривили от гняв. — Няма да гласуваме дали да убиваме хора.

— Така ли? — вдигна вежда Греъм. — Значи баща ти може, а ние не.

Белами потръпна и затвори очи, когато чу как сред тълпата се разнася ромон на одобрение. В тази ситуация и той би казал точно същото, само дето щеше да го изрече, за да докачи Уелс. Никога не би предложил наистина да убият някого.

— Съветът не екзекутира хора за забавление. — Гласът на Уелс трепереше от гняв. — За да опазят човешката раса в Космоса, се налагаше да прибягват до извънредни мерки. Понякога жестоки мерки. — Той направи пауза. — Но ние имаме възможност да се справим по-добре.

— И какво? — изръмжа Греъм. — Готов си да я плеснеш по ръчичката, а после да ни накараш всички да си преплетем кутретата и да се закълнем да не нарушаваме правилата?

Няколко души сред тълпата се разсмяха.

— Не — поклати глава Уелс. — Прав си. Трябва да има последствия. — Пое си дълбоко въздух. — Ще ги прогоним от лагера.

Гласът му беше суров, но когато се обърна към Белами, в очите му се четеше странна смесица от болка и облекчение.

— Да ги прогоним ли? — повтори Греъм. — За да могат да се промъкнат обратно когато решат и да откраднат още припаси? Това са глупости.

Белами отвори уста да заговори, но думите му бяха удавени в шумотевицата от множество гласове, която ставаше все по-оглушителна. Най-после някакво момиче, което Белами смътно си спомняше от „Уолдън“, стана от мястото си.

— Струва ми се честно — провикна се то. Крещеше, за да надвие гласовете на тълпата, която утихна, щом хората обърнаха глави към него. — Стига да обещаят никога да не се връщат.

Белами прегърна по-силно Октавия, чието тяло се беше отпуснало като пребито. Кимна.

— По изгрев ще си заминем.

Обърна се и се усмихна на Октавия — нали това беше замислял през цялото време. Защо тогава изпитваше повече страх, отколкото облекчение?

Огънят догоря и тъмнината обгърна лагера като одеяло, заглуши стъпките и приглуши гласовете, когато обгърнатите в сенки фигури започнаха да изчезват в палатки или да носят одеяла към края на поляната.

Белами направи импровизирано легло за Октавия в тесния край на поляната, близо до отломките от транспортния кораб. Не го бяха казали на глас, но и двамата знаеха, че тази нощ не искат да спят в палатка.

Октавия се сви в одеялото си и затвори очи, макар да беше ясно, че не спи. Отиването в гората заедно с Кларк, за да приберат аптечката, мина напрегнато. Никой не проговори, макар че Белами усещаше как очите на Кларк се забиват в гърба му, докато той ги водеше напред.

Сега седна до Октавия, подпря гръб на едно дърво и се загледа в мрака. Беше му трудно да си представи, че утре двамата ще напуснат лагера завинаги.

Един силует се запъти към тях през сенките. Уелс. Беше преметнал през рамо лъка на Белами.

— Здрасти — каза тихо Уелс. Белами се надигна. — Съжалявам за случилото се там. Знам, че прокуждането е жестоко наказание, но не бях сигурен какво друго да направя. — Въздъхна. — Наистина си помислих, че Греъм ще ги убеди да…

Не довърши, защото очите му се спряха на Октавия.

— Не че щях да позволя да се случи, но ние сме само двама, а те са много.

Белами почувства как в гърлото му се надига хаплив остроумен отговор, но го преглътна. Уелс беше направил най-доброто, на което беше способен при тези обстоятелства.

— Благодаря.

За миг двамата останаха загледани един в друг, а после Белами прочисти гърлото си.

— Слушай, най-вероятно трябва да… — подхвана той и млъкна. — Съжалявам за баща ти. — Пое си дълбоко въздух и се насили да погледне Уелс в очите. — Надявам се, че е добре.

— Благодаря — отговори тихо Уелс. — И аз се надявам.

За миг замълча, но когато отново проговори, гласът му беше твърд:

— Знам, че просто се опитваше да защитиш сестра си. На твое място и аз щях да направя същото. — Усмихна се. — Май го направих, в известен смисъл.

Протегна ръка.

— Надявам се с Октавия да оцелеете там на открито.

Белами стисна ръката му и се усмихна със съжаление.

— Не мога да си представя там на открито да има нещо по-лошо от Греъм. Дръж това момче под око.

— Ще го държа — кимна Уелс, обърна се и потъна в мрака, обратно в посоката, от която беше дошъл.

Белами легна на одеялото и се загледа към поляната. Едва успяваше да различи силуета на болничната палатка, където в момента Кларк навярно даваше на Талия дългоочакваното лекарство. Стомахът му се сви странно, когато си спомни за сцената край огъня, как отражението на пламъците трепкаше над решителното лице на Кларк. Никога не беше срещал момиче, което да е толкова красиво и същевременно толкова пламенно.

Въздъхна, облегна се назад и затвори очи. Зачуди се кога ли Кларк ще престане да бъде последният човек, за когото си мислеше, преди да заспи.

Глава 26

Кларк

Антибиотиците действаха. Макар че не бяха минали дори няколко часа, откакто Кларк влетя в палатката, стиснала аптечката под мишница, температурата на Талия вече беше спаднала и мисълта ѝ беше значително по-ясна в сравнение с предишните дни.

Кларк седна на ръба на леглото на приятелката си и видя как клепачите ѝ трепват, а очите ѝ се отварят.

— Добре дошла — каза Кларк и се усмихна. — Как се чувстваш?

Погледът на Талия обиколи празната палатка, а после се вдигна към този на Кларк.

— Това не е раят, нали?

Кларк поклати глава.

— Боже, надявам се, че не.

— Добре. Защото винаги съм мислила, че там ще има момчета — момчета, които не използват ограниченията за водата като оправдание да не се къпят. — Успя да се усмихне. — Да не би докато съм спала, някой да е конструирал първия душ на Земята?

— Не. Не си пропуснала много.

— Не знам защо, но ми е трудно да го повярвам — отвърна Талия и надигна рамене в опит да седне в леглото, само че простена и се свлече обратно. Кларк внимателно постави зад нея навито одеяло. — Благодаря — измърмори Талия и за миг се загледа в Кларк, преди отново да проговори: — Е, добре, какво има?

Кларк я погледна с озадачена усмивка.

— Нищо! Просто съм толкова щастлива, че се чувстваш по-добре.

— Стига, моля те. Не можеш да скриеш нищо от мен. Знаеш, че винаги успявам да изтръгна тайните ти — пошегува се Талия. — Можеш да започнеш, като ми кажеш къде намери аптечката.

— Октавия я беше скрила — обясни Кларк и бързо разказа на Талия за случилото се. — Двамата с Белами си тръгват утре — довърши тя. — Това е част от сделката, която Уелс сключи с всички. Знам, че звучи налудничаво, но наистина ми се стори, че ще я нападнат. — Поклати глава. — Ако не се беше намесил Уелс, не съм сигурна какво щеше да се случи.

Талия се взираше в Кларк със странно изражение.

— Какво? — попита Кларк.

— Нищо, просто… това е първият път, в който те чувам да изричаш името му, без да изглеждаш така, сякаш искаш да пробиеш дупка в някоя стена.

— Вярно е — призна с усмивка Кларк. Предполагаше, че чувствата ѝ са се променили — или поне са започнали да се променят.

— Следователно?

Кларк започна да премята шишенцата с лекарства между пръстите си. Преди малко не искаше да казва на Талия за случилото се в гората, в случай че приятелката ѝ се почувстваше виновна — все пак Кларк беше отишла там, за да потърси растения, които да ѝ помогнат, и едва не се уби.

— Има още нещо, което не ти споделих. Преди не изглеждаше важно — когато беше толкова болна. Но…

Пое си въздух и разказа накратко на Талия как Уелс я спаси от руините.

— Значи те е проследил през целия път дотам?

Кларк кимна.

— Странното е, че докато висях на онзи ръб, убедена, че ще умра, той беше единственият човек, за когото си мислех. И когато дойде, дори не се ядосах, че ме е проследил. Просто бях облекчена, че ме обича достатъчно, за да тръгне след мен въпреки ужасните неща, които му наговорих.

— Той те обича. Нищо, което правиш и казваш, не може да промени този факт.

— Знам — съгласи се Кларк и затвори очи, макар че се боеше от образите, които знаеше, че ще изникнат от сенките. — Мисля, че дори когато бяхме затворени и ти казах, че искам да видя как органите му експлодират в Космоса, една част от мен още го обичаше. И от това болеше още повече.

Талия я гледаше със смесица от съжаление и разбиране.

— Време е да спреш да се наказваш, Кларк.

— Имаш предвид да спра да наказвам него.

— Не. Имам предвид, че е време да спреш да се наказваш, задето го обичаш. Това не е предателство към родителите ти.

Кларк се вцепени.

— Ти не ги познаваше. Нямаш представа какво щяха да си помислят.

— Знам, че са искали това, което е най-добро за теб. Били са готови да направят нещо, за което са знаели, че е грешно, за да те спасят. — Направи пауза. — Също като Уелс.

Кларк въздъхна, подви крака под себе си и седна на леглото на Талия точно така, както правеше някога в килията им.

— Може би си права. Не знам дали мога да се съпротивлявам повече. Много е изтощително да го мразя.

— Трябва да говориш с него.

Кларк кимна.

— Ще говоря.

— Не, имам предвид точно сега. — Очите на Талия блестяха от въодушевление. — Иди и говори с него.

— Какво? Късно е.

— Сигурна съм, че лежи буден и мисли за теб…

Кларк изпъна крака изпод тялото си и стана.

— Добре — каза тя, — щом това е начинът да те накарам да млъкнеш и да си починеш.

Прекоси палатката и закачливо завъртя очи към приятелката си, преди да дръпне платнището. Излезе на поляната и се спря. Чудеше се дали не допуска грешка.

Но беше късно да се върне назад. Сърцето ѝ биеше толкова бързо, сякаш притежаваше собствена воля, и изпращаше трескаво съобщение през тъмнината до Уелс: „Идвам“.

Глава 27

Уелс

Уелс се взираше нагоре в небето. Открай време не се чувстваше удобно в претъпкани палатки, а след случилото се тази вечер мисълта да спи сред хората, които бяха готови да разкъсат Октавия на части, беше непоносима. Въпреки студа му харесваше да се унася, загледан в същите звезди, които бе виждал от леглото си у дома. Обичаше онези мигове, в които луната изчезваше зад облак и ставаше прекалено тъмно, за да види очертанията на дърветата. Небето сякаш се протягаше чак до тревата и създаваше впечатлението, че не са на Земята, а обратно между звездите. Винаги изпитваше лека болка, когато сутрин отвореше очи и видеше, че звездите са изчезнали.

Но тази нощ дори небето не беше достатъчно, за да успокои ума на Уелс. Той се надигна и седна. Потръпна, докато измъкваше одеялото си от разпръснатите наоколо камъни и клонки, на които се бе закачило. Шепот в клоните на едно близко дърво привлече вниманието му и той се надигна и проточи врат, за да види източника му по-добре.

Зърна удивено как дървото, на което от кацането им досега не беше разцъфнал нито един цвят, сега се разтваря. Пъпки, които не беше забелязал преди, се разпукаха в блестящи розови цветчета, като пръсти, които посягат към някого в тъмното. Бяха красиви. Уелс се надигна на пръсти, протегна ръце над главата си и хвана едно стъбло.

— Уелс?

Той рязко се обърна и видя Кларк, застанала на няколко метра от него.

— Какво правиш?

Канеше се да я попита същото, но вместо това мълчаливо се запъти към нея и пъхна цветчето в ръката ѝ. Тя впери поглед в него и за миг Уелс се уплаши, че грубо ще му го тикне обратно в ръката. За негова изненада и облекчение обаче, тя погледна към него и се усмихна.

— Благодаря.

— За нищо.

За миг двамата останаха загледани един в друг.

