Аркади Матин

Спомен, наречен империя

Тейкскалан #1

Тази книга е посветена на всички, които някога са се влюбвали в култура, поглъщаща тяхната

(Също на Григор Пахлавуни и Петрос Гетадарц[1], надживели столетията)

„Нашата памет е по-съвършен свят от вселената; тя връща живота на онези, които вече не съществуват.“

Ги дьо Мопасан, „Самоубийства“

„Не бих предпочел и живот с Калипсо пред дима на Константинопол. Напълно съм обладан от мисълта за всевъзможните източници на наслади, които са навсякъде: внушителните прекрасни църкви, дългите колонади, многобройните алеи, къщите и всичко останало, що обогатява представата ни за Константинопол; сбирките с приятели и разговорите, и най-чудесното от всичко — моята златоливница, тоест твоята уста и нейния благоуханен цвят…“

Никифор Уран, дукс на Антиохия, Послание 38

Пролог

В Тейкскалан тези неща са нескончаеми: звездните карти и слизането от кораб.

Ето го цялото пространство на Тейкскалан, ширнало се в холограмата над стратегическия пулт в бойния кораб, „Червената жътва на възхода“, на пет подпространствени портала и две седмици полет със скорост под светлинната от столичния град-планета. Предстои им завръщане у дома. Такива холограми са като балсам за душите на картографите: „Всички тези ярки искрици са звездни системи и до една са наши“. Представете си сцената — капитан се взира в холографския образ на империята и отвъд очертанията на света, изберете си някоя граница, някоя спица от огромното колело, онагледяващо за тейкскаланците владенията им, и повторете всичко със стотина други капитани и подобни холограми. Всеки от тях е командвал войски, нахлуващи в нова система, понесли целия си набор от отровни дарове: търговски договори и поезия, данъци и обещания за закрила, енергийни оръжия с черни дула и смайващ нов дворец за губернатора около многото лъчи на открития храм на слънцето. И всеки от тези капитани ще го направи отново, ще превърне поредната система в блестяща точка от холограмата на звездната карта.

Този величав замах на ноктестата лапа на цивилизацията, протегнала се през черната пустота между звездите, вдъхва спокойствие у всеки капитан, когато се взира в празното пространство и се надява никой да не отвърне на погледа му оттам. В тези звездни карти вселената се дели на империята и останалото, на света и не-света.

„Червената жътва на възхода“ и нейният капитан трябва да се отбият на още едно място, преди да се отправят по обратния път към средището на своята вселена. В Сектор Парзравантлак се намира Станция Лзел: крехка скъпоценност, тороид с диаметър двайсет километра, въртящ се около централна спица, увиснал в точката на равновесие между удобно разположено слънце и най-близката планета, от която може да се извлече полза. Най-голямата сред цял наниз подобни станции, които запълват тази малка област в пространството, вече е докосната от посягащата ръка на Тейкскалан, но все още не е усетила цялата й тежест.

Совалка се изсулва от спицата на станцията, преодолява за няколко часа разстоянието до чакащото златисто-черно туловище на бойния кораб, оставя товара си — една жена от човешкия род, малко багаж, малко указания — и се завръща невредима. Преди совалката да се е скачила със станцията „Червената жътва на възхода“ се е запътил мудно по вектор към центъра на Тейкскалан, все още зависим от физиката на подсветлинните скорости. От Лзел ще виждат кораба денонощие и половина, ще се превръща бавно в ярка точица и накрая ще угасне.

Дардж Тарац, съветникът от името на миньорите в Лзел, наблюдава този отдалечаващ се силует — огромна притаена заплаха, увиснала тежко и запълваща половината хоризонт отвъд илюминатора в заседателната зала на Съвета. За него това всеобхватно заличаване на познатите му звезди е само поредно свидетелство за глада, който Тейкскалан изпитва към областта на Станциите. Може би скоро ще настъпи ден, когато подобен кораб няма да си тръгне, а ще насочи ослепителния огън на енергийните си оръжия към уязвимата метална черупка, която побира трийсет хиляди живота, включително неговия, и ще ги разпилее в убийствения космически студ като семенца от смазан плод. Тарац вярва, че империя, която никой не е обуздал, се превръща в своеобразна неизбежност.

Няма холограма със звездна карта на масата, около която се настаняват съветниците в Лзел: само гола метална повърхност, излъскана от толкова много лакти. Тарац се замисля отново колко е просто да си представи този отлитащ кораб като все още надвиснала заплаха, после престава да се взира през илюминатора и се връща на мястото си.

Необузданата империя може и да е неизбежност, но у Дардж Тарац се е затаил кротък, решителен и лукав оптимизъм — от известно време тази необузданост не е единственият вариант.

— Е, поне с това приключихме — казва Акнел Амнардбат, съветничката по наследството. — Тя потегли. Нашата нова посланичка в империята, поискана от същата тази империя. Искрено се надявам, че ще успее да я държи настрана от нас.

На Дардж Тарац не му се вярва да успее — тъкмо той изпрати предишния посланик на Лзел в Тейкскалан преди двайсет години, когато още беше на средна възраст и се увличаше по твърде рисковани проекти. С изпращането на нова посланичка нищо не е приключило, ако ще совалката вече да я е откарала и да няма връщане назад. Опира лакти на масата, както правеше през тези двайсет години, и подпира тясната си брадичка на още по-тесните си длани.

— Жалко — казва той, — че не можехме да я изпратим с имаго, което не е остаряло с петнайсет години. Щеше да бъде по-добре и за нея, и за нас.

Собствената имаго-машина на съветничката Амнардбат — прецизно калибриран имплант в нервната система — й дава възможност да поддържа в съзнанието си записаните спомени на шестима предишни съветници по наследството. Те са предавани от една имаго-машина на друга и Амнардбат дори не иска да си представи как би се опълчила на човек като Дардж Тарац, без да се възползва от последните петнайсет години натрупан опит. Ако беше отскоро в Съвета, а тези години липсваха, щеше да се чувства саката. Тя обаче свива рамене, защото не може да се твърди, че й е неприятно лишаването на новата посланичка от това житейско предимство.

— Това е твой проблем — казва тя. — Ти изпрати там посланик Агхавн, който благоволи да се върне само веднъж през двайсетгодишната си служба, за да обновим неговия имаго-запис. И ето че сега изпратихме посланичката Дзмаре само с онова, което той ни остави преди петнайсет години, защото Тейкскалан настоя да…

— Агхавн си свърши работата — отвръща съветникът Тарац и съветникът по хидропониката и съветникът от името на пилотите около масата кимат одобрително.

Посланикът Агхавн се бе постарал Станция Лзел и останалите малки станции в техния сектор да не станат лесни жертви на неспирния устрем в разрастването на Тейкскалан, затова те са стигнали до общото съгласие да не обръщат внимание на недостатъците му. От Тейкскалан настояха ненадейно за изпращането на нов посланик без обяснение какво е сполетяло досегашния, но повечето съветници не прибързват с обобщенията за лошите страни на Агхавн, докато не научат дали е умрял, или се е опозорил, или просто е станал жертва на някакви обрати във вътрешните политически ежби на империята. Дардж Дарац винаги го е защитавал, защото Агхавн е негово протеже. А като съветник от името на миньорите той е най-видният сред иначе равните шестима членове на Съвета.

— И Дзмаре ще свърши своята работа — казва съветничката Амнардбат.

Тя избра Махит Дзмаре сред набелязаните кандидати за нов посланик: смяташе, че подхожда напълно за твърде остарялото имаго, което носи в себе си. Същите способности. Същата нагласа. Същото ксенофилско влечение към наследство, което не съвпадаше с наследството, съхранявано от Амнардбат — установено и документирано прехласване по тейкскаланската литература и език. Тъкмо Махит е идеалната кандидатка да бъде отпратена надалеч с единственото копие от имагото на посланик Агхавн, което имаха. И да отнесе тази несъвършена и покваряваща поредица на имаго-образи от Лзел, може би завинаги. Ако Амнардбат бе успяла в замисъла си.

— Убедена съм, че Дзмаре ще се справи добре — казва съветничката от името на пилотите Декакел Ончу, — а сега може ли да се заемем с неотложния проблем, разглеждан от този Съвет — какво ще правим с възникналата ситуация около портала Анхамемат?

Декакел Ончу е много загрижена за Анхамемат, по-далечния от двата подпространствени портала, през който се стига до все още незавладени от Тейкскалан сектори в космоса. Напоследък е загубила не само един разузнавателен кораб (което би могло да е случайност), а цели два във все същата област от черна пустота. И ги загуби заради нещо, с което няма как да разговаря. Получените съобщения преди прекъсването на връзката са неясни заради радиационни смущения и не могат да ги разгадаят. Още по-лошо е, че загуби не само пилотите на тези кораби, но и дългите имаго-линии на съхранена памет, към които те принадлежаха. Съчетаните съзнания на пилотите и техните имаго-линии няма как да бъдат продължени в съзнанията на нови пилоти, без да бъдат намерени труповете и техните имаго-машини. Невъзможно е.

Другите в Съвета не са толкова угрижени засега, но и това им предстои до края на срещата, след като Ончу ги запознае с откъслечните съобщения. Но не и Дардж Тарац — вместо тревога той чувства страховита надежда.

„Най-после — казва си той — може би се натъкнахме на империя по-голяма от онази, която ни поглъща мръвчица по мръвчица. И може би тя вече напира. И може би вече не се налага само да изчаквам.“

Но той не споделя мислите си с останалите.

1

„Иззад извивката на газовия гигант с координати Б5682.76Р1 се издигна императрица Дванайсет слънчеви изригвания в носа на кораба си, нейното ослепително сияние огря цялата пустота. Лъчите на нейната светлина, разпръскващи се във всички посоки подобно на кръга от копия в трона й, откроиха металните корпуси, обитавани от хора в сектор Б5682, и ги озариха ярко. Сензорите в кораба на Дванайсет слънчеви изригвания преброиха десет корпуса, които си приличаха, и техният брой не е нараснал оттогава. Мъжете и жените в тези корпуси не познаваха нито смяна на сезони, нито цъфтеж и гниене, а живееха във вечна орбита, без да имат планета като свой дом. Най-големият от корпусите се наричаше Станция Лзел, което на езика на тези хора означава станция, която слуша и чува. Но хората там бяха станали особени и саможиви, макар че бяха способни да учат езика и се заеха незабавно с това…“

„История на експанзията“. Книга V, 72–87, анонимен труд, но приписван на историка поет Псевдо-Тринайсет реки, създаден по времето на Три перигея, император на цял Тейкскалан

„За своевременно издаване на разрешение за пътуването ви в империята Тейкскалан се изисква следното като доказателство на самоличността:

а/ генетично удостоверение, че сте единствен притежател на своя генотип, който не споделяте със сродници по клониране, ИЛИ нотариално заверена декларация, че вашият генотип е поне 90 % уникален и нито един друг индивид няма ЗАКОННИ претенции към него;

б/ подробен списък на стоки, вещи, валути и обекти на културна обмяна, които възнамерявате да носите;

в/ разрешение за работа от работодател, регистриран в системата на Тейкскалан, подписано и нотариално заверено, с посочена заплата и издръжка, ИЛИ удостоверение за отлично представяне на Имперските изпити на Тейкскалан, ИЛИ покана от физическо лице, агенция, министерство или други упълномощени лица с посочени дати за вашето пристигане и заминаване от имперското пространство, ИЛИ документ за притежавани достатъчни суми за самоиздръжка…“

Из Документ 721К, „Подаване на молба за виза от чуждестранни сектори“, азбучно-писмена версия, с. 6

Махит се спусна към Града, планетата-средище и столица на империята Тейкскалан, в приличащ на семенце катер, или по-скоро совалка като мехур, която едва побра нея и багажа й. Имперският кръстосван „Червената жътва на възхода“ я изцвъка от борда си и тя се вряза в атмосферата по пламтяща траектория, която разкривяваше гледките. Виждаше Града за пръв път със собствените си очи, а не на инфофиш, холограма или в имаго-спомен, обгърнат в бял огън и блещукащ като безкрайно море: цяла планета, превърната в икуменополис, величаво урбанизирана. Дори тъмните й петна — стари гигантски градове, все още необлечени целите в метал, занемарени райони, обрамчени остатъци от езера — изглеждаха обитавани. Само океаните оставаха непокътнати и също проблясваха в ярки оттенъци на тюркоаз.

Градът беше много красив и много голям. Махит бе посещавала немалко планети сред най-близките до Станция Лзел, където поне условията не бяха напълно непоносими за хората, но сега страхопочитанието я завладя. Пулсът й се ускори, стисналите предпазните ремъци длани овлажняха. Градът изглеждаше досущ както в описващите го тейкскалански документи и песни: скъпоценен камък в сърцевината на империята. И го обгръщаше сиянието на атмосферата.

„Тъкмо това се очаква да ти внуши гледката“ — каза нейното имаго. Слаб вкус като от статичен заряд по езика, мернали се за миг сиви очи и загоряла от слънцето кожа в периферното зрение. Глас в ума й, който не беше точно нейният — някой на нейната възраст, само че мъж, преливащ от самодоволство, но обзет от същото вълнение, че е дошъл тук. Тя усети как неговата усмивка извива устата й, по-напрегната и широка от предпочитанията на мускулите й. Още свикваха един с друг. Неговите гримаси бяха твърде пресилени.