— И ти ли не можа да заспиш? — попита той и тя поклати глава.

Уелс седна на оголения корен на едно дърво, който стигаше точно за двама души, и ѝ направи знак да седне до него.

След миг тя се подчини, но остави помежду им тънка ивица празно пространство.

— Как е Талия? — попита той.

— Много по-добре. Толкова съм благодарна, че Октавия си призна. — Кларк погледна надолу и прокара пръст по цветчето. — Просто не мога да повярвам, че утре си тръгват.

В гласа ѝ се долавяше нотка на съжаление, от която стомахът на Уелс се сви.

— Мислех, че ще се зарадваш, задето Октавия си отива, след всичко, което преживя заради нея.

За миг Кларк остана безмълвна.

— Добрите хора могат да допускат грешки — изрече бавно тя. Вдигна глава и погледът ѝ срещна този на Уелс. — Това не означава, че трябва да спреш да ги обичаш.

За един дълъг миг единственото, което можеха да чуят, бе шумоленето на вятъра в листата. Тишината се изпълваше с всички думи, останали неизречени. С извиненията, които изобщо не можеха да изразят скръбта му.

Процесът на двамата най-известни учени на „Феникс“ се превърна в събитието на годината. В залата на Съвета се бяха събрали повече хора, отколкото някога бяха идвали на лекция или на което и да било друго събитие, с изключение на Възпоменателната церемония.

Уелс обаче не обръщаше почти никакво внимание на публиката. Отвращението, което изпитваше от болното им любопитство — като римляни, очакващи жадно кръвопролитието в Колизея, — изчезна в мига, в който очите му се спряха на момичето, седнало само на предния ред. Не беше виждал Кларк от нощта, в която тя му се довери и му разказа за изследванията на родителите си. Тогава Уелс каза на баща си, който внимателно претегли информацията. Както очакваше Уелс, канцлерът не знаеше нищо за експериментите и незабавно започна разследване. То обаче прие ужасен обрат, който Уелс не очакваше, и сега Съветът щеше да повдигне срещу родителите на Кларк обвинения в криминална дейност. Ужасѐн и изпълнен с вина, през последната седмица Уелс трескаво се опитваше да намери Кларк, но пороят му от съобщения не получи нито един отговор, а когато отиде в апартамента ѝ, го завари отцепен от пазачи.

Кларк наблюдаваше с безизразно лице как членовете на Съвета заемат местата си. После се обърна и видя Уелс. Погледът ѝ срещна неговия, изпълнен с такава омраза, че в стомаха му се надигна жлъчка.

Уелс се притисна към облегалката на мястото си на третия ред. Когато каза на баща си, искаше само канцлерът да прекрати изследванията на родителите ѝ, да сложи край на нещастието ѝ. Нито за миг не си представяше, че ще има процес, който може да завърши със загубата на живота им.

Двама пазачи ескортираха майката на Кларк до една пейка най-отпред. Тя изгледа Съвета с високо вдигната брадичка, но когато очите ѝ се спряха на дъщеря ѝ, лицето ѝ помръкна.

Кларк скочи на крака и изрече нещо, което Уелс не можа да чуе, но това нямаше значение. Тъжната усмивка на лицето на майка ѝ разби сърцето му наполовина.

Друга двойка пазачи въведе баща ѝ и процесът започна.

Една жена, член на Съвета, откри процедурата, като изложи резюме на разследването. Съобщи, че според семейство Грифин вицеканцлерът Роудс им е наредил да извършат изследвания за радиация върху човешки същества. Роудс енергично отричаше.

Странно вцепенение обхвана Уелс, когато видя как вицеканцлерът се изправя със сериозно лице и обяснява, че макар да е одобрил молбата на родителите на Кларк за нова лаборатория, никога не е споменавал и дума за експерименти върху деца.

Всички гласове сякаш идваха някъде от много далеч. Фрагментите от въпросите на членовете на Съвета и отговорите на семейство Грифин стигаха до ушите му изопачени, като звукови вълни от далечна галактика. Чу как тълпата ахна, преди умът му да има време да осмисли на какво реагират хората.

А после ненадейно разбра, че членовете на Съвета гласуват.

Първото „виновни“ разчупи мъглата, обзела Уелс. Той се обърна и погледна към Кларк, която стоеше неподвижна и скована.

— Виновни.

„Не — помисли си Уелс. — Моля ви, не.“

— Виновни.

Думата отекна по столовете около масата, докато не дойде ред на баща му. Той прочисти гърлото си и за един кратък миг Уелс повярва, че има шанс. Че баща му ще намери начин да обърне прилива.

— Виновни.

— Не!

Измъченият писък на Кларк се извиси над какофонията от стъписани шепоти и мърморене, изпълнено със задоволство. Тя скочи на крака.

— Не можете да го направите. Те не са виновни.

Лицето ѝ се разкриви от ярост и тя посочи към вицеканцлера.

— Ти! Ти си ги накарал да го направят, зло, лъжливо копеле такова.

Направи крачка напред и незабавно беше наобиколена от пазачи.

От гърдите на вицеканцлера Роудс се изтръгна дълбока въздишка.

— Боя се, че много повече ви бива в експериментиране върху невинни деца, отколкото в лъжата, госпожице Грифин.

Той се обърна към бащата на Уелс:

— От системата за сигурност знаем, че редовно е посещавала лабораторията. Била е в течение на зверствата, извършвани от родителите ѝ, и не е направила нищо, за да ги спре. Може дори да им е помагала.

Уелс си пое въздух толкова рязко, че стомахът му се отърка в ребрата. Зачака баща му да отправи към Роудс един от презрителните си погледи, но за негов ужас канцлерът се взираше в Кларк с мрачно изражение. След миг челюстта му се стегна и той се извърна към останалите членове на Съвета.

— Предлагам срещу Кларк Грифин да бъде повдигнато обвинение за съучастие в измяна.

„Не.“ Думите на баща му проникнаха в кожата му като парализиращо вещество и накараха сърцето му да спре.

Виждаше, че устните на членовете на Съвета се движат, но не можеше да разбере какво казват. Всеки атом в тялото му беше съсредоточен в това да се моли на всеки забравен бог, който може би ги слушаше. „Пуснете я — умоляваше той. — Ще направя всичко…“

И беше вярно. Бе готов да предложи живота си в замяна на нейния.

„Вземете мен вместо нея.“

Вицеканцлерът се наведе и прошепна нещо на бащата на Уелс.

„Не ме интересува дали ще боли.“

Лицето на канцлера стана дори по-сериозно отпреди.

„Блъснете ме през портала за изхвърляне, за да може тялото ми да се пръсне.“

Човекът до Уелс потръпна от нещо, което канцлерът беше казал.

„Само я пуснете.“

Изпита неприятното усещане от завръщането на звуците, когато сред публиката се надигнаха възклицания. Двама пазачи сграбчиха Кларк и я повлякоха навън.

Момичето, което беше готов да защити с цената на всичко, скоро щеше да бъде осъдено на смърт. И щеше да има пълно право да го ненавижда.

Той беше виновен за всичко.

— Съжалявам — прошепна Уелс, сякаш това можеше някак да оправи всичко.

— Знам — отвърна тя с тих глас.

Уелс застина и за миг се почувства прекалено уплашен, за да я погледне, страхуваше се да види скръбта, надигаща се от раната, за която знаеше, че никога няма да зарасне. Но когато най-после се обърна, видя, че макар в очите ѝ да блестяха сълзи, тя се усмихваше.

— Тук се чувствам по-близо до тях — прошепна тя и погледна нагоре към дърветата. — През целия си живот се опитваха да открият как да ни върнат у дома.

Уелс не знаеше какво да каже, без да развали магията, затова просто се наведе и я целуна. Затаи дъх и го задържа, докато не видя как миглите ѝ с мокри от сълзи връхчета трепват и се затварят.

Отначало я докосна с устни съвсем леко, но после почувства, че Кларк го целува в отговор и възпламенява всяка клетка в тялото му. Познатият ѝ допир, вкусът на целувката ѝ отприщи нещо в него и той я привлече по-близо.

Кларк се сгуши до него, притисна устни до неговите, кожата ѝ се разтопи в неговата, а дъхът ѝ се смеси с неговия. Светът около тях бавно се стопи, а Земята се превърна само във водовъртеж от силни миризми и влажен въздух, който го накара да се притисне още по-силно до нея. Меката земя ги приласка, когато двамата се смъкнаха от дънера. Имаше да ѝ каже толкова много неща, но думите бяха загубени, докато устните му се плъзгаха по кожата ѝ и се движеха от устата към врата ѝ.

В този миг никой друг не съществуваше. Те бяха единствените двама души на Земята. Точно както Уелс си го представяше открай време.

Глава 28

Глас

Тази година на „Феникс“ имаше не едно, а цели две музикални представления. Съветът беше одобрил изключението и за пръв път, откакто някой си спомняше, изработените на Земята инструменти бяха извадени от предпазните камери и внимателно занесени до наблюдателната палуба за наблюдателното парти по случай кометата.

Това би трябвало да е една от най-вълшебните нощи в живота на Глас. Цялото население на „Феникс“ се беше стекло на палубата за наблюдение, пременено в най-хубавите си дрехи, и елегантно облечената тълпа си шепнеше въодушевено. Навсякъде около Глас хората говореха, смееха се и вървяха към огромните прозорци, стиснали в ръка чаши газирано билково вино.

Глас стоеше до Хъксли и Кора, които бъбреха оживено. Макар Глас да виждаше, че устните на приятелките ѝ се движат, думите им така и не достигаха ушите ѝ. Всяка клетка в тялото ѝ беше съсредоточена върху музикантите, които безшумно заемаха местата си от другата страна на палубата за наблюдение.

Когато обаче започнаха да свирят, Глас запристъпва от крак на крак. Мислеше си за Люк и ставаше все по-неспокойна. Без него музиката, която обикновено я обгръщаше като заклинание, ставаше странно безсъдържателна. Мелодиите, някога изразяващи най-дълбоките тайни на душата ѝ, сега звучаха не по-малко красиви, но Глас изпита болка в гърдите, когато си помисли, че единственият човек, с когото иска да ги сподели, е някъде другаде.

Огледа се наоколо и бързо откри майка си, облечена в дълга сива рокля. Беше си сложила семейните им ръкавици — мека кожа, един от малкото чифтове, останали на кораба, изцапани с петна от старост, но все така безценен. Говореше с човек, облечен в униформата на канцлера, но това не беше Джаха. Глас се сепна, когато осъзна, че това е вицеканцлерът Роудс. Макар че го беше виждала само няколко пъти, разпозна острия му нос и подигравателната му усмивка.

Знаеше, че трябва да се приближи към тях, да се представи, да се усмихне на вицеканцлера и да вдигне чаша за тост към него. Трябваше да му благодари за свободата си и да изглежда признателна и изпълнена с радост, докато тълпата добре облечени жители на „Феникс“ ги гледа и шушука по техен адрес. Точно това искаше майка ѝ, точно това трябваше да направи Глас, ако милееше за живота си. Но докато се взираше в омразните му черни очи, установи, че не може да се насили да пристъпи към него.

— Ето, вземи. Имам нужда от малко въздух — смотолеви Глас и подаде на Кора все още пълната си чаша с вино.

Кора вдигна вежди, но не възрази — тази вечер на всяка от тях се полагаше само по едно питие. Глас погледна за последен път към майка си, за да се увери, че Соня не я вижда, и си проправи път през тълпата обратно към коридора. Не срещна никого, докато бързаше към апартамента им, където смъкна роклята си, нахлузи невзрачен панталон и прибра косата си под шапка.

На „Уолдън“ нямаше палуба, определена за наблюдение, но имаше няколко коридора с малки прозорци откъм десния борд, покрай който се очакваше да мине кометата. Онези уолдънци, които днес не бяха на смяна, бяха започнали да се събират рано сутринта, за да си запазят най-хубавите места. Когато пристигна Глас, коридорите бяха пълни с тълпи от хора, които говореха въодушевено, скупчени около малките прозорчета. Някои от децата вече притискаха лица към кварцовото стъкло или се катереха по раменете на родителите си.