„Искандр, махни се от нервната ми система“ — помоли безмълвно Махит с лек укор. Имагото беше имплантираната и интегрирана памет на неин предшественик, съществуваща отчасти в нейната нервна тъкан и отчасти в малката машина от керамика и метал, вкопчена под главния мозък, и не се очакваше да се натрапва в нервната система на носителя си без неговото съгласие. Но в началото на такова партньорство проблемът със съгласието се оказваше малко оплетен. Версията на Искандр в съзнанието й имаше спомени и за тялото си, понякога използваше тялото на Махит като собствено. И тя се тревожеше от това. Все още имаше твърде големи пролуки между тях, а би трябвало да се превръщат в единна личност.

Този път обаче той се отдръпна лесно: искрящо боцкане, електрически смях.

„Както желаеш. Хайде, Махит, покажи ми го. Искам да го видя отново.“

Тя пак се взря в Града, този път по-отблизо, космодрумът сякаш се надигаше към тях като цвете от улавящи мрежи. Позволи на своето имаго да гледа през очите й и почувства прилива на радостна възбуда като свой.

„Какво е за тебе това долу?“ — попита го.

„Светът“ — отговори нейното имаго.

Той беше посланик на Лзел в Града, когато още не представляваше брънка от дълга верига жива памет. Изрече думата на тейкскалански език, затова прозвуча като тавтология — думата за „свят“ съвпадаше с думата за „Града“, същата дума означаваше и „империя“. Нямаше как да уточни за какво говори, особено на изисканото имперско наречие. Човек можеше да отгатне значението само в контекст.

А контекстът на Искандр объркваше, Махит вече очакваше това от него. Справяше се някак. Колкото ще години да бе изучавала тейкскаланския език и литература, той беше на съвсем друго равнище, както се случва само след пълното потапяне в тях.

„Светът — повтори той, — но също и краищата на света.“

Тоест империята и нейните граници.

Махит му отговори на глас, също на тейкскалански, защото беше сама в малкия катер.

— Каза безсмислица.

„Така е — съгласи се Искандр. — Когато бях посланик, имах навика да казвам всякакви безсмислици. И ти трябва да опиташ. Много е забавно.“

В близостта на нейното тяло Искандр използва най-интимната форма на „ти“, сякаш бяха сродни клонинги или любовници. Махит никога не я бе изричала на глас. Нейният по-млад брат в Станция Лзел беше най-близкото подобие на сроден клонинг, което щеше да има някога, но той говореше само езика на станцията и да му каже „ти“ на тейкскалански със значение, другото ми аз“ щеше да бъде и безсмислено, и неучтиво. Би могла да употреби тази форма в разговор с неколцина от другите участници в курсовете по езика и литературата. Например отдавнашната й приятелка и съученичка Шрджа Торел би разбрала правилно комплимента. Само че двете не размениха нито дума, след като Махит бе избрана за новата посланичка на Лзел в Тейкскалан, която ще носи имагото на предшественика си. Дребнавата причина за този раздор беше очевидна и Махит съжаляваше, че се случи. Но нямаше как да заглади положението освен с помирително послание от средището на империята, която и двете мечтаеха да видят. Почти не се съмняваше, че това не би помогнало много.

Градът се надигаше да запълни хоризонта като огромна извивка, към която тя се спускаше. Подхвърли мислено на Искандр:

„Сега аз съм посланичката. Бих могла да говоря смислено. Ако искам.“

„Говориш правилно“ — похвали я той, както тейкскаланец би насърчил още невръстно дете.

Притеглянето подхвана малкия катер, впи се в костите на бедрата и предмишниците й, породи усещането за въртене. Това я замайваше. Под нея мрежите на космодрума се отвориха. За миг й се стори, че пада и ще се стовари чак на повърхността на планетата, за да се превърне в петно.

„И с мен беше същото — побърза да спомене Искандр на родния за Махит език на Станциите. — Не се страхувай, Махит. Не падаш. Така ти действа планетата.“

Космодрумът я улови почти без да я раздруса.

Имаше време да се овладее. Трябваше малкият катер да бъде вкаран в дълга опашка от подобни космически съдове, движеща се по огромен конвейер, за да бъде насочен всеки към отредения му терминал. Махит се усети, че си повтаря какво е редно да каже на имперските поданици в терминала, сякаш беше първокурсничка преди устен изпит. В дебрите на съзнанието й имагото беше бдително, сякаш туптящо присъствие. Неведнъж раздвижваше лявата й ръка, пръстите потрепваха по предпазните ремъци в чужд нервен жест. На Махит й се искаше да бяха имали повече време да свикнат един с друг.

Но не я подложиха на нормалния процес при имплантиране на имаго, при който интеграционната терапия продължаваше поне година под умелите грижи на някой от психотерапевтите в Лзел. Двамата с Искандр имаха оскъдните три месеца да се приспособят един към друг, а ето че доближаваха мястото, където се налагаше да работят заедно — като единна личност, съставена от верига памети и нов носител.

Когато „Червената жътва на възхода“ пристигна и увисна успоредно на Станция Лзел в орбитата й около нейното слънце, за да поиска настойчиво изпращането на нов посланик в Тейкскалан, от кораба не пожелаха да обяснят какво е сполетяло предишния. Махит не се съмняваше, че е имало предостатъчно политически интриги в Съвета по въпросите какво и кого да изпратят и за каква информация да настояват. Още по-уверена беше, че тя се оказа сред малцината жители на станцията хем достатъчно възрастни за тази работа, хем достатъчно млади да не са станали част от някоя имаго-линия. Попадна и в още по-малобройната група на онези, които подхождаха за дипломатическия пост по способности и обучение. Махит беше най-добрата кандидатка. С постиженията си на имперските изпити по тейкскалански език и литература се доближаваше до поданиците на империята и тя се гордееше с това — половин година след изпитите се отдаваше на мечти как ще замине за Града по някое време в зрялата си възраст, щом утвърди положението си в станцията, и ще трупа впечатления, ще посещава каквито салони са достъпни за чужденци през сезона, ще събира сведения за онзи, с когото ще сподели своята памет след смъртта си.

Мечтата за Града се сбъдна, и още как: по-важна от всякакви тейкскалански изпити стана нейната съвместимост с имагото, всички показатели бяха в зеления диапазон. Нейно имаго щеше да бъде Искандр Агхавн, предишния посланик в Тейкскалан, вече станал незнайно как непригоден за поста според империята — мъртъв, опозорен или затворен, ако още беше жив. Сред заръките от властите беше и задачата Махит да узнае точно какво бе потръгнало толкова на зле с него, но въпреки това носеше в себе си имаго на Искандр. Той, или поне последната достъпна за Махит негова версия, остаряла с петнайсет години, беше най-доброто подобие на местен наставник в императорския двор на Тейкскалан, което Лзел можа да й осигури. И не за пръв път тя се питаше дали Искандр ще я чака от плът и кръв, когато излезе от катера. Не можеше да прецени какво би я улеснило най-много — да има до себе си посрамен посланик? Или съперник, който обаче може би има шанс да възстанови положението си? Или изобщо да няма Искандр, което би означавало, че е умрял, без да предаде на по-млад човек всичко научено през живота му.

Имагото му в нейната глава не беше на много повече години от нейните, което помагаше в досега с него, но и пораждаше неловкост — в повечето случаи имагото беше на възрастни хора или на жертви на преждевременни злополуки. Само че последният запис от знанията и спомените на Искандр бе направен при единствения му отпуск в Лзел от поста в Тейкскалан само пет години след назначаването му в Града. И оттогава бяха минали петнайсет години.

Затова и той беше млад като нея и макар това да улесняваше съвместимостта им, досега имаха твърде малко време за постигането й. Две седмици след появата на кораба куриер Махит научи, че тя ще бъде следващата посланичка. Още три седмици, за да се научат тя и Искандр под грижите на психотерапевтите в станцията да живеят заедно в тялото, което до този момент оставаше само нейно. Дълъг, мудно проточен полет в „Червената жътва на възхода“, прекосяващ със скорост под светлинната разстоянията между порталите, пръснати като скъпоценни камъни сред тейкскаланския космос.

Малкият катер се отвори като презрял плод. Предпазните ремъци освободиха Махит. Тя понесе багажа си с двете ръце и излезе в терминала — първите й крачки в Тейкскалан.

Терминалът се отличаваше с практичен простор над устойчива на износване настилка между стени от стъкло и стомана. А насред свързващия тунел, точно по средата между катера и самия космодрум стоеше една-единствена имперска чиновничка в съвършено скроен кремав костюм. Жената беше дребничка, с тесни рамене и ханш, значително по-ниска от Махит, черната й коса се спускаше в плитка върху левия ревер. Цветът на разширяващите се като камбани ръкави се менеше от огнено оранжево при раменете (“значи е от министерството на информацията“, подсказа Искандр) до тъмночервено на маншетите, което беше привилегия на титулованите членове на императорския двор. На лявото си око имаше облакохват — стъклен монокъл, винаги замъглен от неспирния поток данни в имперската инфомрежа. Нейният се отличаваше с изискана украса, подхождаща на външността й. Големите тъмни очи, тънки скули и устни бяха по-изящни, отколкото се смяташе за модно в Тейкскалан, но според представите на израслата в станция Махит жената беше интересна, а може би дори хубава. Чиновничката учтиво събра върховете на пръстите пред гърдите си и леко склони глава.

Искандр вдигна ръцете на Махит за същия жест… и тя пусна двата си сака, които изтропаха смущаващо на пода. Обзе я ужас. Не се бяха излагали така след първата си седмица заедно.

„Мамицата му“ — мярна се в главата й и в същия миг чу Искандр да казва: „Мамицата му“. Това единодушие не я утеши.

Старателно безизразното лице на чиновничката не трепна. Тя каза:

— Госпожо посланик, аз съм Три стръка морска трева, асекрета и патриций втора класа. За мен е чест да ви приветствам с добре дошла в Скъпоценния камък на света. Аз ще бъда ваша културна асистентка по волята на Негово императорско величество Шест посоки. — Мълчанието се проточи, чиновничката въздъхна тихичко и продължи: — Имате ли нужда от някаква помощ за вашите вещи?

Тейкскаланското име Три стръка морска трева звучеше старомодно: числото в началото беше малко, а съществителното беше наименование на растение, и то какаото Махит не бе срещала досега в ничие име. Всички съществителни в тейкскаланските имена обозначаваха растения, инструменти или други неодушевени предмети, но повечето растения бяха цветя. Морска трева се набиваше в паметта. Асекрета означаваше, че тя не само работи в министерството на информацията, както показваше облеклото й, а е обучена служителка с ранг и е удостоена с титлата патриций втора класа, макар и да не е от най-влиятелните или най-богатите.

Махит задържа ръцете си както ги бе вдигнал Искандр — тъкмо този жест подобаваше, ако ще и да беше бясна от начина, по който го направи — и склони глава над тях.

— Посланик Махит Дзмаре от Станция Лзел. Поставям се на ваше разположение и в служба на Негово величество, дано царуването му бъде като ослепително сияние в пустотата.

Това беше първата й среща със служител на императорския двор и тя използва почтителния израз, който подбра грижливо след обсъждане с Искандр и Съвета, управляващ Лзел: „ослепително сияние“ беше епитетът за императрица Дванайсет слънчеви изригвания в „История на експанзията“, приписвана на Псевдо-Тринайсет реки, най-стария летопис за присъствието на империята в сектора на Станциите. По този начин показваше ерудицията си и уважението си към Шест посоки и неговия пост, но с „пустотата“ отбягваше внимателно всякакъв намек за претенциите на Тейкскалан към онези части от сектора, които не бяха празно пространство.

Не беше лесно да познае дали Три стръка морска трева е схванала скрития смисъл на израза. Тя почака търпеливо Махит да вземе отново багажа си и каза:

— Дръжте здраво саковете. В министерството на правосъдието ви очакват незабавно за разговор относно предишния посланик, а по пътя може би ще се наложи да поздравявате кого ли не.

Чудесно. Занапред Махит нямаше да подценява способността на Три стръка морска трева да говори ехидно или да прояви остроумие. Кимна и когато другата жена се обърна пъргаво и закрачи по тунела, тръгна подире й.

„Не подценявай никого от тях — обади се Искандр. — Щом е културна асистентка, била е в двора през половината ти живот. И си е заслужила длъжността.“

„Не ме поучавай, заради тебе се държах като изнервена варварка.“

„Искаш ли да ти се извиня?“

„А ти съжаляваш ли?“

Не й беше трудно да си представи изражението му: хитро, невъзмутимо като на тейкскаланец, запомнената от холограмите по-пищна уста изви собствените й устни нагоре и малко накриво.

„Не бих искал да се чувстваш варварка. Бездруго ще се наситиш на такова отношение от тях.“

Той не съжаляваше. Имаше нищожен шанс да се е засрамил, но и да беше така, тя не го почувства с ендокринната си система.

Искандр се справи вместо нея през следващия половин час. Махит дори не можеше да му се сърди за това. Той се държеше точно както подобаваше на имаго: хранилище на инстинктивни, автоматични умения, които тя не бе имала време да придобие. Искандр знаеше кога да се наведе при минаването през врати, чиито размери бяха пригодени за тейкскаланци, а не хора от Станциите; кога да се извърне от все по-силната светлина на Града, отразена в стъклата на асансьора, пълзящ надолу по външната стена на космодрума; колко високо да вдигне крак, за да се вмъкне в наземното возило на Три стръка морска трева. Държеше се с ритуалната учтивост на местен жител. След произшествието с багажа беше предпазлив с движенията на ръцете й, но тя го остави да решава колко дълго да прикове поглед в нечии очи, да показва с дребни жестове, че не е чак такава чужденка и варварка, че не е съвсем чужда в Града. Защитна маскировка. Приспособяване, без да се превръща наистина в една от тях. Тя долавяше как погледите се отместват от нея и се вторачват в много по-интересната дворцова премяна на Три стръка морска трева и се питаше колко ли Искандр е обичал Града, щом е овладял толкова добре обноските му.

В колата Три стръка морска трева попита:

— Отдавна ли сте в света?

Време беше Махит да мисли единствено на тейкскалански. Въпросът беше само стандартна светска любезност в смисъл „посещавали ли вече сте моята страна“, но тя го възприе едва ли не философски.

— Не — отвърна, — но чета класиката от съвсем малка и често съм мислила за Града.

Три стръка морска трева като че одобри отговора.

— Госпожо посланик, не бих искала да ви досаждам, но ако желаете да чуете кратка словесна разходка из местата, през които минаваме, за мен ще бъде удоволствие да рецитирам съответната поема.

Тя натисна бутон от своята страна и прозорците станаха прозрачни.

— Няма как да ми досадите — увери я Махит искрено.

Отвън градът беше смътен масив от стомана и светъл камък, неонови светлини пълзяха нагоре-надолу по стъклените стени на небостъргачите му. Движеха се по един от вътрешните кръгови булеварди и навлизаха по спирала между обществените постройки към самия дворец. А той беше повече град в града, не същински палат. Според статистиката го обитаваха стотици хиляди хора и всички отговаряха за нещо в работата на империята, ако ще и да беше дреболия — от градинарите нагоре чак до Шест посоки. И всеки беше включен в инфомрежата, гарантирана на всеки имперски поданик, всеки от първия до последния беше потопен в неспирния поток данни, които им казваха къде да бъдат, какво да правят, как ще протече историята на техния ден, седмица и епоха.

Три стръка морска трева имаше великолепен глас. Тя рецитираше „Зданията“ — поема от седемнайсет хиляди строфи, която описваше архитектурата на Града. Избраната от нея версия се оказа непозната за Махит, което може би си беше нейна вина. Тя си имаше любими творби от описателната поезия и наизусти колкото можа от тях, за да подражава на образованите тейкскаланци (и за да успее на устните изпити), но „Зданията“ й се струваше твърде скучна, за да се захване с нея. Ала сега звучеше различно от устата на Три стръка морска трева, докато подминаваха изброените в поемата сгради. Тя беше чудесен оратор и бе овладяла стихотворния ритъм толкова добре, че вмъкваше забавни и уместни подробности, когато текстът позволяваше импровизации. Махит седеше с ръце в скута си и гледаше през прозорците на колата към въплътената поезия наоколо.

Значи това беше Градът, Скъпоценният камък на света, сърцето на империята: сливане на повествуванието и възприятията, в което Три стръка морска трева без запъване внасяше поправки, ако някоя сграда се бе променила. По някое време Махит осъзна, че Искандр рецитира заедно с другата жена и този шепот в дълбините на съзнанието я успокояваше. Той знаеше поемата, значи тя също можеше да я рецитира, ако се наложи. В края на краищата нали това беше предназначението на имаго-линиите: съхранение на полезната памет поколение след поколение.

Отминаха четиресет и пет минути, както и две задръствания, преди Три стръка морска трева да завърши рецитала и да спре колата в подножието на източена като игла кула съвсем близо до центъра на дворцовия квартал.

„Комплексът на министерството на правосъдието“ — обясни Искандр.

„Добър признак или лош?“ — попита го Махит.

„Не се знае. Чудя се какво ли съм направил.“

„Нещо незаконно. Хайде де, Искандр, дай ми поне обща представа какви са възможностите в случая. Какво би ги предизвикало да те тикнат в затвора?“

Стори й се, че той въздъхна, но се натрапваше и гадното впечатление, че чуждо безпокойство активизира надбъбречните й жлези.

„Хм… Най-вероятно подстрекателство към бунт.“

Как й се искаше да вярва, че той се пошегува.

Монолитът на зданието беше обграден от охранители в сиви униформи, които стояха по-нагъсто пред входа, където имаше пропускателен пункт. Стражниците носеха дълги и тънки сиви палки, а не енергийните оръжия, предпочитани от тейкскаланските легиони, които Махит бе виждала често в „Червената жътва на възхода“.

„Шокови палки — обади се Искандр. — Усмиряват тълпите с електрически заряди, но по мое време ги нямаше. Използват се за борба с безредици, ако се вярва на долнопробните развлекателни програми.“

„Изостанал си с петнайсет години — мислено напомни тя. — Много неща може да са се променили…“

„Тук сме насред двореца. Ако се опасяват от безредици около министерството на правосъдието, говорим не за промени, а за бъркотия. А сега върви да научиш какво съм направил.“

Махит си задаваше въпросите какво може да се е объркало чак толкова, че да наложи зрелищните мерки за сигурност пред входа на министерството, и дали Искандр е допринесъл някак за това… и усети как боцкане плъзва нагоре по гръбнака й и надолу към пръстите на ръцете с неприятно изтръпване в лакътните нерви. Нямаше повече време за потискащо умуване, защото Три стръка морска трева я въведе в сградата. И двете оставиха отпечатъци от палците си на сензор, културната асистентка се извърна учтиво, докато жена от охраната опипа сдържано джобовете на якето и панталоните на Махит. Повериха официално багажа на охраната и чуха обещание, че ще си го вземе непокътнат, когато излиза.

Щом служителката приключи с грубото нарушаване на личното пространство на Махит, посъветва я да не броди вътре без придружител, защото самоличността й не е регистрирана в облакохвата и по никакъв друг начин не е получила разрешение за престой в министерството. Махит изви вежда към Три стръка морска трева.

— Налагаше се да бързаме — обясни културната асистентка, докато я водеше устремно по каменните плочи през разделящи се врати към хладните недра на зданието и асансьорите. — Разбира се, при първа възможност ще се заема с вашата регистрация и разрешението за достъп в дворцовия комплекс.

— Аз пътувах повече от месец, но сега се налага да бързаме? — натърти Махит.

— А ние чакахме три месеца, госпожо посланик, откакто изпратихме кораб да доведе нов представител на Станцията.

„Трябва да съм извършил нещо твърде впечатляващо — отбеляза Искандр. — Долу има тайни съдилища и стаи за разпит, ако се вярва на упоритите слухове в двореца.“

Асансьор звънна пред тях.

— И след тези три месеца един час има такова значение?

Три стръка морска трева я подкани с жест да влезе в кабината, което също беше отговор, макар и не особено ясен.

Поеха надолу.

Там ги очакваше помещение, което изглеждаше и като съдебна, и като операционна зала: под от син метал, амфитеатрално издигащи се седалки около висока маса, на която нещо голямо бе покрито с плат. И прожектори. Трима непознати тейкскаланци, всички с широки скули и широки рамене — един с червена престилка, друг със същите цветове на министерството на информацията като Три стръка морска трева, третият в тъмносиво облекло, което подсети Махит веднага за лъскавия метал на шоковите палки. Стояха около масата, увлечени в тих забързан спор, и пречеха на Махит да различи какво има върху нея.

— Въпреки това бих искал да проведа експертиза за своето министерство, преди да бъде върнат — раздразнено заяви чиновникът от министерството на информацията.

— Няма нито една смислена причина изобщо да им бъде върнат — доста безпрекословно натърти онзи в червено. — Не бихме имали никаква полза от това, а може да предизвикаме инцидент…

Човекът в тъмносиво възрази:

— В разрез със становището на вашето министерство, икспланатл, аз съм напълно уверен, че какъвто ще да е инцидент от тяхна страна не би ни затруднил повече от ухапване на насекомо и ще бъде решен със същата лекота.

— Ама че шибана работа, хайде да спорим после — сопна се човекът от министерството на информацията. — Те вече са тук.

Мъжът в червено се обърна към тях още с влизането им, като че ги очакваше. Таванът беше като нисък купол. Махит си представи за миг газов мехур, уловен под земята. В следващия миг разпозна труп в нещото върху масата.

Лежеше под тънко покривало, което стигаше до средата на голия торс, ръцете бяха събрани върху гърдите с докосващи се пръсти, сякаш се готвеше да приветства някакъв задгробен живот. Бузите бяха хлътнали, отворените очи бяха мътно синкави. Същият цвят се бе просмукал в устните и около ноктите. И наглед беше мъртъв отдавна. Може би от… три месеца.

И Махит чу ясно изреченото със смаян ужас „Остарял съм“ сякаш Искандр бе застанал до нея. Тя трепереше силно. Туптенето на сърцето й заглушаваше думите, с които Три стръка морска трева я представи на тримата. Изпита тежък пристъп на замайване, по-лош дори от пропадането към планетата, паника изневиделица. Не беше нейна — Искандр в имагото заливаше организма й с хормони на стреса, адреналинът достигна такива равнища, че тя усети метален вкус. Устните на трупа бяха отпуснати, но тя виждаше бръчиците от смях край ъгълчетата им и собствената й уста подсказа как биха се напрягали привично мускулите на Искандр.

— Посланик Дзмаре, както виждате — подхвана мъжът в червено, чието име тя просто не чу при представянето, — изпращането на нов посланик беше необходимо. Моля да бъдем извинени, че го съхранихме по този начин, но не сме искали да проявим неуважение към погребалните ритуали, които вашият народ предпочита.

Тя пристъпи към масата. Трупът оставаше все така безжизнен, оставаше неподвижен, отпуснат и празен. „Мамицата му“ — каза Искандр сред съскащ шум, от който й се гадеше. Махит изпита страшната, безпомощна увереност, че ей сега ще повърне. — „Ох, мамицата му, не мога да се справя с това.“

Махит си мислеше (или Искандр си мислеше — тя не успяваше да се разграничи, а взаимното приспособяване не биваше да протича, така, изобщо не се очакваше тя да бъде завладяна от биохимичните реакции на неговата паника, които се възползваха от собствената й ендокринна система), че единственото място, където Искандр все още съществува, е в нейната глава. Предположи, че може да е мъртъв, когато Тейкскалан поиска нов посланик, съставяше планове, ако нещата стоят наистина така, и въпреки това… ето го — труп, куха гниеща черупка, а тя изпадаше в паника, защото нейното имаго изпадна в паника, емоционалният изблик беше най-простичкият начин да прецакаш напълно незавършеното приспособяване, този изблик щеше да изгори всички микроскопични схеми на машинката в главата й… „ох, мамицата му, той е мъртъв“… „ох, мамицата му, аз съм мъртъв“, и размазване на всичко, от което й се гадеше.

„Искандр…“ — опита да му каже мислено, за да го утеши, но нищо не постигна.

„Застани по-близо — нареди й той. — Трябва да видя. Не съм сигурен…“

Той придвижи тялото й, преди тя да е решила, че ще го послуша. Все едно бе изпаднала в несвяст през секундите, когато пристъпваше към трупа, примигна и вече беше там, всичко вече потръгваше зле, много зле и тя не можеше да го спре…

— Ние изгаряме мъртъвците си — отговори тя и не знаеше на кого да благодари, че произнесе думите на правилния език.

— Какъв интересен обичай — каза придворният в тъмносиво.

Махит си рече, че и той трябва да е от министерството на правосъдието, вероятно се разпореждаше в тяхната морга, макар че мъжът в червено май беше съдебният лекар.

Усмивката на Махит беше прекалено широка за лицето й, а и твърде невъздържана, за да е на Искандр — изражение, което би трябвало да уплаши всеки сдържан тейкскаланец.

— След това — продължи тя, напрегнала се да подбере подходящите думи, сякаш се вкопчи във весло насред бушуващите вълни на адреналина — ядем от пепелта, която е свещена за нас. Първо вземат от нея децата и наследниците на покойника. Ако има такива.

Чиновникът беше достатъчно чувствителен да пребледнее, но и достатъчно упорит да повтори думите си:

— Какъв интересен обичай.

— А вие как постъпвате с вашите покойници? — поинтересува се Махит. Доближи трупа на Искандр, сякаш понесена от течение. Засега като че сама контролираше устата си, но краката й принадлежаха на Искандр. — Моля да ме извините за въпроса. Все пак не съм гражданка на империята.