Глас зави зад ъгъла и спря поглед на една група до прозореца на няколко метра по-надолу: три жени и четири деца. Зачуди се дали жените наглеждат четвъртото дете вместо някоя съседка, или е сираче, което са прибрали.

Най-малкото дете дощъпука до Глас и вдигна глава към нея със срамежлива усмивка.

— Здрасти — каза Глас и се наведе, за да е на едно ниво с момиченцето. — Вълнуваш ли се заради кометата?

Детето не каза нищо. Големите му тъмни очи бяха приковани в главата на Глас.

Глас вдигна засрамено ръка и леко се намръщи, когато осъзна, че косата ѝ се е изплъзнала изпод шапката. Започна да я прибира обратно, но момиченцето посегна и издърпа един от освободените кичури.

— Поузи, остави госпожата на спокойствие.

Глас вдигна поглед и видя, че една от жените е тръгнала към тях.

— Съжалявам — обърна се тя към Глас и се засмя. — Харесва ѝ косата ви.

Глас се усмихна, но не каза нищо. Беше се научила как да смекчава характерния си за „Феникс“ акцент, но колкото по-малко говореше, толкова по-добре.

— Ела, Поуз — каза жената, сложи ръка на рамото на детето и го отведе.

Часът минаваше девет вечерта. Кометата трябваше да се появи всеки момент. На наблюдателната палуба на „Феникс“ навярно цареше тишина, докато всички чакаха в безмълвно страхопочитание. Тук децата се смееха и подскачаха, а неколцина тийнейджъри отброяваха секундите отзад напред с крясъци.

Глас погледна първо наляво, а после надясно по коридора, но от него нямаше и следа.

— Вижте! — провикна се едно малко момиченце. Над очертанията на луната се надигаше бяла ивица. Вместо да се разсее, както повечето комети, ивицата стана по-голяма и опашката ѝ се разшири, докато разпростираше огнения си език през Космоса. В сравнение с нея дори звездите изглеждаха тъмни.

Глас пристъпи напред почти несъзнателно и една двойка, наведена към най-близкия прозорец, се отмести, за да ѝ направи място.

„Толкова е красиво — помисли си Глас удивена. — И ужасяващо.“

Кометата ставаше все по-внушителна, заемаше цялото видимо пространство в амбразурата, сякаш летеше право към тях.

Възможно ли бе изчисленията им да са били грешни? Глас заби ръце в ръба толкова силно, че усети как се врязва в дланите ѝ. Около нея хората започнаха да отстъпват назад насред порой от тих шепот и уплашени викове.

Глас затвори очи. Не можеше да погледне напред.

Една ръка я обгърна. Нямаше нужда дори да се обръща, за да разбере, че е Люк. Познаваше мириса му, усещането за допира му така, сякаш бяха нейна втора кожа.

— Търсех те — отрони тя и погледна към него. Макар че пред очите му се разиграваше най-значимото астрономическо събитие в целия му живот, той гледаше единствено към нея.

— Надявах се, че ще дойдеш — прошепна в ухото ѝ.

Тревожното шушукане на тълпата се разрасна във възклицания на удивление, когато кометата се понесе нагоре и мина над кораба като буен огън. Ръката на Люк се стегна около Глас и тя се облегна на гърдите му.

— Не можех да си представя да видя това без теб — отговори тя.

— Значи си се измъкнала без неприятности?

— Всъщност да — отвърна Глас и стомахът ѝ се сви при спомена как майка ѝ е застанала до вицеканцлера. — Просто ми се иска да не ни се налагаше да се крием.

Протегна ръка и плъзна пръсти по бузата му.

Люк взе ръката ѝ и я поднесе към устните си.

— Може би има начин да променим мнението на майка ти — изрече настойчиво той. — Може би мога да поговоря с нея. Нали разбираш, да докажа, че не съм някой варварин. Че имам сериозни намерения за бъдещето си — нашето бъдеще. Че имам сериозни намерения спрямо теб.

Глас го погледна и му се усмихна леко.

— Иска ми се да беше толкова лесно.

— Не, решил съм го — пое той ръцете ѝ в своите. — Тя си мисли, че съм просто някакъв уолдънски негодник, който се възползва от теб. Трябва да разбере, че това не е просто флирт. Истинско е.

— Знам — увери го Глас и стисна ръката му. — Знам.

— Не, не мисля, че знаеш — възрази Люк и извади нещо от джоба си. Когато се обърна с лице към нея, дори не примигваше. — Глас — започна той и очите му засияха, — не искам да прекарам дори и ден повече без теб. Искам всяка вечер да заспивам до теб и всяка сутрин да се събуждаме заедно. Не искам нищо друго освен теб, до края на живота си.

Протегна към нея разтворената си длан, върху която блестеше малък златен предмет. Нейният медальон.

— Знам, че не е точно пръстен, но…

— Да — отговори простичко тя, защото не можеше да каже нищо друго, не можеше да направи нищо друго, освен да закопчае медальона на шията си и да целуне момчето, което обичаше толкова много, че чак я болеше, докато зад тях кометата обагряше небето със златни ивици.

Глава 29

Белами

Белами не можеше да заспи. Съзнанието му представляваше неразбория от чувства, които се бореха за вниманието му и го възпрепятстваха да разбере къде свършва едното и къде започва другото.

Загледан нагоре към звездите, той се опита да си представи какво ли се случва на кораба. Беше му странно да си мисли, че животът продължава както обикновено на стотици километри разстояние — че уолдънците и аркадийците се съсипват от работа, докато фениксците си правят комплименти за тоалетите на палубата за наблюдение и дори не поглеждат към звездите. Това беше единственото от Колонията, което щеше да му липсва — гледката. Преди да ги изстрелят надолу, беше чул, че ще минава комета, която щеше да предостави истинско зрелище на обитателите на кораба.

Той присви очи и се загледа в мрака, опитвайки се да преброи от колко дни са на Земята. Ако не грешеше, кометата трябваше да мине тази нощ. На „Феникс“ щеше да има лъскаво наблюдателно парти, а на „Уолдън“ и „Аркадия“ — далеч не толкова официални събирания. Белами седна на земята и огледа небето. От поляната не можеше да види нищо — дърветата закриваха прекалено голяма част от него, — но от хребета щеше да има по-добра видимост.

Октавия спеше спокойно до него. Лъскавата ѝ коса се беше разпиляла около нея, а червената панделка беше завързана на китката ѝ.

— Веднага се връщам — прошепна той и тичешком прекоси поляната.

Дебелият балдахин от листа закриваше почти изцяло светлината на звездите, но след всичките си ловни експедиции Белами познаваше добре тази част от гората и знаеше къде се намират всеки склон, завой и невидим пън. Когато най-накрая стигна до хребета, спря и си пое дъх. Хладният нощен въздух беше прочистил главата му, а паренето в прасците му разсея приятно вниманието му.

Обсипаното със звезди небе изглеждаше така, както всяка друга нощ, откакто кацнаха на Земята. И все пак имаше нещо различно: звездите пулсираха със заряд, сякаш очакваха да се случи нещо голямо. Изведнъж то наистина се случи. Кометата избухна в небето — златиста ивица на фона на блестящото сребро — и озари всичко наоколо, дори земята.

Кожата му запращя от електричество, сякаш някои от искрите се бяха просмукали в собственото му тяло и възпламеняваха клетките му с нещо повече от енергия — с надежда. Утре двамата с Октавия завинаги щяха да напуснат лагера. Утре завинаги щяха да се освободят от Колонията и никой нямаше да им казва какво да правят или какви да бъдат.

Затвори очи и си представи как ще се чувства тогава. Свобода от всички и от всичко, дори от миналото му. Може би дори от спомените, които го бяха преследвали през целия му живот.

Белами хукна по пешеходния мост, без да обръща внимание на роптаенето на съседите си и празните заплахи на пазачите, за които знаеше, че са прекалено мързеливи, че да хукнат да гонят едно забележително пъргаво деветгодишно момче само за да го смъмрят. Когато се приближи до апартамента си обаче, въодушевлението му изчезна. От онази ужасна нощ, когато завари майка си да се опитва да нарани Октавия, се притесняваше всеки път щом се връщаше.

Отключи вратата и влетя вътре.

— Мамо? — провикна се той и внимателно затвори вратата зад гърба си, преди да каже нещо друго. — Октавия?

Изчака, но му отговори само тишината.

— Мамо? — попита отново той.

Мина през главната стая и очите му се разшириха, когато видя преобърнатите мебели. Майка му навярно пак беше изпаднала в едно от лошите си настроения. Промъкна се предпазливо към кухнята и стомахът му се сгърчи, сякаш се опитваше да се измъкне през пъпа.

Някой простена и Белами се втурна вътре, за да намери майка си на пода насред локва лепкава кръв. До нея лежеше нож.

Белами простена и се втурна към нея, разтърси трескаво рамото ѝ.

— Мамо! — изкрещя той. — Събуди се. Мамо!

Но тя имаше сили само да помръдне миглите си и да издаде последен немощен стон. Белами скочи на крака и ахна, осъзнал, че коленете на панталоните му са пропити с кръв. Трябваше да намери някого. Трябваше да доведе помощ.

Втурна се обратно в главната стая и тъкмо когато щеше да хукне да повика някой от пазачите, някакъв шум го накара да се закове на място. Очите му се спряха върху гардероба, който бе леко открехнат, и в пролуката между вратата и стената се промъкна тънка сянка. Той направи няколко крачки към нея и от гардероба се подаде малко, обляно в сълзи лице.

— Добре ли си? — прошепна той на сестра си и посегна да улови ръката ѝ. — Ела.

Тя обаче се дръпна обратно в мрака разтреперана. Страхът на Белами за майка му се стопи, докато се взираше в дребничкото момиченце, на което тя беше вдъхнала ужас от мисълта да излезе на светло.

— Ела, Октавия — изрече мило той и сестра му бавно, колебливо подаде отново глава навън.

Най-накрая малката изтопурка от гардероба и огледа стаята с разширени очи.

— Ела — прикани я Белами и вдигна от пода на гардероба червената лента, която ѝ беше подарил. Завърза я на тъмните ѝ къдрици, като се стараеше да наподоби панделка. — Много си хубава.

Хвана я за ръката и сърцето му се изпълни с любов, когато пръстчетата ѝ се обвиха около неговите. Заведе я в спалнята на майка им, вдигна я на леглото и се сви до нея, като се молеше да не чуе повече звуци от кухнята.

Двамата седяха на леглото и чакаха тихо, докато стенанията на майка им най-после спряха и остана само тишина.

— Всичко е наред, О — каза Белами и притисна сестричката си до гърдите си. — Всичко е наред. Никога вече няма да се налага да се криеш.

Когато опашката на кометата започна да избледнява в мрака, Белами забърза надолу по хълма — искаше да се върне обратно, преди Октавия да се събуди и да разбере, че го няма. Когато стигна до завоя и потърси с поглед познатата група палатки обаче, единственото, което видя, бяха пламъци.

Целият лагер гореше.

Белами се закова на място и изохка, когато дробовете му поеха първата глътка изпълнен с дим въздух. За миг единственото, което можеше да види, бяха огньове и сенки, но после започнаха да изплуват форми. Във всички посоки тичаха фигури — някои се изсипваха на талази от горящите палатки, а други бързаха към дърветата.

Докато тичаше към одеялата им, докато очите му се мъчеха да пробият мрака и да открият спящия силует на сестра му, го беше обладала само една мисъл. Ужасеният възел в стомаха му му подсказа това, което вече знаеше. Октавия я нямаше.

Той извика името ѝ, като се озърташе във всички посоки и се молеше тя да му отговори от края на поляната, от някое безопасно място.

— Октавия! — изкрещя отново той и се огледа диво наоколо, като присвиваше очи, за да вижда през дима. „Не се паникьосвай“ — заповяда си, но нямаше полза. Пламъците разкъсваха мрака, а Октавия никъде я нямаше.

Белами се беше върнал от мястото, където съзерцаваше рая, за да се озове в бездните на ада.

Глава 30

Кларк

За известно време — минути, часове, Кларк не беше сигурна — единственото, което можеше да чуе, беше биенето на сърцата им, шепота на дъха им, който се смесваше. После един вик си проби път над поляната и ги раздели. Кларк и Уелс скочиха на крака и тя се вкопчи в ръката му, за да запази равновесие, докато светът се връщаше пред очите ѝ на ужасяващ фокус.

Уелс я сграбчи за ръката и двамата хукнаха обратно към поляната. Кларк дочу още писъци, но нито един не беше така страховит като рева и пращенето, от които всеки нерв в тялото ѝ се напрегна.

Пламъци се издигаха от палатките, някои от които вече се бяха срутили на тлеещи купчини, като труповете по някакво древно бойно поле. Обгърнати в сенки фигури се втурнаха към убежището на гората, преследвани от филизи жадни пламъци.

„Талия“ — помисли си ужасена Кларк и се затича напред. Приятелката ѝ беше прекалено слаба, за да излезе сама от болничната палатка.

— Не! — изкрещя Уелс, като извиси гласа си над хаоса от писъци. — Кларк, не е безопасно!

Думите обаче се отърсиха от нея като пепел. Тя хукна право към палатката. Димът изпълваше дробовете ѝ, а очите ѝ примигваха, за да виждат в изпълнения с пушек въздух.

Ръката му се обви около кръста ѝ като стоманена белезница и насила я издърпа на сигурно място под дърветата.

— Пусни ме! — изпищя тя и започна да се мята с всички сили. Уелс обаче я държеше здраво и я заставяше безпомощно да гледа как огънят поглъща болничната палатка на по-малко от няколкостотин метра от нея. Цяла страна от палатката беше обхваната от пламъци. Порестата пластмаса се разтапяше и процепът между предните платнища бълваше дим.

— Махай се! — проплака тя и отново започна да се върти, докато се мъчеше да се отскубне.

Той плъзна ръка под нея и я повлече назад.

— Не! — изкрещя тя. Почувства как звукът раздира гърлото ѝ и заблъска безпомощно Уелс с юмруци. — Трябва да я измъкна.

Заби пети в тревата, но Уелс беше по-силен и тя не успя да се задържи на мястото си.

— Талия!

— Кларк, съжалявам — прошепна Уелс в ухото ѝ. Кларк разбра, че плаче, но не я интересуваше. — Ако отидеш там, ще умреш. Не мога да ти позволя.

Думата „умреш“ възпламени резерв от сила, който избухна в тялото ѝ. Кларк стисна зъби, хвърли се напред и за миг успя да се измъкне от хватката на Уелс. Цялото ѝ същество се беше смалило до самотна, отчаяна мисъл — да спаси единствената приятелка, която ѝ бе останала на този свят.

Изкрещя, когато Уелс изви ръката ѝ зад гърба.

— Пусни ме.

Този път думите ѝ прозвучаха повече като молба, отколкото като заповед.

— Умолявам те. Пусни ме.

— Не мога — отвърна той и отново я обгърна с ръце. Гласът му трепереше. — Не мога.

Сега поляната беше пуста. Всички бяха избягали в гората с колкото припаси можеха да носят. Но никой не си беше помислил да грабне на ръце крехкото момиче, което сега изгаряше живо само на няколко метра от тях.

— Помощ! — извика Кларк. — Моля ви, някой да помогне!

Не последва друг отговор, освен рева и пращенето на огъня.

Пламъците на върха на болничната палатка се издигнаха по-високо и стените ѝ се сгромолясаха една към друга, сякаш огънят вдишваше в себе си палатката и всичко в нея.

— Не!

Разнесе се пращене и пламъците се изстреляха още по-високо. Кларк изкрещя от ужас, когато цялата палатка рухна насред огнена буря, а после бавно се превърна в пепел.

Това беше краят.

Докато се отдалечаваше от медицинския център, Кларк почти усещаше как шишенцето пулсира в джоба ѝ, като сърцето в старата приказка, която Уелс бе открил в библиотеката онзи ден. Беше ѝ предложил да ѝ я прочете, но тя му отказа. Последното, от което имаше нужда точно сега, беше да слуша зловеща литература от времената преди Катаклизма. Имаше си достатъчно ужасяващи сцени и те се разиграваха в истинския ѝ живот.

Шишенцето, което носеше в джоба си, не можеше да има сърдечен ритъм и тя го знаеше. Всъщност беше точно обратното. Токсичният коктейл от лекарства вътре беше предназначен завинаги да спре биенето на човешко сърце.

Когато Кларк се прибра, родителите ѝ не си бяха у дома. Макар че и двамата прекарваха повечето си време в лабораторията, през последните няколко седмици бяха започнали да си намират извинения да излязат точно преди Кларк да се върне от обучението си и рядко се връщаха по-рано от времето непосредствено преди лягането ѝ. И така навярно беше най-добре. Докато Лили се влошаваше, Кларк не можеше дори да погледне към родителите си, без да изпита прилив на ярост. Знаеше, че не е честно — ако някой възразеше, вицеканцлерът щеше да екзекутира родителите ѝ, а нея да затвори след броени дни. Този факт обаче не ѝ помагаше да ги гледа в очите по-лесно.

Лабораторията беше притихнала. Докато си проправяше път през лабиринта от празни легла, Кларк чуваше единствено бръмченето на вентилационната система. Кроткото жужене на разговорите беше намаляло, докато тайно изнасяха все повече и повече тела.

Лили изглеждаше дори по-слаба, отколкото вчера. Кларк бавно отиде до леглото ѝ и нежно прокара ръка по нейната. Потръпна, когато от кожата на Лили започнаха да падат малки парченца. Пъхна другата си длан в джоба и обви пръсти около шишенцето. Щеше да е толкова лесно. Никой никога нямаше да разбере.

Тогава бледите мигли на Лили трепнаха и се отвориха и Кларк замръзна. Докато се взираше в очите на Лили, усети как я залива студена вълна на ужас и отвращение. Какво си въобразяваше? През тялото ѝ премина непреодолима нужда да унищожи шишенцето и трябваше да си поеме дълбоко въздух, за да не го запрати срещу стената.

Устните на Лили се движеха, но от тях не излизаше звук. Кларк се наведе напред и ѝ се усмихна леко.

— Съжалявам, не успях да разбера това, Лил.

Наведе глава, така че ухото ѝ се приближи до устата на Лили.

— Какво каза?

Отначало можеше само да усети безмълвната струя въздух по кожата си, сякаш в дробовете на Лили не беше останал достатъчно въздух, за да изтласка думите от устата ѝ. После обаче от напуканите ѝ устни се изтръгна слабо стенание.

— Донесе ли го?

Кларк вдигна глава и погледна в кафявите, изпълнени с паника очи на приятелката си. Кимна бавно.

— Сега. — Думата беше едва доловима.

— Не — възрази Кларк. Гласът ѝ трепереше. — Много е рано. — Примигна, за да прогони сълзите, които бяха започнали да изпълват очите ѝ. — Все още можеш да се оправиш — продължи тя, но думите ѝ прозвучаха неубедително дори за нея самата.

Лицето на Лили се изкриви от болка и Кларк посегна към ръката ѝ.

— Моля те — настоя Лили с дрезгав глас.

— Съжалявам. — Кларк нежно стисна крехката ръка на Лили и сълзите потекоха по бузите ѝ. — Не мога.

Очите на Лили се разшириха и Кларк рязко си пое въздух.

— Лил?

Лили обаче мълчеше, загледана в нещо, което бе видимо само за нея. Нещо, което изпълваше очите ѝ с ужас. Физическата болка, разтърсваща тялото ѝ, беше ужасна — Кларк го знаеше. Но халюцинациите, демоните, които бяха до нея във всеки един момент, без да се отделят от леглото ѝ, бяха още по-страшни.

— Стига…

Кларк затвори очи. Вината и разкаянието, които изпитваше, не можеха да се сравнят с болката на Лили. Би било егоистично да позволи на собствения си страх да ѝ попречи да даде на приятелката си покоя, който желаеше — отдиха от болката, който заслужаваше.

Цялото ѝ тяло трепереше толкова силно, че едва успя да извади шишенцето от джоба си. Още по-трудно ѝ бе да напълни спринцовката. Застана до леглото и стисна ръката на Лили, докато междувременно постави иглата над вената ѝ.

— Приятни сънища, Лили — прошепна тя.

Лили кимна и ѝ подари усмивка, за която Кларк знаеше, че ще се запечата в съзнанието ѝ до края на живота ѝ.

— Благодаря ти.

Кларк продължи да държи ръката на Лили за няколко минути, докато приятелката ѝ се унесе. После стана и притисна пръсти към още топлия ѝ врат, търсейки пулс.

Лили си беше отишла.

Кларк се свлече задъхана на влажната земя. Дробовете ѝ отчаяно се стремяха към хладния въздух. После се обърна на една страна. През сълзите, замъглили очите ѝ, различи човешките фигури, събрани около нея. Тъмните им силуети без лица бяха неподвижни и тихи.

Най-добрата ѝ приятелка, единственият човек, който наистина я познаваше, който знаеше какво е сторила на Лили и все пак я обичаше. Талия ѝ заръча тази нощ да оправи нещата с Уелс — а после Уелс задържа Кларк на мястото ѝ, докато двамата гледаха как Талия умира.

— Съжалявам, Кларк — повтаряше Уелс и протягаше ръка към нея.

Тя я отблъсна.

— Не мога да повярвам — изрече. Гласът ѝ беше студен и тих. В гърдите ѝ се надигаше ярост, сякаш в нея бушуваха пламъци, които само се нуждаеха от ярост и скръб, за да избухнат в нажежен пъкъл.

— В никакъв случай нямаше да оцелееш — заекна Уелс. — Аз просто… не можех да те пусна да отидеш. Щеше да загинеш.

— И вместо това остави Талия да умре. Защото ти си този, който има право да решава кой да живее и кой да умре.

Уелс се опита да възрази, но тя продължи, разтреперана от бяс:

— Това, което се случи тази нощ, беше грешка. Ти унищожаваш всичко, до което се докоснеш.

— Кларк, моля те, аз…

Но тя просто стана, изтърси пепелта от дрехите си и влезе в гората, без да поглежда назад.

В дробовете на всички тях имаше пепел, а в очите — сълзи. Уелс обаче имаше кръв по ръцете си.

Глава 31

Глас

— Ще ти подаря пръстен веднага щом намеря на пункта на Обмяна — обърна се Люк към Глас. Ръката му обгръщаше кръста ѝ и той я водеше през претъпканите коридори обратно към „Феникс“.

Повечето от хората, които се бяха събрали да видят кометата, се бяха отправили обратно към жилищните части на долните палуби и придвижването към пешеходния мост беше затруднено. Глас обаче едва забелязваше в коя посока вървят. Сърцето ѝ все още туптеше от радост и тя трепереше, вкопчена здраво в ръката на Люк.

— Не ми трябва пръстен. — Глас посегна да докосне медальона, който сякаш разливаше в гърдите ѝ топлина. Знаеше, че нищо не може да се случи незабавно. Макар след няколко седмици да навършваше осемнайсет, не можеха да рискуват да се оженят, преди канцлерът да се е събудил и да е потвърдил помилването ѝ — или да се разчуе новината, че никога няма да се събуди. Накрая, когато майка ѝ видеше колко много я обича Люк, щеше да я разбере. Щяха да се оженят и да кандидатстват за позволение един ден да имат дете. Засега обаче самото обещание за съвместно бъдеще беше достатъчно. — Това е идеално.

Двамата изкачиха последните стъпала на стълбището и влязоха в коридора, който водеше до пешеходния мост. Люк се спря и привлече Глас към себе си, докато край тях преминаха тичешком дузина пазачи, толкова близо, че ръкавите на двама-трима се отъркаха в ръката на Глас — очите им обаче останаха приковани право напред. Тя потръпна и се облегна на Люк, който наблюдаваше пазачите със странно изражение.