— Обикновено ги погребваме — каза мъжът в червено, сякаш отговаряше всеки ден на подобни въпроси. — Госпожо посланик, желаете ли да извършите оглед на тялото?

— Има ли причина да го правя? — попита тя, но вече дърпаше покривалото.

Изпотените й пръсти се хлъзгаха по тъканта. Трупът беше гол, мъж малко над четиресет години и по всички по-прозрачни места кожата му имаше същия синкав оттенък. Консервиращ разтвор, инжектиран в цялото тяло. Точките на инжектиране се набиваха на очи, дупчици с пръстенчета от подута бледа плът около тях на сънната артерия и вените на лактите. Имаше още една и в основата на десния палец, която придаваше уродлив вид на китката. Махит се усети, че зяпа в поредния миг на унес — първо се взря в лицето, сега се бе вторачила в китката, сякаш нейното имаго искаше да разгледа всяка променена част от бившето си тяло. Дори ако наистина бе искала да вземе останките с правото на наследница (съмняваше се да е така), щеше да е твърде глупаво да глътне от пепелта, примесена с незнайното вещество, с което мъжът в червено бе просмукал трупа. Три месеца без никакво гниене. Усети жлъч в гърлото си освен металния вкус на ендокринната буря. Труповете би трябвало да се разлагат и да бъдат рециклирани.

Но империята съхраняваше всичко, преразказваше неспирно все същите истории — защо да не запази и плът, вместо да я използва както се полага?

Докосна китката, имагото плъзна върха на показалеца по следата от инжекцията, а после проследи някакъв белег на дланта. Плътта беше еластична като пластмаса, хем твърде податлива, хем недостатъчно… нейният Искандр още не бе имал този белег, той още не беше мъртъв… и в поредната замайваща вълна от гадене, искрици и мътилка в периферното й зрение тя пак каза мислено: „Ще изгорим всички схеми, престани…“

„Не мога“ — изрече Искандр отново с безмерно отрицание в ума й, откъсна се като потънал в земята електрически заряд… и изчезна.

Мъртвешка тишина. Дори го нямаше чувството, че той гледа с очите й. Усещаше се безтегловна, преливаща от ендорфини, които не бе изстискала нарочно от организма си, ужасяващо самотна. Езикът й натежа. Имаше вкус на алуминий.

Нищо подобно не я бе сполетявало досега.

— Как умря той? — попита тя смаяна, защото гласът й прозвуча съвсем нормално, без никакъв потрес.

Попита само за да продължи да говори. Никой от тейкскаланците не знаеше какво е имаго, дори не биха проумели какво я сполетя току-що.

— Задуши се — отговори мъжът в червено и привично докосна шията на трупа с два пръста. — Сви му се гърлото. Твърде злощастен случай, но пък чужденците често се различават значително по физиологията си от гражданите на империята.

— Да не е изял нещо, към което е имал алергия! — попита Махит.

Струваше й се нелепо. Беше изтръпнала от сътресението, а Искандр явно бе умрял от анафилактичен шок. Ако не внимаваше с реакциите си, би могла да се разсмее истерично.

— И то на вечеря с министъра на науката Десет бисера — вметна третият придворен от министерството на информацията.

Той сякаш бе излязъл от класическа тейкскаланска картина: невероятно симетрични черти, ниско чело, съвършено гърбав нос, очи като кафяви кладенци.

— Да бяхте видели новинарските емисии след това, госпожо посланик. Чудесна история за жълтата преса.

— Дванайсет азалии не проявява неуважение — обади се Три стръка морска трева от мястото си до вратата. — Всъщност новината не излезе от дворцовия комплекс. Беше неподходяща за разгласа сред населението.

Махит придърпа покривалото чак до брадичката на трупа. Това не помагаше — той още си беше на масата.

— Нима беше неподходяща и за станциите? — подхвърли тя. — Куриерът, който поиска да бъда изпратена на служба в Града, се изразяваше ненужно уклончиво.

Три стръка морска трева леко помръдна едното си рамо.

— Госпожо посланик, аз съм асекрета, но не всеки на това равнище е посветен в решенията на министерството на информацията.

— Какво ще разпоредите за тялото? — попита мъжът в червено.

Махит вдигна глава да го погледне — той беше доста висок за тейкскаланец. Смущаващо дружелюбните зелени очи бяха почти наравно с нейните. Тя нямаше представа какво ще прави с трупа. Все още не бе изгаряла покойник, твърде млада беше. И двамата й родители бяха живи. Пък и в такива случаи човек се обажда на погребалния организатор, който урежда всичко, докато някой любим човек държи ръката ти и плаче с тебе за общата ви загуба.

Чудеше се какво ще прави с този труп. Никой нямаше да ридае за Искандр, дори тя, а в Тейкскалан нямаше погребални организатори, които познават дори смътно обичаите им.

— Засега нищо — успя да смънка и преглътна тежко заради отслабващото гадене. В пръстите си усещаше боцкане като от електрически заряд там, където беше докоснала кожата на мъртвеца. — Разбира се, ще се погрижа за това, щом проуча по-добре наличните възможности. Дотогава няма да изгние, нали?

— Гние, но много бавно — каза мъжът в червено.

— Господин… — Махит се огледа към Три стръка морска трева, нали беше културна асистентка, нека помогне, по дяволите.

— Икспланатл Четири лоста — услужливо подсказа Три стръка морска трева. — От министерството на науката.

— … Четири лоста — продължи Махит, като нарочно пропусна титлата: означаваше „учен“ в най-общия смисъл, по-точно дипломиран учен, — кога гниенето ще стане забележимо? Може би след още два месеца?

Четири лоста се усмихна достатъчно широко, за да лъсне тясна ивица зъби.

— След две години, госпожо посланик.

— Чудесно — каза Махит. — Значи имаме предостатъчно време.

Четири лоста се поклони над триъгълника на събраните си пръсти, сякаш бе чул заповед от нея. Махит подозираше, че той се държи снизходително. Трябваше да понесе и това. Налагаше се да обмисли всичко, но нямаше да го прави тук, в недрата на министерството на правосъдието с трима придворни и обслужващ моргата икспланатл, които сигурно дебнеха тя да направи някаква непоправима грешка и да я сполети участта на Искандр.

Погубен от собствената си физиология. След двайсет години живот в Града, през които е ял същото като тейкскаланците. Можеше ли да повярва в подобно твърдение?

„Искандр — каза на пустотата, където трябваше да бъде нейното имаго, — в какво си ни забъркал преди смъртта си?“

Нямаше отговор. От опита за досег с тази пустота сякаш падаше, макар да знаеше колко устойчиво е стъпила на пода.

— Бих желала — обърна се към Три стръка морска трева бавно и премерено, дори в подходящия стил, за да прикрие виенето на свят и страха — да се регистрирам като легитимен посланик на станциите в Тейкскалан, както и да се погрижа за багажа си.

Искаше да се махне оттук. По-скоро.

— Това се подразбира, госпожо посланик — отвърна асистентката. — Икспланатл. Дванайсет азалии. Двайсет и девет инфографа. Както винаги, вашата компания беше удоволствие за мен.

— Както и твоята за нас, Три стръка морска трева — отговори й Дванайсет азалии. — Оставяме те в приятната компания на посланичката.

Три стръка морска трева пак помръдна едното си рамо, като че да подчертае, че нищо от казаното не би могло да е особено важно за асекрета в императорския двор. Махит почувства внезапна симпатия към нея, но съзнаваше, че всъщност отчаяно търси съюзник. Толкова самотна беше без думите на имагото. Той трябваше да се обади всеки момент. Щом се опомни от емоционалния взрив. Всичко беше наред. Дори вече не беше замаяна.

— Ами да вървим? — предложи тя.

2

… спешно насочете вниманието си!

(предстоящото е ново и важно)

НЕЗАБАВНО по Осми канал!“…

Тази вечер Седем хризопраза и Четири явора ни предлагат репортаж от Одил-1 в системата Одил, където Двайсет и шести легион под командването на субяотлек Три стръка смрадлика се подготвя за отлитане от планетарна орбита, след като въстанието в столицата на Одил-1 бе потушено… след малко Четири явора, който е на централния площад в столицата, ще ни предложи интервю с възстановения на поста си планетарен губернатор Девет совалки… очаква се през следващите две седмици търговските превози през портала Одил да се върнат към нормалните си равнища…“

Вечерна новинарска емисия по „Осми канал!“,

излъчена по вътрешната облакохватна мрежа в Града

на 245-ия ден от 3-та година през 11-и индик на

Императора на цял Тейкскалан Шест посоки

СПИСЪК НА ЗАДЪЛЖИТЕЛНИТЕ ДЕЙСТВИЯ ПРИ ДОБЛИЖАВАНЕ НА ПОДПРОСТРАНСТВЕН ПОРТАЛ, СТРАНИЦА 2/2

… намалете скоростта до 1/128 от максималната подсветлинна скорост, за да имате възможност за маневри при опасност от сблъсък с непринадлежащи към Станциите кораби, излизащи от другата страна.

17. Съобщете за предстоящия скок по местните радиочестоти.

18. Съобщете за предстоящия скок на екипажа и пътниците.

19. Доближете със скорост 1/128 областта на най-силна оптична дисторзия…“

Учебник за пилоти в Станция Лзел, с. 235

В апартамента на посланика присъствието на Искандр се долавяше със същата сила, с която той отсъстваше от главата на Махит: все едно я бяха обърнали наопаки, за да попадне сред вещите на своето имаго вместо сред спомените му. Апартаментът беше проветрен преди пристигането й… или поне тя се надяваше да е така заради отворените прозорци и антисептичния дъх на почистващ препарат, който нахлуващият и поклащащ завесите вятър не успяваше да разнесе. Въпреки това се натрапваше усещането, че тук някой е живял, и то дълго.

Истинският Искандр бе харесвал синия цвят и явно скъпите мебели от някакъв тъмен лъскав метал. Пестеливите очертания на работния плот и ниският диван биха подтикнали всеки, които е израснал в станция или кораб, а не на планета, да се почувства у дома си, затова пък наглед копринени дебели килими с шарки покриваха пода. Махит бе обзета от мимолетно радостно желание да ходи боса тук заради чистото телесно удоволствие и се замисли за кой ли път, че наследяващите имаго споделят дори естетическите вкусове с предшествениците си. Искандр бе стъпвал бос с удоволствие по тъканите килими, изглежда и на нея това й харесваше, макар че досега не бе имала възможността да го прави.

Зад вътрешната врата имаше спалня. Искандр бе окачил на тавана над леглото си метална мозайка, изобразяваща тейкскаланска звездна карта на пространството около Станциите, сякаш е обявявал на всеослушание: „Легнете ли тук, спите сред ресурсите на целия сектор!“.

Картата беше толкова красиво изработена, че почти не изглеждаше натрапчиво. Почти.

На масичката до леглото имаше спретната купчинка кодекси и пластмасови листове на инфофишове. Махит се съмняваше Искандр да е бил от хората, които подреждат старателно четивата си преди сън, защото и тя в никакъв случай не беше от тях. Най-лесно би било той да присъства в главата й, за да го попита, но какво щеше да прави, ако Искандр не се върне? Ако онзи ужасен емоционален изблик е изгорил връзките между нейната имаго-машина и ствола на мозъка й, преди двамата да са имали възможност да се слеят в една личност? Ако бяха имали повече време, машината би загубила значението си — тя щеше да се превърне в Искандр или той в нея, или щяха да станат нова по-цялостна Махит Дзмаре, която знае същото като Искандр Агхавн дори чрез интимността на мускулната памет, натрупаните умения и вкоренените инстинкти, гласовете им щяха да се слеят в един, щяха да бъдат ново звено в приемствеността на поредицата от имаго. Но сега? Какво трябваше да прави? Да изпрати вкъщи искане за наръчник по ремонт? Да се прибере и да зареже работата си несвършена, без отговор и на въпроса защо той е умрял? Поне не би имала проблеми с езика без помощта му — половината й сънища бяха на тейкскалански, а в тях твърде често присъстваше Градът, — но опиташе ли досег с мястото, където бе чувствала тежестта на присъствието му, отново я застигаше замайващото, страховито чувство, че пропада. Тя седна на края на леглото и се вторачи в подравнените краища на кодексите, докато не се увери, че няма да припадне. Незнайният чистач на стаите се бе постарал да подреди всичко, а това подсказваше, че е премахнал и по-явните улики.

Ето, вече мислеше за улики.

Разбира се, за какво друго да мисли? „Мисли за коварство — каза си тя. — Мисли за злонамереност и двуличие.“ Той се бил задушил. Заради алергична реакция или нещо подобно. Всичко винаги опираше до политиката. Та това беше Градът. Всеки тук имаше облакохват, шепнещ някаква история пред очите му. Интриги, планове с двойно и тройно дъно, а нали и тя прекара детството си в четене на същите истории, дори измисляше свои — о, само бледи имитации, но изречени в безупречна стихотворна стъпка сред досадно безличните метални стени на станцията, с което не ставаше ничия любимка, но това нямаше никакво значение за нея.

„Мисли като тейкскаланка.“

Уличаващата информация сигурно бе заличена или маскирана като безобидна.