— Знаеш ли какво става? — попита тя.

— Сигурен съм, че няма нищо — отвърна Люк прекалено припряно. Думите му не съответстваха на начина, по който се стегна челюстта му. После обаче поднесе преплетените им пръсти към устните си и целуна ръката ѝ. — Да вървим.

Докато двамата продължаваха напред, Глас се усмихна. Трополенето на ботушите на пазачите се беше отдалечило и замряло и сега целият коридор беше техен. Ненадейно Люк спря и отново вдигна ръката ѝ във въздуха. Преди Глас да успее да попита какво прави, той я завъртя и я поведе назад.

Тя се засмя. Той обви ръка около кръста ѝ и я повлече с танцова стъпка през пустия коридор.

— Какво ти става?

Люк спря и я притисна още по-плътно до себе си. После се наведе и прошепна в ухото ѝ:

— Когато съм с теб, чувам музика.

Глас само се усмихна и затвори очи насред коридора, докато двамата се полюшваха наляво-надясно.

Най-после Люк отстъпи от нея и махна с ръка по посока към моста.

— Съвсем малко остава до вечерния час — отбеляза.

— Добре — съгласи се тя и въздъхна.

Двамата прекосиха пешеходния мост, уловени за ръка, като си разменяха изпълнени с разбиране усмивки, от които всяка клетка в тялото на Глас започваше да жужи от въодушевление. На входа на „Феникс“ спряха — не искаха да се сбогуват. Люк прокара пръст по верижката на медальона.

— Обичам те — рече той и стисна ръката ѝ, преди да я побутне леко. — Изпрати ми съобщение, когато се прибереш. Утре ще дойда да говоря с майка ти.

— Добре — съгласи се тя. — Утре.

Най-накрая се обърна и тръгна по пешеходния мост. Беше изминала половината път, когато в празното пространство отекна пронизително пиукане. Глас стреснато се огледа наоколо. Групата пазачи откъм „Феникс“ се разделиха и тя чу как някой ръмжи заповеди. Звукът стана по-висок и по-настойчив и тя замръзна. Обърна се да погледне към Люк, който колебливо се канеше да пристъпи напред.

— Мостът се затваря — съобщи безплътен женски глас по високоговорителите. — Моля, освободете района.

Последва кратка пауза, после повториха съобщението.

— Мостът се затваря. Моля, освободете района.

Глас ахна, когато над контролно-пропускателния пункт на „Феникс“ започна да се спуска бариера. Втурна се напред. Видя, че и Люк тича, но и двамата се намираха прекалено далеч.

Глас стигна до стъклената преграда точно когато тя се стовари върху пода и се заключи. Заблъска с ръце срещу нея. От другата страна Люк се подхлъзна и спря. Казваше нещо, но макар че виждаше как устата му се движи, до слуха на Глас не достигна никакъв звук.

Очите ѝ се наляха със сълзи, докато го гледаше как удря безпомощно с юмруци по стената. Не разбираше какво става. Не бяха затваряли моста от онази епидемия през първия век. Знаеше, че ако го затворят сега, може никога вече да не го отворят.

— Люк! — извика тя. Името се отрони безпомощно от устните ѝ. Притисна ръка към прозрачната преграда и я задържа там. Погледите им се срещнаха.

— Обичам те — промълви Глас.

Люк също притисна длан към стената и за миг Глас почти долови топлината на кожата му. „И аз те обичам“ — изрече с устни той. Усмихна ѝ се тъжно и ѝ направи знак да върви.

Тя се поколеба — не искаше да си тръгва, без да разбере какво става, дали ще го види пак. Алармата все още звучеше над главата ѝ, кънтеше в ушите ѝ.

„Върви“ — настояха устните на Люк. Изражението му беше сериозно.

Глас кимна и се обърна, застави се да гледа право напред. Преди обаче да завие по коридора, който щеше да я изведе от пешеходния мост, погледна през рамо за последен път. Люк не беше помръднал — все още стоеше там, притиснал длан към преградата.

Глас хукна към къщи, като си пробиваше път през паникьосани цивилни и пазачи с каменни лица.

— О, слава богу! — промълви Соня, когато дъщеря ѝ влетя в апартамента. — Така се разтревожих.

Тя пъхна в ръцете на Глас една кана за вода.

— Иди в банята и я напълни. Не съм сигурна докога ще има налягане.

— Какво става? — попита Глас. — Затвориха пешеходния мост.

— Какво си правила край моста? — попита майка ѝ и примигна, забелязала дрехите, в които Глас се беше преоблякла след партито за наблюдение на кометата. — О — изрече тя с безизразен глас и на лицето ѝ се изписа уморено разбиране. — Ето къде си била.

— Какво става? — повтори Глас, без да обръща внимание на неодобрението на майка си.

— Не съм сигурна, но имам чувството…

Гласът на Соня заглъхна, а устните ѝ се стиснаха.

— Мисля, че това е той — денят, който всички знаехме, че ще настъпи.

— За какво говориш?

Майка ѝ взе обратно каната и се обърна към мивката.

— Корабът не е пригоден да издържи толкова дълго. Беше просто въпрос на време, преди нещата да започнат да се рушат.

Водата беше стигнала до ръба на каната и сега преливаше в мивката, но Соня просто стоеше там, без да предприема нищо.

— Мамо?

Майка ѝ най-после спря водата и се обърна с лице към дъщеря си.

— Става въпрос за въздушния шлюз — рече тихо тя. — Има пробив.

В коридора отекна крясък и майка ѝ хвърли бърз поглед към вратата, преди да се усмихне насила и да продължи:

— Но не се тревожи. На „Феникс“ имаме резерв от кислород. Ще оцелеем, докато разберат какво да направят. Обещавам ти, Глас, ще го преживеем.

Глас почувства как осъзнаването на реалността се стоварва тежко върху нея. Стомахът ѝ се сви от ужас.

— Какво общо има това с моста? — попита тя. Гласът ѝ беше съвсем тих, почти шепот.

— Кислородът на „Аркадия“ и „Уолдън“ вече е на привършване. Трябваше да вземем предпазни мерки, за да се уверим…

— Не — прошепна беззвучно Глас. — Съветът ще ги остави всичките да умрат?

Соня пристъпи напред и стисна ръката на Глас.

— Трябваше да направят нещо, иначе никой нямаше да оцелее — обясняваше тя, но Глас почти не чуваше думите ѝ. — Това е единственият начин да защитим Колонията.

— Трябва да го намеря — промълви Глас разтреперана. Направи несигурна крачка назад. Главата ѝ се въртеше в хаос от думи и образи, които отскачаха един от друг и внасяха повече паника, отколкото логика.

— Глас — поде майка ѝ състрадателно, — съжалявам, но не можеш. Няма никакъв начин. Всички изходи са запечатани.

Пристъпи напред и притегли дъщеря си в прегръдките си. Глас се опита да се отскубне, но майка ѝ я притисна по-здраво.

— Нищо не можем да направим.

— Обичам го — проплака Глас. Цялото ѝ тяло се тресеше.

— Знам — пое Соня ръката ѝ. — И съм сигурна, че и той те обича. Но може би така е най-добре.

На устните ѝ се изписа тъжна усмивка, от която Глас я побиха тръпки.

— Поне не трябва да казваш ужасно „довиждане“.

Глава 32

Уелс

Уелс гледаше как Кларк се отдалечава сред дърветата и се чувстваше така, сякаш го беше ударила в гръдния кош и бе изтръгнала къс от сърцето му. Едва дочуваше ликуващия рев на пламъците, докато поглъщаха запасите, палатките… и всеки, извадил лошия късмет да остане вътре. Около него няколко души бяха паднали на земята и се мъчеха да си поемат въздух или трепереха от ужас. Повечето обаче стояха рамо до рамо с лице към горящия ад, неподвижни и безмълвни.

— Добре ли са всички? — попита дрезгаво Уелс. — Кой липсва?

Вцепенението, предизвикано от думите на Кларк, догаряше, заменено от трескава енергия. Той пристъпи напред, към края на прикритието на дърветата, и заслони очи с ръка, докато се опитваше да различи нещо през стената от пламъци. Когато никой не отговори, Уелс си пое въздух и изкрещя:

— Всички ли са живи?

Отговори му вълна от неопределени кимания.

— Трябва ли да влезем по-навътре? — попита едно дребничко момиче от „Уолдън“ с треперещ глас и направи още една крачка към вътрешността на гората.

— Огънят сякаш не се прехвърля към дърветата отговори дрезгаво момче от „Аркадия“, застанало до няколко очукани кани за вода и почернели контейнери, които беше изнесло от лагера.

Момчето беше право. Пръстенът гола земя, който обграждаше поляната, беше достатъчно широк и пламъците, обхванали палатките, трепкаха до най-ниските клонки — близо, но на една ръка разстояние.

Уелс се обърна и заоглежда тъмнината за следа от Кларк. Тя обаче беше изчезнала в сенките. Уелс можеше почти да усети как скръбта ѝ пулсира в мрака. Всяка клетка в тялото му крещеше да я намери, но знаеше, че е безнадеждно.

Кларк беше права. Уелс наистина унищожаваше всичко, до което се докоснеше.

— Изглеждаш уморен — отбеляза канцлерът и изгледа изпитателно Уелс от другата страна на масата за хранене.

Уелс вдигна поглед от чинията, в която се взираше, и кимна отсечено.

— Добре съм.

Истината беше, че не беше спал от дни насам. Разяреният поглед, който му бе отправила Кларк, бе запечатан в мозъка му и всеки път щом затвореше очи, можеше да види ужаса на лицето ѝ, докато пазачите я отвеждаха. Изтерзаният ѝ вик запълваше тишината между ударите на сърцето му.

След процеса Уелс беше умолявал баща си да свали обвиненията. Кълнеше се, че Кларк няма нищо общо с изследванията и че вината, която изпитваше, едва не я е убила. Канцлерът обаче заяви направо, че въпросът не зависи от него.

Уелс се размърда неспокойно на стола си. Едва издържаше да е на един и същ кораб с баща си, камо ли да седи срещу него на вечеря, но трябваше да запази някакво подобие на приличие. Ако оставеше яростта си да избухне, баща му просто щеше да го обвини, че е безразсъден, че е прекалено незрял, за да проумее закона.

— Знам, че ми се сърдиш — продължи канцлерът и отпи глътка вода. — Но не мога да отменя резултата от гласуването. Точно това е целта на Съвета — за да не допуснем един човек да стане прекалено могъщ. — Погледна към чипа, който просветваше на часовника му, после обратно към Уелс. — Доктрината Гея и без това е достатъчно сурова. Трябва да опазим малкото свобода, която ни е останала.

— Значи твърдиш, че дори ако Кларк е невинна, си струва да я оставим да умре, за да опазим демокрацията?

Канцлерът прикова Уелс с поглед, който само преди няколко дни щеше да го накара да се смали в стола си.

— Вярвам, че в случая думата „невинна“ е относителна. Няма съмнение, че е знаела за експериментите.

— Роудс ги е заставил да проведат тези експерименти. Той е този, който трябва да бъде наказан!

— Достатъчно! — Гласът на канцлера беше толкова студен, че почти угаси яростта на Уелс. — Не желая да слушам тази ерес в собствения си дом.

Уелс понечи да изстреля гневен отговор, но звънецът го прекъсна. Баща му го накара да млъкне с един последен поглед, преди да отвори вратата и да пропусне вътре не друг, а вицеканцлера.

Уелс едва успя да сдържи гнева си, когато Роудс го поздрави с отсечено кимване. Както обикновено, изражението на вицеканцлера беше самодоволно. Той последва Джаха в кабинета му. Затвориха решително вратата след себе си и Уелс стана от масата. Знаеше, че трябва да отиде в стаята си и да затвори вратата, както винаги когато баща му провеждаше срещи в дома им.

Преди няколко дни може би щеше да го стори. Преди няколко дни не би посмял да подслуша частен разговор. Сега обаче не му пукаше. Промъкна се предпазливо към вратата и се притисна към стената.