Или пък Искандр я бе скрил, ако е знаел какво ще го сполети или поне е подозирал. Ако е бил досетлив. (Имагото беше досетливо, но и остаряло. Човек би могъл да се промени за петнайсет години.)

Махит се зачуди в какво би се превърнала, ако остане толкова дълго на това място. Особено без имагото — най-важното в момента беше, че го нямаше. Ако той не се появеше отново (разбира се, ще се появи, това е само някакъв кратък проблем, някаква грешка, утре ще се събуди и той ще бъде с нея), трябваше да умува и за саботаж, не само за улики. Нещо се обърка в нейната имаго-машина — или саботаж, или повреда. Или индивидуална несъвместимост. Може би причината беше у нея. Нейната психика е отхвърлила неговата. Потръпна. Още имаше боцкане в ръцете си, усещаше ги чужди.

— Вашият багаж е обработен и отново разполагате с него — съобщи Три стръка морска трева, влязла през прибралата се в стената врата на спалнята. Махит изопна рамене и се постара да покаже с вида си, че няма никакви неврологични проблеми. — Никаква контрабанда. Засега сте много скучна варварка.

— Поводи за вълнения ли очаквахте? — подхвърли Махит.

— Вие сте първата ми варварка — отвърна Три стръка морска трева. — Очаквам какво ли не.

— Не се съмнявам, че вече сте срещали чужденци. Това е Скъпоценният камък на света, в края на краищата.

Срещала съм, но не съм била тяхна асистентка. Вие сте моята чужденка, госпожо посланик. Отварям вратите за вас.

Три стръка морска трева си послужи с толкова старомодна форма на глагола, че може би вложи скрит смисъл в думите си. Махит рискува да се престори, че владее езика не чак толкова добре, затова каза:

— Струва ми се, че отварянето на врати е задължение, което не подобава на патриций втора класа.

Усмивката на асистентката беше по-подчертана от присъщите за тейкскаланците изражения, стигна чак до очите й.

— Нямате облакохват. И не можете да отворите някои врати, госпожо посланик. Градът не знае, че съществувате реално. А и без мен как бихте могли да разшифровате пощата си?

Махит изви вежда.

— Пощата ми е шифрована, така ли?

— И се трупа без отговори от три месеца.

Махит се изправи и излезе от спалнята — поне тази врата я разпознаваше.

— Това е поща на посланик Искандр Агхавн, не е моя.

Три стръка морска трева я последва.

— Няма разлика. Посланик Дзмаре, посланик Агхавн… — Махна с ръка наляво-надясно. — Пощата е за посланика.

Разликата беше още по-малка, отколкото Три стръка морска трева би могла да си представи. Или поне щеше да бъде, ако имагото се появеше отново. Махит осъзна, че му е сърдита, а не само се тревожи за възможния механичен проблем. Той просто изпадна в паника, щом се зърна мъртъв, причини й адреналинова криза заедно с най-странното главоболие в нейния живот, а сега тя остана сама с пощата, на която неговото „аз“, преживяло още петнайсет години в Тейкскалан, не бе отговорило заради почти несъмненото му убийство. И отгоре на това се сдоби с културна асистентка, която имаше чувство за хумор.

— А тази поща е шифрована.

— Разбира се. Ако не беше, това нямаше да е проява на кой знае какво уважение към посланика. — Три стръка морска трева взе купа, от която стърчаха нагъсто инфоекрани — малки правоъгълници от дърво, метал или пластмаса около схемите, всеки старателно украсен с личната иконография на подателя. Извади пълна шепа от тях и от ставите на пръстите й сякаш щръкнаха нокти. — С какво бихте желали да започнете?

— Ако пощата е предназначена за мен, би трябвало аз да я прочета — натърти Махит.

— От правна гледна точка е съвсем същото да я прочета аз — отвърна Три стръка морска трева, макар и с достатъчно любезен тон.

Любезността не стигаше. Махит искаше съюзница — искаше Три стръка морска трева да бъде услужлива и полезна, а не надвиснала заплаха, защото тази жена трябваше да живее в съседната стая и да отваря врати, докато е назначена да я наглежда. А Махит вече започваше да проумява в какъв капан е попаднала в Града. И още не съществуваше истински за всевиждащите му очи. Но желанието й не беше достатъчно, за да превърне Три стръка морска трева в придатък на нейната воля, каквото и да казваше тя.

— Може да е така по законите на Тейкскалан — отбеляза Махит. — Но изобщо не е същото по законите на Станциите.

— Госпожо посланик, дано не сте преценили, че не можете да ми се доверите за упътването ви из императорския двор.

Махит сви рамене и разпери ръце.

— А какво стана с културния асистент на моя предшественик?

Дори въпросът й да смути Три стръка морска трева, това не пролича в изражението й. Тя отговори безстрастно:

— Бил е назначен на друга длъжност след изтичането на двете години служба при посланика. Доколкото знам, дори вече не живее в дворцовия комплекс.

— Как се казваше?

Ако Искандр присъстваше в главата й, щеше да знае, защото онези две години са били за него първите в Града, тоест бяха част от петте години опит като посланик.

— Петнайсет двигателя, струва ми се — нехайно изрече Три стръка морска трева.

И Махит беше принудена да се опре на бюрото на Искандр, да се вкопчи в ръба под напора на объркани чувства, нахлули незнайно откъде: симпатия и досада, призрачно лице с облакохват в бронзова рамка, закриваща цялото ляво око от надочната кост до скулата. Петнайсет двигателя, какъвто беше в спомените на имагото Искандр. Проблясък… не, избухване на спомени. Махит опита мислено: „Искандр?“. Нямаше отговор.

Три стръка морска трева се бе вторачила в нея. Махит се зачуди как ли изглежда. Може би пребледняла и разсеяна.

— Бих искала да поговоря с него. Имам предвид с Петнайсет двигателя.

— Уверявам ви — започна Три стръка морска трева, — че имам богат опит и изключително високи показатели във всички способности, необходими за работа с чужденци. Убедена съм, че ще се справим добре.

— Асекрета…

— Госпожо посланик, наричайте ме Три стръка морска трева, моля ви. Все пак съм вашата асистентка.

— Три стръка морска трева… — Махит усърдно си наложи да не повиши тон, — … бих искала да попитам вашия предшественик как моят предшественик си е вършил работата тук, може би и да му задам въпроси за обстоятелствата около неговата твърде преждевременна и — ако се съди по натрупаната поща — крайно неудобна за всички смърт.

— Аха… — отрони асистентката.

— Именно — натърти Махит.

— Да, смъртта му беше много… неудобна, както се изразихте, но напълно случайна.

— Сигурно е така, но той беше мой предшественик, — Махит знаеше, че ако Три стръка морска трева е такава тейкскаланка, каквато изглеждаше, желанието за запознаване с личните особености на човека, заемал преди същото положение в обществото, би било за нея толкова убедително от културна гледна точка, колкото и желанието да научиш повече за вероятното си бъдещо имаго би изглеждало в Станция Лзел. — И затова искам да поговоря с човек, който го е познавал толкова добре, колкото ще се опознаем ние двете.

Опита да се възползва точно от мускулната си памет как Искандр бе разширил очите й в тейкскаланска усмивка и се постара да си придаде същото изражение.

— Госпожо посланик, съчувствам искрено на… положението, в което се намирате понастоящем — каза Три стръка морска трева, — и ще изпратя съобщение на Петнайсет двигателя, където и да се намира сега, заедно с отговорите на натрупалата се поща.

— … което не мога да направя самостоятелно, защото е шифрована.

— Да! Но аз мога да разшифровам почти всички стандартни форми и повечето от нестандартните.

— Все още не сте ми обяснили защо моята поща е шифрована по такъв начин, че аз да не мога да я разшифровам.

— О, в никакъв случай не съм искала да проявя пренебрежение към вас. Убедена съм, че във вашата станция ви смятат за много добре образована. Но в Града за шифроване обикновено се използва поетичен код, а ние изобщо не очакваме, че чужденците задължително ще го знаят. А пощата на посланик се шифрова, за да бъде изтъкнато, че посланикът е умен човек, който познава добре императорския двор и дворцовата поезия. Това е… обичай. Всъщност не е истински шифър, а по-скоро игра.

— Между другото, имаме си поезия и в Лзел.

— Знам — увери я Три стръка морска трева толкова добродушно, та на Махит й се прииска да я хване и раздруса, — но вижте например това. — Взе алено лакирано инфоекранче, двете му части слепени с кръгче от златист восък, в който бе вдълбано стилизирано изображение на Града — тейкскаланския имперски символ. — Няма съмнение, че е предназначено за вас, защото е от днес.

Тя счупи печата и инфоекранът се разгърна във въздуха между двете — поток от холографски йероглифи, които Махит би трябвало да разбира. Нали четеше имперска литература от дете?

Три стръка морска трева докосна облакохвата си.

— Бих се обзаложила, че можете да го дешифрирате самостоятелно… нали сте запозната с политическата поезия?

— Куплети от петнайсет срички в ямбична стъпка с цезура между осмата и деветата срички — отвърна Махит и осъзна, че говори като студентка на устен изпит, а не като познавач на Тейкскалан, но не знаеше как да се въздържи от този тон. — Лесно е.

— О, да! А шифрите на повечето съобщения в императорския двор се основават на пряко заместване, като се използват началните четири куплета от най-популярната енкомиастика през миналия сезон… тоест поетична възхвала, но вие знаете това, щом сте наясно със сричките и цезурите. А от няколко месеца най-популярна е „Песен на възраждането“ с автор Два календара. Мога да ви я осигуря, ако наистина желаете сама да дешифрирате пощата си.

— Непременно ще се запозная с най-добрия образец на поетичната енкомиастика според Града — натърти Махит.

Три стръка морска трева прихна.

— Чудесно. Държите се, сякаш сте родена тук.

Махит не се чувстваше поласкана.

— И какво съдържа посланието?

Асистентката присви очи — зениците й се извиха наляво и нагоре в поредица от микроскопични движения, за да дават команди на облакохвата, — после се вторачи напрегнато в инфоекрана.

— Официална покана за личния салон на императора и състезанието по ораторско майсторство, което ще се проведе в рамките на банкета по случай представянето на дипломати след три дена. Предполагам, че ще искате да го посетите?

— Защо да не искам?

— Ако предпочитате например да оскърбите всички познати на вашия предшественик и да подчертаете, че Станция Лзел е настроена враждебно към имперските интереси, отказът от тази вечеря би станал добро начало.

Махит се наведе толкова близо към нея, че усети ритмичните повеи на топлия й дъх, и оголи зъбите си в най-варварската усмивка, която успя да изобрази. Наблюдаваше я как се опитваше да не трепне, да не отстъпи назад. И долови мига, когато Три стръка морска трева се овладя и проумя какво се случва. Тогава й каза:

— Нека предположим, че не съм идиотка.

— Бихме могли — съгласи се асистентката. — Хората от вашия народ винаги ли нарушават личното пространство на онзи, когото искат да упрекнат?

— Когато е необходимо — увери я Махит. — А в замяна аз ще допусна, че не сте замесена в очевиден опит за дипломатически саботаж.

— Да, замяната ми се струва равностойна.

— Щом е така, приемам любезната покана на Негово императорско величество. Изпратете отговора, след като го подпиша. След това трябва да се заемем с тази натрупана купчина инфоекрани.

Разчистването на купчината им отне остатъка от следобеда, проточи се и във вечерта. Повечето съобщения бяха типични за посолството на малка, но политически значима държава — молби от имперската канцелария и от университети за информация относно нравите, икономиката и възможностите за туризъм, които Лзел би могла да предложи, протоколни запитвания. Искания за входна виза от жители на Станциите, които живееха в пространството на Тейкскалан и желаеха да се завърнат у дома (Махит одобри всички), както и по-малък брой съобщения от желаещи да дойдат в империята — одобри и тях и ги препрати към едно от имперските управления, занимаващи се с „входни визи за варвари“. Имаше неочаквано много частично одобрени искания за разрешение тейкскалански военни кораби да прекосят транзитно сектора на Станциите — всички с личния печат на Искандр, но съвсем малко от тях подписани от него. Частично одобрените не означаваха нищо, защото не даваха официално разрешение. Изглеждаше, че на Искандр му е било попречено, докато е позволявал на половин легион тейкскалански бойни кораби да навлязат в територията на Лзел. Махит отдели малко време да поумува над стъписващия брой на исканията и да се чуди защо не са били подпечатани и подписани наведнъж, после ги сложи настрана, за да се заеме с тях на спокойствие. Каквото и да е вършил Искандр до мига на смъртта си, тя не беше готова да пусне тейкскалански бойни кораби в сектора на своите станции без поне някакво проучване защо напират натам в такова количество.

Сред тези искания нямаше нито едно за „Червената жътва на възхода“. Не Искандр, а някой друг бе одобрил полета на този кораб, който я доведе тук. Нали Искандр вече е бил мъртъв, когато е трябвало да бъде разгледано това искане. На Махит й се догади леко. Някой бе изпратил кораба… трябваше да научи кой…

Но Три стръка морска трева й подаде следващия инфоекран, който представи обсебваща вниманието бъркотия за вносни мита на партида стоки, за чието разнищване би отишъл поне половин час, ако Искандр бе отговорил веднага. Махит имаше нужда от почти три пъти повече време, за да стигне до решение, защото един от участниците в сделката вече бе напуснал планетата (жителят на Станциите), а друг бе станал имперски поданик чрез брак и бе променил името си през месеците оттогава. Махит възложи на Три стръка морска трева да издири новия тейкскаланец под новото му име и да му изпрати официално нареждане да се яви в правния отдел на управлението за междузвездни търговски лицензи.

— Просто се погрижи да отиде там и да плати вносните мита за товара, който е купил от гражданин на моите Станции, каквото и да е името му сега.

Научиха, че мъжът си е избрал името Трийсет и шест всъдеходни коли за тундра. От това откритие и Махит, и Три стръка морска трева се смълчаха изумени.

— Никой не би нарекъл детето си така — недоволно промълви асистентката след малко. — Той няма никакъв усет. Дори ако родителят или инкубаторът му са били на студена планета с обширна тундра, където са много необходими всъдеходни коли.

Махит сви вежди от внезапно объркване, спомни си ясно онази част от първоначалното чуждоезиково обучение в Лзел, когато насърчиха целия им клас да си измислят тейкскалански имена. Тя избра Девет орхидеи, защото героинята на тогавашния й любим тейкскалански роман за приключенията на инкубаторна посестрима на бъдещата императрица Дванайсет слънчеви изригвания беше Пет орхидеи. Почувства се същинска тейкскаланка, като се вдъхнови от любима книга за името си. Тогава й се струваше, че изборът на останалите деца е бил много по-несполучлив, настрои се твърде снизходително към тях. А сега, попаднала в сърцевината на тейкскаланския космос, смяташе себе си за самонадеяна, а цялата случка — за нелепост. Все пак попита Три стръка морска трева:

— Как по-точно решавате какви да са имената ви?

— Числата се подбират за късмет или според качествата, които човек иска за детето си, или според модата. „Три“ винаги е любимо, както е с всички малки числа. От тройките се очаква да бъдат стабилни и оригинални, да бъдат като триъгълник — не може да се свлече настрани, символизира върховете на мисълта, в такъв дух. Този човек си е избрал „Трийсет и шест“, опитва се да изглежда като новобогаташ в Града, малко е глуповато, но не е чак толкова зле. Лошата част е „всъдеходна кола за тундра“. Ама че… Кръв и слънце! Формално е допустимо, може да бъде неодушевен предмет или архитектурен елемент, но е толкова… Хубавите имена са с растения, цветя и природния явления. И не с чак толкова много срички.

За пръв път виждаше Три стръка морска трева толкова развълнувана и беше трудно да не почувства симпатия към нея. Тя беше забавна. Но Трийсет и шест всъдеходни коли за тундра беше още по-забавен.

— Когато учех езика — подхвана, защото реши изведнъж да сподели спомен, да предложи на свой ред нещо в това взаимно опознаване на култури, нали трябваше да работят съвместно, — поискаха от нас да си измислим тейкскалански имена и мой съученик от онези, които се представят безупречно на изпитите, обаче имат ужасен акцент, си избра 2е астероида. Говоря за ирационалното число е. Той се мислеше за остроумен.

Три стръка морска трева поумува и прихна.

— Наистина е остроумен. Това е забавно.

— Нима?

— И още как. Все едно превръща цялата си личност в насмешка над самия себе си. Бих си купила роман от автор Две е астероида, вероятно би се оказал сатиричен.

Махит се засмя.

— Онзи човек не беше достатъчно изтънчен, за да пише сатира. И се държеше отвратително като съученик.

— Името подсказва това — съгласи се Три стръка морска трева, — но е проявил изтънченост случайно, а така е още по-весело.

После взе поредния инфоекран и се зае да дешифрира следващия проблем, който Махит трябваше да реши.

Следобедът се изниза в работа, с която Махит се справяше добре, тъкмо за нея бе обучена, ако ще формалностите да бяха заплетени по тейкскалански и се налагаше асистентката й да проявява уменията си в дешифрирането. По залез Три стръка морска трева поръча две купички кнедли с месо и подправки в гъст сос с малко червено масло. Тя увери Махит, че е твърде невероятно да има алергия към някоя от съставките в гозбата.

— Това е иксхуи — обясни асистентката. — Храним и бебета с нея!

— Ако умра — подхвърли Махит, — няма кой да отговаря на пощата още три месеца и какво ще правите тогава?

Набоде кнедла с двузъбата вилица. Щом я захапа, сякаш избухна в устата й лютичка и топла. Червеното масло беше подправено изкусно, пикантно само колкото да проточи вкуса по езика й и да я подсети мимолетно за невротоксични въздействия, преди да стане много приятно. Изведнъж усети колко е прегладняла. Не бе хапвала нищо след слизането от кораба.

Малко й олекна, когато видя как Три стръка морска трева излапа своята порция иксхуи със същото настървение. Махит махна с вилицата към паничката.

— Прекалено вкусно е, за да го давате на бебета.

Очите на асистентката се поразшириха в тейкскаланска версия на подхилване.

— Храна за работещи хора. Толкова приятна, че не можеш да я ядеш бавно.

— За да се заемеш отново с работата колкото може по-скоро?

— Схващате идеята.

Махит леко кил на глава встрани.

— Вие сте от хората, които работят неспирно, нали?

— Такива са задълженията ми, госпожо посланик.

— Наричай ме Махит, моля те. Сигурна съм, че има културни асистенти, които не са толкова услужливи.

На Три стръка морска трева почти й пролича, че е поласкана.

— О, мнозина са. Но културна асистентка е сегашното ми назначение. А работата ми е да бъда асекрета.

Разузнаване, протоколни формалности, тайни… и ораторско майсторство. Стига цялата литература за Града, която Махит бе изчела, да не лъжеше.

— И в какво се състои тази работа?

— Политика — отвърна кратко Три стръка морска трева.

Да, това беше доста близо до впечатленията от прочетеното.

— Щом е така, защо не ми обясниш каква е тази история с разрешенията за бойните кораби?… — подхвана Махит.

В този миг откъм вратата на апартамента се разнесе звън, който я накара да трепне, но май не беше неблагозвучен за асистентката.

Три стръка морска трева отиде до вратата и набра код на стенната клавиатура. Махит наблюдаваше пръстите й и се мъчеше да запомни колкото можеше от последователността на символите. Нали би трябвало да може да се справя с вратите на собствения си апартамент. (Освен ако беше затворничка в по-голяма степен, отколкото си представяше. Колко строги бяха критериите на Града за истинските хора, които могат да се движат свободно в него? Как й се искаше да попита Искандр.) Кодът беше приет, появи се холограма на чакащия отвън мъж, името и поредицата от титли се рееха над главата му в плътни йероглифи със златисти контури. Млад, с широки скули, бронзова кожа, гъста тъмна коса над ниско чело — образ, който имперското изкуство като че предпочиташе. Махит го видя в моргата. Дванайсет азалии щеше да бъде Безличният придворен номер три, но Махит сякаш долавяше в присъствието му някакъв старателно спазен стандарт на чужда култура за мъжка красота. И се чувстваше малко чудато, защото не реагираше никак на присъствието му. Той беше като художествена творба. „Дванайсет азалии, патриций първа класа“ — така го бе представила Три стръка морска трева, тоест поне знаеше името му, а може би го познаваше и малко по-добре.

— Нямам представа какво може да иска той — натърти асистентката, значи познанството наистина не беше само по име.

— Отвори му — каза Махит.

Три стръка морска трева притисна плътно палец към сензора на стената (дали реагираше на регистрирани пръстови отпечатъци и нима тейкскаланците биха използвали толкова примитивна технология?), вратата се отдръпна, за да пусне вътре Дванайсет азалии с пъстротата на оранжевите му ръкави и кремавите ревери. Махит напрегна воля, за да се справи с пълната поредица официални любезности без помощта на Искандр (а уж нямаше да се тревожи поне за тези неща), но едва бе започнала да се представя и Дванайсет азалии я прекъсна:

— Аз дойдох във вашия апартамент, нека пропуснем всичко това.

Мина покрай Три стръка морска трева, като лепна приятелска целувка на слепоочието й и предизвика изражение на силна досада по лицето й, и се настани на дивана.

— Посланик Дзмаре — поде той, — за мен е удоволствие да ви приветствам в Скъпоценния камък на света.

Три стръка морска трева се намести до него, очите й бяха широко отворени, ъгълчетата на устата й видимо извити нагоре.

— Цветче, нали уж щяхме да пропуснем формалностите.

— Тръстико, спестяването на времето за формалности не ме е направило нелюбезен — изтъкна Дванайсет азалии и се обърна към Махит с широка, неприсъща за тейкскаланец усмивка. — Госпожо посланик, надявам се тя да не се е държала прекалено грубо с вас.

— Цветче, пак ли започваш… — въздъхна асистентката.

Наричаха се с прякори. Това беше… мило, но и хем забавно, хем смущаващо.

— Изобщо не се е държала грубо. — Махит заслужи театрално пресилен поглед на благодарност от Три стръка морска трева. — Добре дошли в дипломатическата територия на Станция Лзел. С какво мога да ви бъда полезна освен с възможността за светски разговор с моята културна асистентка?

Дванайсет азалии си придаде загрижено изражение. Махит подозираше, че то е тънко було върху по-противен, но пък по-искрен оживен интерес. Твърде притеснително беше, че всеки тейкскаланец ще я смята за не по-схватлива от ключалката на някоя врата и ще очаква от нея да разпознава само повърхностното — униформи и привидна загриженост. Питаше се колко ли време ще мине, докато някому хрумне да я възприема сериозно.

— Имам обезпокоителни сведения — заяви Дванайсет азалии — за трупа на вашия предшественик.

Я виж ти. Може би той вече я възприемаше сериозно. (И може би тя щеше да се окаже права в незабавните си догадки, че Искандр няма как да е умрял случайно. Не му беше присъщо, а и в Града нищо не беше толкова просто.)

— Има някакъв проблем с тялото ли?

— Да, възможно е.

Но жестът му подсказваше, че проблемът е несъмнен, остава само да установят точно какъв е той.

— Цветче, ако беше само „възможно“, нямаше да ми се бъркаш в работата — вметна Три стръка морска трева.

— Ще си позволя да напомня, че трупът на моя предшественик е моя работа — намеси се Махит.

— Махит, вече говорихме за това — нетърпеливо отвърна Три стръка морска трева. — Едно и също е от юридическа гледна…

— Но не и от морална гледна точка — прекъсна я Махит. — Особено когато говорим за гражданин на Лзел, какъвто той беше неоспоримо. Какъв е проблемът?

— След като икспланатл Четири лоста излезе от залата за аутопсии, аз останах още малко при трупа и се възползвах от апаратурата — обясни Дванайсет азалии. — Заради текущите ми задължения в министерството на информацията — занимавам се с медицинското обслужване и достъпността на инфраструктурата за чужденци по време на престоя им при нас, — съм настроен много любознателно към тяхната физиология, която понякога е твърде различна от човешката! Госпожо посланик, изобщо не се опитвам да намекна, че обитателите на Станция Лзел не са хора. Но моето любопитство е неутолимо, можете да попитате и Тръстиката за това, тя ме познава още от началния ни стаж като асекрети.

— Да, неговото любопитство е неутолимо и често му навлича големи неприятности, особено при интересни аутопсии или по-особени медицински случаи — обади се Три стръка морска трева. Махит забеляза напрегнатите челюстни мускули, обтягането на устните. — Говори по същество. Две палисандрови дръвчета ли те изпрати да ме провериш?

— Тръстико, не съм момче за поръчки дори на министъра на информацията. А сега по същество — останах и извърших оглед на трупа на предишния посланик. И установих, че този труп не се състои изцяло от органична материя.

— Какво?! — възкликна Три стръка морска трева.

А Махит трябваше да стисне устни, за да не избълва псувня на своя език.

— Какво имате предвид? — попита тя.

Дали Искандр не бе поискал да му заменят болна тазобедрена става? Такова чуждо тяло е безобидно и лесно обяснимо, а и се забелязва по-лесно от имплант в основата на черепа, който отначало му е дал неговото имаго, а след това е записвал копие на неговите знания, личност и памет — копие, което трябваше да бъде предадено нататък във времевата линия.

— Мозъкът му е пълен с метал — заяви Дванайсет азалии и я лиши от тази мимолетна надежда.

— Да не е шрапнел? — предположи Три стръка морска трева.

— Няма рани. От мен да знаеш, съдебният медик щеше да открие раните, ако ги имаше. Но цялостното сканиране на тялото дава много по-пълна информация. Не мога да си обясня защо не са го извършили досега… може би заради очевидната причина за смъртта — анафилактичен шок…

— За мен е по-интересно мигновеното ти хрумване, че е възможно в главата му да има шрапнел — побърза да каже Махит на Три стръка морска трева, за да отклони разговора от по-опасните теми.