— Транспортните кораби са готови — започна Роудс. — Няма причина да чакаме.

— Има много причини да чакаме. — В гласа на бащата на Уелс се долавяше нотка на раздразнение, сякаш бяха водили този спор много пъти. — Все още не сме сигурни дали радиационното ниво е безопасно.

Уелс рязко си пое въздух, а после застина от страх дъхът му да не наруши тишината от външната страна на вратата на кабинета.

— Точно затова изпразваме центъра за наказания. Защо да не използваме осъдените за нещо полезно?

— Дори затворените деца заслужават шанс за живот, Роудс. Точно затова на осемнайсетия им рожден ден им даваме нов процес.

Вицеканцлерът се подсмихна.

— Знаете, че няма да помилват нито едно от тях. Не можем да си позволим да хабим ресурсите. И бездруго времето ни изтича.

„Какво иска да каже, как така времето ни изтича?“ — зачуди се Уелс, но преди да има време да помисли, баща му отговори:

— Тези доклади са силно преувеличени. Имаме кислород най-малко за няколко години.

— И тогава какво? Ще заповядате на цялата Колония да се качи на транспортните кораби и просто ще се надявате на благоприятен изход?

— Ще изпратим затворените непълнолетни от центъра за наказание, точно както предложихте. Но не още. Не и докато това не се окаже последният ни изход. Освен ако пробивът в сектор В 14 не се разрасне, разполагаме с малко време. Първите затворници ще заминат след година.

— Щом смятате, че така е най-добре.

Уелс чу, че вицеканцлерът става от стола си. След миг се втурна мълчаливо към стаята си и рухна на леглото. Загледа се в тавана, опитвайки се да проумее какво е чул. Колонията поемаше последния си дъх. Оставаха им само няколко години в Космоса.

Всичко си дойде на мястото. Разбра защо обявяваха всички за виновни: корабът не разполагаше с достатъчно ресурси, за да поддържа популацията си. Тази мисъл беше ужасяваща, но от периферията на мозъка му си пробиваше път напред още една страховита истина. Рожденият ден на Кларк беше след шест месеца. Уелс знаеше, че никога няма да убеди баща си да я помилва. Ако я изпратеха на Земята, това би ѝ дало втори шанс, но мисията нямаше да започне, преди да е изминала една година. Кларк щеше да умре, освен ако Уелс не направеше нещо.

Единствената му възможност беше да ускори мисията, да направи така, че да изпратят първата група незабавно.

В главата му започна да се оформя ужасен план и гърдите му се свиха от страх, когато осъзна какво ще трябва да стори. Но знаеше, че няма друг начин. За да спаси момичето, което обичаше, трябваше да изложи на риск цялата човешка раса.

Глава 33

Белами

Белами се плъзна надолу по дънера на дървото и се свлече на земята. Чувстваше се също толкова изпразнен и безполезен, колкото обгорената черупка на транспортния кораб. Търсеше Октавия от часове, тичаше през гората и крещеше името ѝ. Накрая гърлото го заболя, но дърветата не му отговориха с нищо освен с влудяващо мълчание.

— Здрасти — прекъсна мислите му един уморен глас. Белами се обърна и видя, че към него бавно върви Уелс. По лицето му имаше размазани сажди, а кожата на лявата му предмишница беше лошо одрана. — Някакъв късмет?

Белами поклати глава.

— Съжалявам — стисна устни Уелс и за един дълъг миг остана загледан в някакво петно на земята точно зад Белами. — Ако това е някаква утеха, наистина не мисля, че е била тук. Току-що претърсихме цялостно поляната. Всички са излезли навреме освен…

Гласът му заглъхна.

— Знам — прекъсна го тихо Белами. — Наистина съжалявам. Сигурен съм, че си направил всичко възможно.

Уелс потръпна.

— Вече дори не знам какво означава това.

Белами го изгледа объркано, но преди да успее да каже нещо, Уелс се усмихна леко.

— Октавия скоро ще се появи. Не се тревожи.

После се обърна и се затътри обратно към поляната, където няколко души пресяваха пепелта и търсеха нещо, което може би беше оцеляло след пожара.

В розовата светлина на утрото Белами почти можеше да се застави да повярва, че ужасите от последните няколко часа са само кошмар. Пламъците отдавна бяха угаснали и макар че голяма част от тревата беше изгоряла, почвата под краката му беше влажна. Огънят не беше стигнал до дърветата, чиито цветове се протягаха нагоре, за да поздравят светлината в блажено неведение — или пълна незаинтересованост — от трагедията в подножието им. Но Белами знаеше, че точно това е проблемът със скръбта. Не можеш да очакваш някой друг да сподели страданието ти. Трябва сам да носиш болката си.

Чу, че няколко хлапета спорят как според тях е започнал огънят: дали вятърът е пренесъл искра от лагерния огън до палатките, или някой е направил глупост.

Белами обаче не даваше и пет пари какво го е причинило. Интересуваше го само Октавия. Дали се бе загубила, докато е бягала към безопасно място, или беше напуснала лагера, преди огънят дори да е започнал? И ако го беше направила, защо?

Надигна се на крака, като залиташе и се подпираше на ствола на дървото, за да запази равновесие. Не можеше да спре, за да почива, когато всеки час означаваше, че Октавия може да е в опасност. Сега, когато беше светло, можеше пак да започне да я търси. Този път по-надалеч. Нямаше значение колко време ще му отнеме. Нямаше да спре да се движи, докато не я намереше.

Докато навлизаше по-навътре в сенките на дърветата, издиша, облекчен, че е далеч от оскърбително ярката светлина на слънцето. Облекчен, че е сам. После обаче погледът му се спря на фигура, която криволичеше към него. Застина и присви очи към потъналия в зелена сянка мрак. Беше Кларк.

— Здрасти — поздрави я дрезгаво Белами и стомахът му се сви, щом зърна бледото ѝ изпито лице. — Добре ли си?

— Талия е мъртва?

Изрече го повече като въпрос, сякаш се надяваше той да я увери, че не е така.

Белами бавно кимна.

— Съжалявам.

Тя започна да трепери и той инстинктивно я привлече в обятията си. За един дълъг миг двамата останаха така. Той здраво притискаше треперещото ѝ тяло до гърдите си.

— Много съжалявам — прошепна в косата ѝ.

Най-после Кларк се изправи, въздъхна и отстъпи назад. Макар че по лицето ѝ се стичаха сълзи, очите ѝ отново бяха ведри, а бузите ѝ пак бяха придобили леко подобие на цвят.

— Къде е сестра ти? — попита тя и избърса нос с опакото на ръката си.

— Няма я. От часове я търся, но беше много тъмно. Сега пак започвам.

— Чакай — спря го Кларк и бръкна в джоба си. — Намерих я в гората. Отвъд потока, към онази огромна група скали.

Тя сложи в ръката на Белами някакъв предмет. Той шумно си пое въздух, когато пръстите му се сключиха около познатата атлазена ивица. Беше червената панделка на Октавия.

— Къде беше? Завързана на някое дърво ли? — попита той със слаб глас. Не беше сигурен какъв отговор се надява да чуе.

— Не — отвърна Кларк и чертите на изцапаното ѝ с мръсни ивици лице омекна. — Видях я на земята. В някакъв момент трябва да е паднала от косата ѝ. Нали снощи я носеше?

— Мисля, че да — потвърди Белами и умът му трескаво затърси някакви откъслечни спомени. — Да. Заспа с нея.

— Добре — заяви Кларк с ненадейна твърдост. — Това означава, че е напуснала лагера, преди да се разрази пожарът. Погледни — добави тя в отговор на въпросителния поглед на Белами, — по нея няма пепел. Никакви признаци, че се е намирала близо до пламъците.

— Може и да си права — отрони Белами и потърка панделката между пръстите си. — Просто не разбирам защо ще си тръгне преди пожара. — Отново погледна към Кларк. — Нали снощи излезе от болничната палатка? Забеляза ли нещо?

Кларк поклати глава и изражението ѝ внезапно стана непроницаемо.

— Бях навън за известно време — каза тя с напрегнат глас. — Съжалявам.

— Няма значение — отговори Белами и пъхна панделката в джоба си. — Така и не ти се извиних. През цялото време си била права за О. Съжалявам.

Кларк просто кимна в знак, че приема извинението.

— Благодаря, че ми каза за панделката — продължи Белами. — Сега ще я потърся.

Понечи да се обърне, но Кларк протегна ръка и докосна китката му.

— И аз ще дойда.

— Много мило от твоя страна, но нямам представа колко дълго ще ме няма. Това не е както когато отидохме да вземем лекарството. Може да отнеме време.

— И аз идвам — повтори тя. Гласът ѝ беше решителен, а в очите ѝ гореше пламък, който го накара да се поколебае, преди да ѝ възрази.

— Сигурна ли си? — вдигна вежда той. — Не вярвам Уелс много да се зарадва, като разбере.

— Няма да го чуе от мен. Между нас е свършено.

Мозъкът на Белами забръмча от въпроси, които така и не стигнаха до устните му.

— Добре тогава.

Пристъпи напред и ѝ махна да го последва.

— Но трябва да те предупредя… По някое време най-вероятно ще си съблека ризата.

Хвърли ѝ поглед през рамо и видя, че на лицето ѝ трепва усмивка, толкова вяла, че можеше да е илюзия, породена от светлината, която се процеждаше между тежките листа.

Глава 34

Глас

Колонията беше зловещо притихнала дори за един часа сутринта. Глас не видя никого другиго, докато тичаше устремно по тъмните коридори, осветени само от мътното сияние на сините светлини за спешни случаи, наредени по пода.

След като майка ѝ най-накрая си легна, тя се измъкна от апартамента и сега се мъчеше да не си представя как Соня се събужда и разбира, че Глас я няма, да не съзира болката и ужаса, които щяха да изкривят деликатните ѝ черти, както го бяха правили безброй пъти през последните две години. Глас никога нямаше да си прости за страданието, което бе причинила на майка си, но нямаше избор.

Трябваше да се добере до „Уолдън“ и до Люк.

Спря се на площадката на палуба Е и напрегна слух, за да чуе стъпки, но не различи нищо освен собственото си накъсано дишане. Пазачите или патрулираха в някоя друга част на „Феникс“, или ги бяха прогонили до един обратно на „Уолдън“ и „Аркадия“, за да не крадат повече от въздуха, запазен за феникските дробове.

Глас се стрелна по непознатия коридор и се помъчи да види издайническия сребрист блясък на въздушна шахта. Палуба Е беше разположена почти на дъното на кораба и се използваше предимно като склад. Въздушната шахта, през която пропълзя, след като се измъкна от транспортния кораб, я беше отвела към палуба Е на „Уолдън“. Само се надяваше същото да важи и за „Феникс“. Тръгна по-бавно и започна да оглежда стените за някакъв отвор. Чувстваше как страхът се просмуква в нея с всяка стъпка. Ами ако грешеше за разположението? Или шахтата някога е свързвала „Уолдън“ и „Феникс“, но отдавна е била запълнена?

Тогава погледът ѝ беше привлечен от блясъка на метал и напрежението, което се надигаше в гърдите ѝ, беше пометено от въодушевление и облекчение. Тя бързо се надигна на пръсти и посегна към ръба на решетката, но той се намираше прекалено високо. Глас въздъхна от разочарование и се обърна да огледа коридора. На нито една от вратите нямаше знак, но сякаш не бяха защитени от скенери на ретината. Глас сграбчи най-близката дръжка и я дръпна. Вратата се отвори със скърцане и разкри тъмен килер за провизии.

Погледът на Глас се спря върху малко буре и тя го изтъркаля навън в коридора. Качи се отгоре му, свали решетката и се набра нагоре, за да се промъкне в потъналото в сенки помещение.

За миг си помисли за последния път, когато пълзя през въздушна шахта — как металните стени сякаш я притискаха от всички страни, и потръпна, преди да посегне към задния си джоб. Този път поне си беше донесла фенерче. Насочи слабия му лъч пред себе си, но не видя нищо друго, освен въздушната шахта, която се простираше напред и сякаш нямаше край.

Знаеше, че накрая шахтата ще свърши. Само се надяваше въздухът ѝ да я последва, преди да е пристигнала. Ако трябваше да умре, искаше да се случи в прегръдките на Люк.

Сцената, която я посрещна на „Уолдън“, беше много по-различна от очакванията ѝ. Осветлението сякаш функционираше нормално и докато бързаше към апартамента на Люк, Глас не видя никакви пазачи. За миг изпита кратък прилив на надежда. Може би майка ѝ грешеше. Паниката на „Феникс“ беше само едно голямо недоразумение. Докато се качваше по стълбите обаче, усети странно стягане в гърдите, което само се засили, щом спря да си поеме въздух. Бясното препускане на пулса ѝ можеше да бъде обяснено с желанието да види Люк, но знаеше, че няма как да обърне гръб на истината. Кислородът на „Уолдън“ вече намаляваше.

Застави се да се движи бавно, докато се качваше на етажа на Люк. Дишаше внимателно и повърхностно, за да запази сърдечния си ритъм равномерен. Коридорът беше пълен с възрастни, които разговаряха тихо и хвърляха тревожни погледи към децата, които подскачаха из коридора, така въодушевени, че е толкова късно, а те не са си легнали, че почти не забелязваха затрудненото си дишане. Кларк искаше да каже на родителите да укротят малчуганите, за да пестят кислорода, но така само щеше да предизвика допълнителна паника, а родителите и бездруго бяха безпомощни.

Глас едва успя да почука веднъж на вратата на Люк, преди той да я дръпне вътре и да я грабне в обятията си. За миг единственото, за което Глас си даваше сметка, беше топлината на тялото му и силата на прегръдката му. После той се отдръпна и момичето видя как шокът и тревогата се борят с радостта в очите му.

— Какво правиш тук? — попита той и прокара длан по шията ѝ, сякаш имаше нужда от допълнително доказателство, че пред него не стои илюзия. Погледна към затворената врата и продължи с приглушен глас: — Не е безопасно.

— Знам — промълви Глас и пъхна ръка в неговата.

— Дори не знам как си успяла да стигнеш дотук, но трябва да се върнеш — поклати глава Люк. — На „Феникс“ имаш по-голям шанс да оцелееш.

— Няма да се върна без теб.

Той въздъхна, заведе я до дивана и я придърпа в скута си.

— Слушай — започна той и уви около пръста си кичур от косата ѝ, — ако пазачите ни заловят как се опитваме да се промъкнем на „Феникс“, ще ме застрелят, а после най-вероятно ще застрелят и теб. — Затвори очи и потръпна. — Точно за това ни обучават, Глас. Никога не го казаха изрично, но… всички имахме чувството, че предстои нещо важно, за което ни тренираха.

Когато отвори очи, те бяха изпълнени със студена ярост, каквато Глас никога не бе долавяла в тях.

Той навярно забеляза изписаната на лицето ѝ тревога, защото изражението му се смекчи.

— Но това не те засяга. Ти ще оцелееш. Само това трябва да те интересува.

— Не — отсече Глас и сама се стресна от страстта в гласа си. — Няма да оцелея.

Люк се намръщи и отвори уста, но Глас го прекъсна:

— Ако знам, че ти си тук долу сам, това ще ме убие. Ще ме убие — повтори тя, ненадейно обзета от трескава тревога, докато задъхано се мъчеше да си поеме въздух. — А ако трябва да умра, искам да умра тук долу, с теб.

— Шшш — прошепна Люк и прокара ръка по тила ѝ. — Добре, добре. — Усмихна се тъжно. — Най-лошото, което можем да направим, е да се караме, докато кислородът ни свършва.

— Страх ли те е? — попита Глас след дълъг миг тишина.

Люк отново се обърна към нея и поклати глава.

— Не.

Постави пръст под брадичката ѝ и я повдигна, така че Глас го гледаше право в очите.

— Никога не ме е страх, когато съм с теб.

Наведе се и я целуна нежно. Тя потръпна и дъхът му накара кожата ѝ да пламне. Отдръпна се с усмивка.

— Това не е ли хабене на кислород?

— Тъкмо обратното — прошепна Люк и отново я привлече към себе си. — Запазваме го.

Устните му отново намериха нейните и тя раздели своите, докато целувката му ставаше все по-дълбока.

Глас прокара ръка нагоре по неговата и се усмихна, когато той потръпна. Без да прекъсва контакта, тя започна да разкопчава ризата му и си каза, че необичайно ускореният му сърдечен ритъм е отговор на допира ѝ. Устните ѝ се преместиха към челюстта му. После се плъзнаха по врата му. Спря се на гърдите му. На ребрата му имаше татуирани цифри — две дати, от които стомахът на Глас се сви.

— Какво има? — попита Люк и седна на дивана.

Тя свали пръста си към татуировката, но после го отдръпна, защото се боеше да докосне мастилото.

— Какво е това?

— О — погледна надолу Люк и се намръщи. — Мислех, че съм ти казвал. Исках да направя нещо в памет на Картър. — Гласът му стана далечен. — Това е рожденият му ден и денят, в който го екзекутираха.

Глас едва успя да потисне отвращението си, когато погледна към втората групичка числа. Нямаше нужда от татуировка, която да ѝ напомня за деня, в който бе умрял Картър. Датата беше отпечатана в ума ѝ също толкова ясно, колкото върху кожата на Люк.

Глас сви колене към гърдите си и простена. Чаршафите на леглото ѝ бяха набрани и мокри от пот. Отчаяно искаше да пийне нещо, но щяха да минат часове, преди да ѝ донесат подноса с вечерята и вечерната порция вода. Помисли си с копнеж за всички години, които беше прекарала в блажено неведение, че на други части в Колонията водата се раздава по график.

Разнесе се тихо пиукане, последвано от стъпки. Глас вдигна пулсиращата си глава от възглавницата и движението я накара да потръпне. На вратата застана една фигура. Не беше пазач. Беше канцлерът.

Глас се насили да седне и отметна кичур влажна коса от лицето си. Подготви се да изпита пристъп на ярост, щом погледне в очите човека, заповядал да я арестуват, но през мъглата на болката и изтощението не можа да различи главата на Съвета. Виждаше единствено загриженото лице на бащата на най-добрия си приятел.

— Здравей, Глас — каза той и посочи към другия край на леглото. — Може ли?

Тя немощно кимна.

Канцлерът седна и въздъхна.

— Съжалявам за случилото се.

Изглеждаше по-измъчен, отколкото някога го беше виждала, по-изпит дори от времето, когато жена му умираше.

— Не исках да пострадаш.

Без да се замисля, Глас сложи ръка на корема си.

— Не пострадах аз.

За миг канцлерът затвори очи и разтърка слепоочията си. Пред хората никога не показваше разочарование или изтощение, но Глас разпозна изражението му от малкото пъти, в които го бе виждала да работи в кабинета си у дома.

— Надявам се, че разбираш: нямах друг избор.

Гласът му стана по-твърд:

— Положил съм клетва да спазвам законите на тази Колония. Не разполагам с лукса да се правя на сляп само защото нарушителката, за която става въпрос, по една случайност е най-добрата приятелка на сина ми.

— Разбирам, че имате нужда да вярвате в това — отвърна Глас с безизразен тон.

Изражението му изстина.

— Готова ли си да ми кажеш името на бащата?

— Защо? За да можете да го затворите тук с мен?

— Защото такъв е законът.

Канцлерът стана и направи няколко крачки към нея.

— Защото не е справедливо бащата да не бъде наказан наравно с теб. И защото няма да са ми необходими дълги разследвания, за да проверим архивите от скенерите на ретината и да разберем къде си прекарвала времето си. Със или без теб, ще го открием. Но ако ни помогнеш, ще имаш много по-голям шанс да те помилват на новия процес.

Очите им се срещнаха и Глас се извърна от него. Потръпна, когато си представи как измъкват Люк от дома му посред нощ, ужаса на лицето му, докато моли пазачите да му кажат какво става. Дали щяха да му разкрият истината и да му оставят точно толкова време, колкото да почувства болката, преди да забият иглата в гърдите му? Или щеше да умре с вярата, че е станал жертва на някаква ужасна грешка?

Не можеше да позволи това да се случи.

Но канцлерът беше прав. Съветът нямаше да спре, преди да открие съучастника в престъплението ѝ. Рано или късно някой от пазачите щеше да проследи движенията на Глас до „Уолдън“, до етажа на Люк… може би дори до апартамента му.

Тя бавно се обърна обратно към канцлера. Знаеше какво трябва да направи. Когато най-накрая проговори, гласът ѝ беше студен като смъртна присъда:

— Бащата беше Картър Джейс.

В коридора се разнесе някакво високо пращене. Глас седна и напрегна слух в мрака. Усети как в гърдите ѝ се свива възел на паника. Звукът беше… сякаш самият кораб стенеше.

— О, боже! — прошепна Люк и рязко се изправи. Звукът отново долетя, последван от тътен, който разтърси стените. — Да тръгваме.

Коридорът все още беше пълен с хора, макар че сега дори децата бяха млъкнали. Светлините започнаха да примигват. Люк стисна здраво ръката на Глас и започна да си проправя път през тълпата към съседката си. Лицето на жената беше много сериозно. Тя прошепна на Люк нещо, което Глас не чу, но по изражението ѝ разбра, че никак не е хубаво. После до тях изникна друга фигура и Глас рязко си пое въздух.

Беше Камий. Очите ѝ се присвиха, щом се спряха на Глас.

Глас се извърна настрана. Точно сега не можеше да погледне към Камий. Не можеше да не се чувства виновна за начина, по който се бяха развили нещата. Не можеше да обвинява другото момиче, че я мрази.

Група деца се бяха свили на пода до родителите си, които говореха с тихи, приглушени гласове. Устните на едно от момиченцата бяха придобили синкав оттенък, а момчето, което стискаше за ръка, се мъчеше да си поеме въздух.

Светлините отново изпращяха и угаснаха. Във внезапния гъст мрак се надигна хор от възклицания. За разлика от „Феникс“, „Уолдън“ не разполагаше с аварийни светлини.

Люк обви ръка около кръста на Глас и я притегли по-близо към себе си.

— Ще се оправим — прошепна в ухото ѝ.

Тогава обаче през сенките до нея се разнесе чужд глас. Камий се беше промъкнала до тях и сега стоеше от другата ѝ страна.

— Ти ли ще му кажеш, или да го направя аз? — попита тя прекалено тихо, че да я чуе Люк.

Глас се стресна и се обърна към нея, но не можа да види изражението ѝ.

— За какво говориш?

— Той заслужава да научи истината. Че приятелят му умря заради теб.

Глас потръпна и макар че не можеше да види усмивката на Камий, я долови в гласа ѝ.

— Знам тайната ти. Знам какво си причинила на Картър.

Глава 35

Кларк

Вървяха от часове и описваха все по-широки концентрични кръгове из гората, защото се опитваха да покрият всеки сантиметър от терена. Кларк усещаше болка в задната част на краката си, но се наслаждаваше на усещането: физическата болка я разсейваше приятно от мислите ѝ. Пламъците, обгърнали страните на болничната палатка… Ръцете на Уелс, стегнати като белезници около нея… Противното пращене, когато стените рухнаха…

— Хей, погледни насам.

Кларк се обърна и видя, че Белами е коленичил на земята близо до мястото, където беше намерила панделката на Октавия. Взираше се напрегнато в нещо, което приличаше на отпечатъци от стъпки в пръстта. Кларк не я биваше в проследяването, но лесно разчете знаците, оставени от борба. На когото и да принадлежаха, едва ли беше излязъл на разтоварваща разходка из гората.

— Изглежда, някой е бягал или се е бил — каза тихо Кларк. Не довърши изречението: „Сякаш са завлекли някого“. Бяха предположили, че Октавия е избягала… Ами ако я бяха отвлекли?