Ако знаеше дали Искандр е разгласил нещо за имаго-процеса, щеше да й бъде от полза, но тя дори не можеше да попита своята версия на Искандр, а и как тази версия да знае какво е правило нейното… да, нейното продължение през тези години?

— Градът е враждебен понякога — отбеляза Три стръка морска трева.

— Стават злополуки — добави Дванайсет азалии. — Напоследък са повече. Някой използва неправилно облакохвата си. Градът реагира пресилено…

— Това не е проблем, с който ще ти се наложи да се справяш някога — каза й асистентката с безметежна увереност, на която Махит изобщо не беше готова да се довери.

— Моят предшественик имаше ли облакохват? — попита тя.

— Нямам представа — призна Три стръка морска трева. — За да го има, би трябвало да е получил разрешение лично от Негово величество Шест посоки. Чужденците не ги получават — да бъдеш свързан с Града е право, полагащо се на тейкскаланците.

Облакохватите се полагаха само на тейкскаланци, отваряха врати, а вече се оказваше, че ги излагат и на по-големи рискове. Махит се чудеше колко подробно устройствата проследяват движенията на гражданите и кой всъщност се занимава с тези сведения.

— Независимо дали предишният посланик е имал облакохват — прекъсна размислите й Дванайсет азалии, — в мозъчния му ствол има твърде голямо количество загадъчен метал, затова допуснах, госпожо посланик, че бихте желали да научите това, преди някой да се е опитал да инсталира нещо подобно във вашия мозък.

— Цветче, преливаш от жизнерадост както винаги.

— Кой друг знае за това? — попита Махит.

— Не съм казал на никого — увери я той и с показна скромност събра длани, покрити от дългите ръкави на куртката му.

Махит долови неизреченото „засега“ и си зададе въпроса какво ли иска този човек от нея.

— А защо казахте на мен? Посланикът би могъл да носи какви ли не импланти — например регулатор срещу епилептични пристъпи, каквито се поставят често, ако епилепсията се прояви в зряла възраст. — Послужи си със стандартната лъжа за имаго-машините, пробутвана на чужди за станциите хора. — Предполагам, че велика цивилизация като тейкскаланската също има подобни устройства. Можехте да проверите в медицинската история на посланика, вместо да губите толкова време.

— Ще ми повярвате ли, ако кажа, че исках да видя как ще постъпите? Вашият предшественик беше… хм, твърде политически активен за посланик. Любопитен съм дали всички от Лзел сте такива.

— Аз не съм Искандр — натърти Махит и я обзе тежък срам. А трябваше в по-голяма степен бъде и Искандр. Ако имаха повече време за сливането… ако той не се бе залутал някъде в главата й. — А и „политически активен“ може да има различни значения. Според вас дали и онзи икспланатл знае?

Дванайсет азалии се усмихна достатъчно широко, за да лъснат зъбите му.

— Не го спомена пред вас. Нито пред мен. Но той е икспланатл от медицинската колегия в министерството на науката… как да знаем какво е важно според него?

— Искам да видя лично — настоя Махит и стана.

Дванайсет азалии я погледна зарадван от долу нагоре.

— О, значи и вие сте политически активна.

3

„Във всяка клетка разцъфва химически огън

[ИМЕ НА ПОКОЙНИКА] предаваме на [земята/слънцето]

и ще избухне в хиляди цветя колкото диханията му приживе

и ще си спомняме името му

и имената на неговия родител/родители

и в тяхно име от дланите на събраните тук хора

също ще разцъфне кръв, за да запратят

този химически огън в [земята/слънцето]…“

Откъс от типично тейкскаланско погребално

слово по подражание на „Панегирик за езуазуакат

Два амаранта“, с най-ранна възможна дата втори

индик на императрицата на цял Тейкскалан

Дванайсет слънчеви изригвания

„[шум]… повтарям, загубих изцяло контрол над кораба… премятам се… непознато енергийно оръжие, имам пожар в кабината [неясно] [неясно] [сквернословие] черни… черни кораби, бързи са, като дупки в [сквернословие] пустота… няма звезди… [сквернословие] не мога… [сквернословие] има още от тях [писък с продължителност около 0,5 секунди, последван от бучене, вероятно от взривна декомпресия, с продължителност 1,8 секунди, последвано от загуба на сигнала]“

Последно съобщение от Арагх Чтел, пилот от

Станция Лзел, изпълняващ разузнавателен полет

в края на сектора, дата 242.3.11 (тейкскаланско

летоброене, царуването на Шест посоки)

Този път Махит доближи пеша комплекса на министерството на правосъдието, Три стръка морска трева и Дванайсет азалии бяха край нея в неспирно променливи позиции. Чувстваше се като заложница или човек, тревожещ се да не стане жертва на политическо убийство — и двете догадки бяха твърде правдоподобни, за да запази спокойствие. Пък и щеше да се вмъкне без разрешение в морга. Или помагаше на някого с достъп до моргата да вкара там други, които нямат такъв достъп. Каквато и да беше истината, проявяваше политическа активност.

Съжаляваше, че не получи от Съвета на станцията поясни указания каква да бъде тази активност. Същината им, освен „научи какво е сполетяло Искандр Агхавн“, се изчерпваше с „върши си работата добре, застъпвай се за нашите граждани, опитай се да разубеждаваш тейкскаланците да не ни анексират, ако подхванат такъв разговор“. Дори остана с впечатлението, че горе-долу половината Съвет, особено Акнел Амнардбат, съветничката наследството, която обикновено се занимаваше с дипломацията и съхраняването на културата, се надяваше тя да хареса тейкскаланската култура само колкото нейните задължения да й допадат, но и да не я хареса достатъчно, за да пречи на по-нататъшното й просмукване в изкуството и книжнината на Станцията. Другата половина от Съвета, предимно съветникът Тарац от името на миньорите и съветничката Ончу от името на пилотите (тоест практичната половина от Съвета според Махит, а това мнение направо попарваше надеждите на Акнел Амнардбат) наблягаше на „отбивай мераците на империята да ни анексира и се старай ние да останем техен основен източник на молибден, волфрам и осмий, както и на информация и достъп до портала Анхамемат“. Дали „моят предшественик е бил убит и подозирам, че се въвличам в подмолно разследване, за да опазя тайната на нашите технологии“ можеше да бъде причислено към „не допускай тейкскаланците да ни анексират“? Искандр щеше да е наясно дали е така. Или поне щеше да има категорично мнение.

Имперското правителство се разполагаше в огромен и стар район на Града с очертанията на шестлъчева звезда: сектори за Изтока, Запада, Севера и Юга и още два — за Небето между Севера и Изтока и за Земята между Юга и Запада. Всеки сектор побираше кули с върхове като игли, претъпкани с кабинети и архиви, свързани с мостове и арки на няколко равнища. Струпани едно над друго вътрешни дворчета висяха във въздуха между кули с повече обитатели, подовете им бяха прозрачни или украсени с плочи от пясъчник и злато. По средата на всяко имаше хидропонна градина, растенията избуяваха във водата. Невероятен разкош в живота на планета. Изглеждаше и че цъфтящите растения в градините са подбирани по цветове — докато доближаваха министерството на правосъдието, цветчетата ставаха все по-наситено червени и средата на всяко дворче вече приличаше на басейн от искряща кръв. Махит скоро зърна сградата, в която бе влязла преди немислимо малко часове тази сутрин.

Дванайсет азалии плъзна върха на показалеца си по лъскава плоча от зелен метал до вратата, очерта бързо фигура, в която Махит като че разпозна калиграфски подпис — май позна знака „цвете“, скрит в средата на подписа. А изписването на името му съдържаше тъкмо този знак заедно с, дванайсет“ и добавката за вида цвете. Вратата изсъска и се плъзна встрани. Когато и Три стръка морска трева вдигна ръка към плочата. Дванайсет азалии я хвана за китката.

— Просто влезте — подкани приглушено, побутна ги навътре и остави вратата да се плъзне на мястото си. — Все едно за пръв път се промъкваш крадешком някъде…

— Имаме законно право на достъп — сопна му се тя шепнешком. — И без това ни има във визуалните записи на Града…

— … които нашият домакин не иска да бъдат свързани с неговото право на достъп — подчерта Махит тихо, но отчетливо.

— Именно — потвърди той, — а стигне ли се дотам някой да рови аудио-визуалните архиви на Града с въпроса „Кой ли е влизал в министерството на правосъдието днес?“, значи бездруго сме загазили много зле, Тръстико.

Махит въздъхна.

— Да не се помайваме. Заведете ни при моя предшественик.

Устните на Три стръка морска трева се свиха угрижено в тънка линия, тя пак отстъпи назад до лявото рамо на Махит, щом Дванайсет азалии ги поведе надолу.

Моргата си беше все същата. Студеният въздух миришеше на принудително пречистване. Онзи икспланатл или Дванайсет азалии след своя оглед бе покрил изцяло трупа на Искандр. Внезапен ужас обзе Махит — предишния път бе разтърсена от емоционални бури и хормонален приток от своето имаго, което накрая изчезна. Но въпреки това се върна тук. Думата „саботаж“ пак се мярна гадно в ума й: дали нямаше нещо зловредно в тази зала? (Или пък й се искаше залата да е зловредна, за да не се дължи саботажът на някакъв неин недостатък или на някого в Лзел?)

Дванайсет азалии пак смъкна покривалото от мъртвото лице на Искандр Агхавн. Махит застана до масата. Опитваше се да възприема трупа като материална обвивка, като физически проблем в настоящето, а не като нещо, въплъщавало в себе си личност — същата, която би трябвало да е въплътена и в нея.

Дванайсет азалии си сложи стерилни хирургически ръкавици, повдигна внимателно главата на трупа и я завъртя така, че Махит да вижда тила, с което скри от погледа й най-голямата следа от инжекциите в една от вените на гърлото. Плътта се движеше твърде гъвкаво за нещо, което е мъртво от три месеца.

— Забелязва се много трудно — каза той, — белегът е съвсем малък, но ако опипате около най-горните шийни прешлени, сигурен съм, че ще усетите аберацията.

Махит протегна ръка и притисна палец в основата на черепа между сухожилията. Кожата на трупа беше като гумена. Прекалено податлива, усещането беше странно. Белегът от имплантирането беше мъничък, а под него се напипваше разгърнатата структура на имаго-машината, твърдостта й бе като костта на черепа. При нея беше същото. Някога бе разтривала с пръсти мястото, докато учеше. Вече не го правеше, откакто й присадиха имаго-машината с първите пет години опит на Искандр като посланик. Навикът не беше от най-упоритите, а и ставаше издайнически извън Станцията, тя го остави да изчезне в новата съчетана личност, в която двамата трябваше да се превърнат.

— Да, усещам я — потвърди Махит.

— Добре — усмихна се Дванайсет азалии. — Какво представлява според вас?

Би могла да му каже. Ако я питаше Три стръка морска трева, нищо чудно да го направеше — знаеше колко опасен е този подтик още в мига, когато го почувства. Нямаше нищо безопасно в откровеността към който и да е тейкскаланец, и то още първия ден… но тя беше отчайващо самотна без Искандр и толкова й се искаше.

— Очевидно е неорганично, но го е носил дълго.

Уклончив отговор. Трябваше да приключва с това неразумно опипване на труп, да се прибере в апартамента си, да се скрие зад затворена врата и да се справи с копнежа си за… приятелство. Не можеше да се сприятелява с граждани на тейкскаланската империя. Особено с асекрети — и двамата служеха в министерството на информацията…

— Никога не съм чувала да му е правена операция на гръбнака — обади се Три стръка морска трева. — Нито веднъж през всички години, докато живя тук. Нито заради епилепсия, нито по друга причина.

— А ти би ли обърнала внимание, ако се е случило? — попита я Махит.

— След като прекарваше толкова време в императорския двор? Твоят предшественик се набиваше на очи. Ако изчезнеше само за седмица, някой непременно би подхвърлил, че той вече липсва на Негово величество…

— Нима? — озадачи се Махит.

— Както вече споменах, той беше политически активен — вметна Дванайсет азалии. — Значи според вас този метал може да е бил имплантиран преди назначаването му за посланик?

— И какво върши това нещо? — попита Три стръка морска трева. — Цветче, това е много по-любопитно за мен от точния момент на поставянето.

— Дали посланичката е запозната с такива технически въпроси? — лековато подхвърли Дванайсет азалии.

По-скоро закачливо, каза си Махит. Може би дори обидно. Опитваше се да я предизвика.

— Посланичката — посочи се с пръст — не е нито медицинско лице, нито икспланатл, затова не би могла да сподели никакви подробности за неврологичното въздействие на такова устройство.

— И все пак е неврологично — изтъкна Три стръка морска трева.

— Нали е в мозъчния му ствол — напомни Дванайсет азалии, сякаш това обясняваше всичко. — И в никакъв случай не е тейкскаланско, нито един икспланатл не би регулирал работата на нечия психика по такъв начин.