Можеше да разчете същото ужасно заключение по смръщеното чело на Белами. Коленичи до него.

— Няма как да е далеч — промълви тя и наистина го мислеше. — Ще я намерим.

— Благодаря — кимна Белами, докато се изправяше. Двамата продължиха да вървят. — Аз… радвам се, че си тук с мен.

Продължиха да се влачат, както ѝ се стори, часове наред. Слънцето първо се издигна, а после потъна в небето. Докато кръговете им ставаха все по-широки, Кларк разбра, че се приближават към края на гората. Между очертанията на дърветата зърна поляна и се спря. Там имаше още дървета, но изглеждаха различни от тези в леса. Тези имаха масивни чворести дънери и дебели клони, покрити с балдахин от зелени листа. Клоните бяха натежали от кръгли червени плодове. Ябълки.

Кларк се приближи към ябълковите дървета. Белами вървеше плътно след нея.

— Странно — отбеляза бавно тя. — Дърветата са разположени толкова равномерно. Приличат почти на овощна градина. — Отиде до най-близкото. — Възможно ли е наистина да е оцеляло след всички тези години?

Макар че дървото беше надвиснало над нея, най-ниският му клон се намираше много близо до земята. Кларк се протегна и откъсна една ябълка. Започна да я подмята в ръцете си и я запрати към Белами, после посегна и откъсна още една.

Вдигна плода до лицето си. На соларните ниви на кораба отглеждаха ябълки, но те по нищо не приличаха на тукашните. Кората не беше просто червена, а прорязана от розови и бели нишки и излъчваше миризма, която не приличаше на нищо срещано досега. Отхапа и ахна, когато сокът потече по брадичката ѝ. Как беше възможно нещо да е толкова сладко и същевременно така тръпчиво? За миг Кларк си позволи да забрави всичко случило се на Земята и остави усещането да я завладее.

— И ти ли си мислиш същото като мен? — попита Белами и Кларк погледна към него. Докато тя ядеше, той бе започнал да измерва разстоянието между дърветата с паднали клони.

— Честно казано, не мислех за нищо друго, освен за това колко е вкусна — призна Кларк и почувства как устните ѝ трепват в следа от усмивка. Но Белами не се разсмя, нито се пошегува. Просто продължи да се взира в идеално разположените дървета.

— Тези дървета не са оцелели след Катаклизма и не са поникнали в този вид просто ей така — промълви бавно той и в гласа му прозвуча удивление и страх.

Кларк разбра какво щеше да каже още преди да е довършил. Гърдите ѝ се свиха от лошо предчувствие.

— Някой ги е засадил — продължи Белами.

Глава 36

Уелс

— Така по-добре ли е?

Уелс се обърна и видя Ашър — аркадийското момче, да сочи към пъна, който сечеше. Тревата беше покрита със стърготини и късчета дърво, захвърлени след неуспешните опити — но този дънер наистина изглеждаше обещаващо.

— Определено — кимна Уелс, клекна до пъна и прокара пръсти по жлебовете, които Ашър бе изсякъл в дървото. — Просто внимавай да са горе-долу еднакво дълбоки, иначе парчетата няма да се напаснат.

Уелс стана. Греъм мина покрай него, понесъл останки от разтопен брезент към растящата купчина спасени припаси насред поляната. Уелс застана малко по-изправено и се подготви за подигравателна усмивка или злобна забележка, но Греъм продължи да се взира право напред и да върви, без да каже нито дума.

Огънят беше унищожил палатките им, но повечето инструменти бяха оцелели, както и аптечката. Идеята да се опитат да построят трайни жилища от дърво беше на Уелс. Оказа се хиляда пъти по-трудно, отколкото в книгите, но бяха започнали да усвояват техниката, макар и бавно.

— Уелс! — втурна се към него момиче от „Уолдън“. — Как ще окачим хамаците? Елайза предлага да ги провесим за гредите на покрива, но докато станат готови, ще минат дни, нали така? Освен това си мислех…

— След няколко минути идвам, става ли? — прекъсна я Уелс и видя как по кръглото ѝ лице премина обида. — Сигурен съм, че двете с Елайза се справяте страхотно — добави той и ѝ се усмихна леко. — Веднага се връщам.

Тя кимна и хукна нанякъде, като се стрелна покрай купчина разтопени прътове от палатките, които все още изглеждаха прекалено нажежени, за да ги пипнат.

Уелс хвърли поглед през рамо и се отправи към дърветата. Имаше нужда за малко да остане сам, да помисли. Вървеше бавно и тежестта в гърдите му сякаш се просмукваше в дробовете му, правеше всяка стъпка трудна и болезнена. Спря се край началото на гората и вдиша по-хладния въздух дълбоко в дробовете си. Затвори очи. Точно тук беше целунал Кларк за пръв път на Земята — и със сигурност за последен път в живота си.

Преди си мислеше, че вече е изпитал най-ужасната възможна болка — мисълта, че Кларк го ненавижда, че не може да понесе дори да го погледне. Но се оказа, че е сгрешил. Когато я видя как тръгва с Белами, едва не умря. Тя дори не погледна към него, когато дойде да вземе това, което беше останало от вещите ѝ. Само кимна мълчаливо на останалите от групата и тръгна след Белами към леса.

Само ако знаеше какво наистина бе сторил, за да дойде на Земята с нея! Беше изложил на риск всичко. И се оказа, че е било за нищо.

Всички пазачи погледнаха Уелс само бегло, щом поднесе очи към скенера на ретината и мина през вратите. Достъпът до сектор В 14 беше строго ограничен, но офицерската му униформа, целеустремената походка и добре познатото лице му гарантираха пропуск практически навсякъде в Колонията. Никога досега не се беше възползвал от положението си. След като чу разговора на баща си с вицеканцлера, нещо у Уелс се прекърши.

Планът му беше безразсъден, глупав и невероятно себичен, но не му пукаше. Трябваше да се погрижи да изпратят Кларк на Земята, а не в стаята за екзекуции.

Хукна по пустото тясно стълбище, озарено само от слаби аварийни светлини. Нямаше причина който и да било да влиза във въздушния шлюз освен за рутинни проверки, а Уелс вече беше хакнал файловете за поддръжка, за да провери разписанието. Щеше да бъде съвсем сам.

Въздушният шлюз в сектор В 14 беше оригинал, построен в самото начало. Въпреки усилията на инженерите да го поддържат в идеално състояние, след като триста години беше понасял извънредните температури и ултравиолетовите лъчи на космоса, той бе започнал да се разпада. Покрай ръба имаше малки пукнатини, както и блестящи късчета на местата, където процепите очевидно бяха съединени с нова материя.

Уелс посегна зад гърба си към клещите, които беше пъхнал в колана на панталона си. „Всичко ще мине добре“ — каза си той, но ръцете му трепереха. Така или иначе, скоро всички щяха да се евакуират. Той само щеше да ускори процеса. В периферията на съзнанието си обаче знаеше, че няма достатъчно транспортни кораби. Нямаше представа какво щеше да се случи, когато дойдеше време да използват наличните.

Но това беше проблем на баща му, не негов.

Уелс протегна ръка и започна да разпаря неустойчивия ръб на шлюза. Потръпна, когато чу лекото съскане. После се обърна и хукна обратно по стълбите, като се опитваше да не обръща внимание на ужаса, който набъбваше в стомаха му. Не можеше да понесе мисълта за това, което бе сторил, но докато тичаше надолу по стълбите, си повтори, че е постъпил правилно.

Уелс уморено се надигна на крака. Стъмваше се, а все още им оставаше много работа по новите хижи. Трябваше да довършат поне някои от убежищата преди следващата буря. Докато вървеше обратно към лагера и се чудеше дали Кларк е взела достатъчно одеяла, дали ще може да се стопли, когато температурата падне, Ашър се изравни с него и започна пак да задава въпроси. Вдигна един от подкастрените пънове и сякаш искаше да чуе какво мисли Уелс за големината и жлебовете.

Уелс беше прекалено погълнат от собствените си мисли, за да се съсредоточи върху думите на другото момче. Докато вървяха един до друг към палатките, виждаше, че устата на Ашър се движи, но изреченото така и не стигна до ушите му.

— Слушай — поде Уелс, готов да му заяви, че въпросът може да почака до сутринта. Точно тогава обаче нещо изсвистя до ухото му. Чу се противен звук от удар и Ашър политна назад. Рухна на земята и от устата му забълбукаха мехури кръв.

Уелс падна на колене.

— Ашър! — изкрещя, докато очите му се мъчеха да проумеят значението на случващото се. От врата на момчето стърчеше стрела.

Първата му безумна мисъл беше: Белами. Само той можеше да стреля така.

Уелс изкрещя и се обърна, но този, който стоеше зад него, не беше Белами. В подножието на хълма видя редица забулени в сенки фигури. Слънцето залязваше зад тях. Във вените му запрепускаха шок и ужас и той ахна. Ненадейно разбра кой е подпалил лагера… и кой е отвлякъл Октавия. Не беше някой от Колонията.

Стоте може и да бяха първите хора, стъпвали на тази планета от три века насам, но не бяха сами.

Някои хора никога не я бяха напускали.

Благодарности

Неимоверно съм задължена на Джоел Хобейка, която не само създаде основата на „Стоте“, а вложи и въображението, редакторския си усет и упоритостта си, които бяха жизненоважни за раждането на тази книга. Същото важи и за Кейти Макгий, Елизабет Бейли и Фарин Джейкъбс, чиито проницателни въпроси и интелигентни предложения допринесоха за оформянето на романа на всички нива. Признателна съм също така и на плашещо умните членове на екипа на „Алой“ и особено на Сара Шандлър, Джош Банк и Лейни Дейвис, както и на самоотвержените екипи на „Литъл Браун“ и „Ходър & Стоутън“.

Благодаря на забележителните си приятели от двата бряга на Ийст Ривър, канала Гоуанус, Мисисипи и Атлантическия океан за подкрепата и насърчаването им. Особено съм признателна на доверениците и съзаклятниците си от двете страни на Бродуей 557, на тайфата от „Кръстопът“, която първа ме въведе в дълбините на научната фантастика, и на Рейчъл Грифит, която надскочи задълженията си със светлинни години, за да ми помогне да израсна като автор и редактор.

И най-вече съм благодарна на семейството си: на баща ми Сам Хенри Кас, чието писано слово се лее с несравнима духовитост и сърце, което няма равно на себе си; на майка ми Марша Блум, чието изкуство сияе с мъдростта на философ и душата на естет; на гениалния ми брат Пийти Кас, който ме разсмива така, че не ми остава въздух, на Нанс, Питър, Ники и Дейвид — бабите и дядовците ми, които не спират да ме вдъхновяват; и на родовете Кас/Блум/Грийнфилд, благодарение на които има толкова много места, където се чувствам у дома.

1

Основополагащ труд в седем тома, считан за първата съвременна история на Рим. Дело на един от най-известните историци в света — англичанина Едуард Гибън (1737-1794). — Б.р.

Content

Кас Морган
Стоте
Стоте #1

Глава 1 Кларк

Глава 2 Уелс

Глава 3 Белами

Глава 4 Глас

Глава 5 Кларк

Глава 6 Уелс

Глава 7 Белами

Глава 8 Глас

Глава 9 Кларк

Глава 10 Белами

Глава 11 Глас

Глава 12 Кларк

Глава 13 Уелс

Глава 14 Белами

Глава 15 Кларк

Глава 16 Глас

Глава 17 Уелс

Глава 18 Кларк

Глава 19 Белами

Глава 20 Глас

Глава 21 Кларк

Глава 22 Уелс

Глава 23 Белами

Глава 24 Глас

Глава 25 Белами

Глава 26 Кларк

Глава 27 Уелс

Глава 28 Глас

Глава 29 Белами

Глава 30 Кларк

Глава 31 Глас

Глава 32 Уелс

Глава 33 Белами

Глава 34 Глас

Глава 35 Кларк

Глава 36 Уелс

Благодарности

1