— Не се дръж оскърбително — укори го Три стръка морска трева. — Ако чужденци са готови да пъхат метал в черепите си, това си е тяхна работа, освен в случаите, когато пожелаят да придобият гражданство…

— Тръстико, безспорно е, че посланикът участваше във всекидневието на Тейкскалан — знаеш го много добре, на практика това беше основната ти подбуда да се кандидатираш за длъжността културна асистентка… затова е важно да знаем дали е имал някакви неврологични допълнения…

— За мен е особено интересно да науча тази информация… — доста сопнато изрече Махит и се сепна.

И Три стръка морска трева, и Дванайсет азалии изопнаха рамене внезапно, лицата им застинаха в официална безизразност. Зад Махит вратата на моргата се отвори с кухо съскане. Тя се обърна.

Към тях вървеше тейкскаланка, чиито дрехи бяха бели като кост: панталон, блуза с много гънки и дълъг асиметричен жакет. Лицето й бе сякаш изляно от тъмен бронз, имаше широки скули, носът надвисваше като нож над широки тънки устни. Ботушите от мека кожа стъпваха безшумно. Махит си каза, че не е виждала досега по-прекрасна тейкскаланка, което вероятно означаваше, че според местните критерии е невзрачна или дори грозновата. Твърде слаба, прекалено висока, а носът бе най-впечатляващата част от лицето, трудно беше да отклони погледа си от него.

„Тя привлича цялата светлина в стая и я изкривява около себе си.“

Това май не беше собственото впечатление на Махит. Изплува в ума й като всяко умение, дължащо се на имагото, като знание за тейкскаланските жестове или способност да решаваш уравнения с много неизвестни — напълно естествено, но съвсем чуждо за нейните представи. Чудеше се дали Искандр е имал близко познанство с тази жена и пак се ядоса, защото не можеше да го попита. Той изчезна, когато се нуждаеше от него, не й остави нищо, освен тези откъслечни мисли и мимолетни впечатления.

Три стръка морска трева пристъпи напред и вдигна ръце в безупречен официален поздрав с едва докосващи се върхове на пръстите, после се поклони ниско.

Новодошлата не пожела да отговори на поздрава.

— Колко неочаквано — каза тя. — Представях си, че само аз навестявам мъртвите в този късен час.

Не личеше да е притеснена.

— Позволете да ви представя Махит Дзмаре, новата посланичка на Станция Лзел — отвърна Три стръка морска трева с най-тържествената конструкция на фразата, все едно стояха в залата за аудиенции на императора, а не в мазе на министерството на правосъдието.

— Махит, приеми съболезнованията ми за загубата на твоя предшественик — изрече жената в бяло със съвършена искреност.

Друг в Града не бе я наричал със собственото й име. Изведнъж се почувства уязвима.

— Нейно превъзходителство езуазуакат Деветнайсет тесли — продължи представянето Три стръка морска трева и добави тихичко: — Чието милостиво присъствие озарява стаята като сияние по острието на нож.

На тейкскалански изразът от петнайсет срички прозвуча като съпътстващ жената поетичен епитет. И вероятно беше такъв. Езуазуакатите бяха заклети довереници на императора, негови най-близки съветници и сътрапезници. Преди хилядолетия, когато тейкскаланците още обитавали една-единствена планета, те били и личният боен отряд на владетеля. Според историческите текстове, стигнали до Станция Лзел, през последните столетия титлата нямаше чак толкова войнствен смисъл.

Но чутият епитет накара Махит да се усъмни в тази липса на войнственост. Тя се поклони.

— Благодарна съм на Ваше превъзходителство за изразеното съчувствие — произнесе, докато се навеждаше с чупка в кръста и се изправяше, а после си представи, че може да надвисне над дори необичайно висока тейкскаланка с опасна титла, и каза: — Какво би подтикнало особа с вашите задължения да навестява мъртвите, както се изразихте?

— Харесвах го — отговори Деветнайсет тесли, — а научих, че имаш намерение да изгориш тялото му.

Доближи и Махит се озова рамо до рамо с нея, взираха се в трупа. Деветнайсет тесли върна завъртяната глава на Искандр в предишното положение и с грижлив привичен жест отмести кичурите от челото му. Нейният пръстен с печат блесна на палеца й.

— Дошли сте да се сбогувате — подхвърли Махит с намек за сериозното съмнение, което изпитваше.

На езуазуакат не би се наложило да се прокрадва като някаква си посланичка и съпътстващите я в нарушението асекрети, за да гледа труп. Нещо се бе променило за тази жена заради пристигането й или заради изразеното пред онзи икспланатл намерение да изгори трупа на Искандр. Махит очакваше присъствието на нова посланичка да предизвика някакви политически интриги — в края на краищата не беше идиотка, но не чак отзвуците да стигнат до най-приближените на императора. „Искандр, какво си се опитвал да направиш тук?“

— О, не да се сбогувам — възрази Деветнайсет тесли. Погледна Махит с ъгълчето на окото, ивичка бяло между устните лъсна в усмивката й. — Колко нелюбезно би било да си представя окончателна раздяла с такава изтъкната личност, камо ли с приятел.

Дали и нейните ръце, докоснали толкова внимателно мъртвата плът, търсеха същата имаго-машина, която и Дванайсет азалии бе забелязал? Може би подсказваше, че знае за процеса, създаващ имаго, може би дори си въобразяваше, че говори с Искандр, скрит в тялото на Махит. Но на тази езуазуакат не й провървя, защото той не я чуваше, точно както и на Махит не й провървя.

— Може да се каже, че сте избрали необикновен час за това — отбеляза Махит безучастно, доколкото можа.

— Както може да се каже, че и ти си избрала необикновен час. И то в много интересна компания.

— Мога да уверя Ваше превъзходителство — намеси се Дванайсет азалии, — че…

— Всъщност доведох своята културна асистентка и нейния колега асекрет като свидетели в лзелски ритуал за помен на покойника — прекъсна го Махит.

— Така ли? — отрони Деветнайсет тесли.

Зад нея Три стръка морска трева впери в Махит поглед, който въпреки съществените културни различия в израженията на лицата несъмнено изразяваше унило възхищение от невъзмутимостта й.

— Да, така — потвърди Махит.

— Ив какво се състои ритуалът? — поинтересува се Деветнайсет тесли с най-официалния и изтънчено учтив израз, който Махит бе чувала да се произнася от човешка уста.

Може би когато и към нейното име прикачат поетичен епитет от петнайсет срички, ще бъде нещо в духа на упорства в лошите си хрумвания“.

— Това е бдение — захвана се да съчинява тя. — Наследничката почита тялото на предшественика си половин завъртане на станцията, тоест девет от вашите часове, за да запечата в паметта си чертите на човека, чието място заема, преди тези черти да бъдат изпепелени. Необходими са двама свидетели на бдението, затова доведох Три стръка морска трева и Дванайсет азалии. След бдението наследничката поглъща каквото желае от изгорените останки.

Не беше зле за измислен ритуал. На Махит дори би й допаднало да изпълни такава церемония като част от сливането си с имагото. Ако някога се върнеше в Лзел, дори би могла да им предложи въвеждането на ритуала. Не че това имаше някакво значение за нея в момента.

— За ритуала не подхожда ли и холограма на покойника? — попита Деветнайсет тесли. — Не се опитвам да омаловажа вашите културни традиции. Само съм любопитна.

Махит беше готова да се обзаложи, че е така.

— Нагледността на самия труп придава правдивост на ритуала.

От гърлото на Дванайсет азалии се изтръгна тих задавен звук.

— Правдивост… — повтори той.

Махит кимна сериозно. Все пак явно се доверяваше на асекретите поне колкото да не провалят представлението. Пулсът й се забърза. Погледът на Деветнайсет тесли шареше с нескрито удоволствие между нея и Три стръка морска трева, която щеше да се владее безупречно, ако очите й не бяха малко облещени. Махит не се съмняваше, че ей сега тази измислица ще й се върне тъпкано. Поне вече беше в сградата на министерството на правосъдието и ако тази езуазуакат пожелаеше да я арестуват, не се налагаше да я водят никъде.

— Искандр никога не е споменавал това — отбеляза Деветнайсет тесли, — но пък той поначало не споделяше подробности как се отнасяте към смъртта в Лзел.

— В повечето случаи ритуалите изобщо не са толкова публични — каза Махит и излъга само отчасти. Смъртта засягаше само най-близките… но не и когато беше начало на най-голямата близост, която можеше да възникне между двама души.

Деветнайсет тесли придърпа нагоре покривалото по гърдите на трупа, плъзна ръка веднъж да го приглади и се отдръпна.

— Толкова малко си приличате — подхвърли тя. — Може би имаш същото чувство за хумор, но това е всичко. Изненадана съм.

— Нима?

— Да, и то много.

— И тейкскаланците не са едни и същи.

Деветнайсет тесли се изсмя кратко и рязко.

— Така е, но пък сме типични. Твоята асекрета например наподобява съвсем точно оратора дипломат Единайсет грънчарски колела, само че е жена и гръдният й кош не е толкова широк. Попитай я и тя ще ти рецитира цялото му творчество, дори онези произведения за неразумното му вземане-даване с варвари.

Жестът на Три стръка морска трева издаде, че е и огорчена, и поласкана.

— Не бих очаквала, че Ваше превъзходителство е забелязала.

— Не се заблуждавай за това. Три стръка морска трева — рече Деветнайсет тесли.

Махит не можа да прецени дали трябваше да прозвучи заплашително. Може би тази жена винаги говореше така.

— Махит, нашата среща беше много интересна за мен — продължи езуазуакат. — Сигурна съм, че няма да е последна.

— И аз.

— Трябва да се заемеш с бдението, нали? Искрено ти желая радостно единение с твоя предшественик.

Махит беше опасно близо до истеричния кикот.

— И аз го желая. Вие оказвате чест на Искандр с присъствието си.

Деветнайсет тесли като че се бореше с някакво сложно чувство, породено от тези думи. Махит не познаваше израженията на тейкскаланците толкова добре, че да разгадае нейното.

— Лека нощ, Махит — пожела жената. — Лека нощ и на вас, асекрети.

Завъртя се на пета и излезе, без да бърза, както бе влязла.

Щом вратата се затвори. Три стръка морска трева прошепна:

— Имаше ли нещо вярно в казаното от тебе, посланик Дзмаре?

— Тук-там — кисело отвърна Махит. — Когато накрая ми пожела радостно единение, и аз изразих същото желание. Това е самата истина. — Запъна се, мислено стисна зъби и се престраши. — Благодарна съм ви за вашето участие. И на двамата.

— Твърде необичайно е езуазуакат да дойде в моргата — промълви Три стръка морска трева. — Особено тя.

— Исках да видя какво ще направите — добави Дванайсет азалии. — Ако се бях намесил, щях да се лиша от тези впечатления.

— А аз можех да й кажа истината — сопна се Махит. — „Съвсем отскоро съм в Града, а моята културна асистентка и непознат за мен придворен вече ме подвеждат.“

Дванайсет азалии скръсти ръце пред гърдите си.

— И ние бихме могли да й кажем истината. „Нейният приятел — покойният посланик, има загадъчни и вероятно незаконни неврологични импланти.“

— Колко приятно е за нас, че всички лъжем — весело вметна Три стръка морска трева.

— Културен обмен чрез взаимно изгодни измами — обобщи Махит и помръдна едното си рамо.

— Няма да останат взаимно изгодни задълго — подхвърли Дванайсет азалии, — ако не се споразумеем да бъдат такива и занапред. Госпожо посланик, аз все още искам да науча за какво служи този имплант.

— Аз пък искам да науча защо на моя предшественик му е хрумнало да се сприятели с Нейно превъзходителство езуазуакат и със самия Император.

Три стръка морска трева стовари ръце върху масата от двете страни на трупа, пръстените й изтракаха по метала.

— Можем да си разменяме и истини, а не само лъжи. Всеки да каже по една, за да потвърдим уговорката.

— И това е заемка от Единайсет грънчарски колела — натърти Дванайсет азалии. — Той също се уговорил да казва само истината с глутница побратими от чуждата цивилизация, описано е в пета книга на „Послания от вдъхващата благоговение граница“.

Три стръка морска трева не изглеждаше смутена, макар че според Махит имаше от какво. В по-изтънчените среди на Тейкскалан алюзиите и препратките бяха сърцевина на културата, но допустимо ли беше да са толкова очевидни, че някой стар приятел веднага да се досети за източника? Впрочем Махит не бе чела „Послания от вдъхващата благоговение граница“. В Станция Лзел никога не бяха получавали този текст. Май беше от онези, които тейкскаланските цензори не биха пропуснали навън — рядко даваха разрешение за религиозни писания или ръководства по държавно управление, както и за пълни версии на трудове по дипломация или военно дело.

— Деветнайсет тесли не сбърка в преценката си за мен — призна Три стръка морска трева почти невъзмутимо. — От подхода на Единайсет грънчарски колела ще имаме полза и ние.

— Всеки казва истина — съгласи се Махит. — И взаимно пазим тайните си.

— Чудесно — каза Дванайсет азалии, плъзна длан назад по гладко сресаната си коса и размести кичурите. — Първо ти, Тръстико.

— Защо пък аз — възрази Три стръка морска трева, — ти ни въвлече във всичко това.

— Тогава първо тя.

Махит завъртя глава.

— Не съм много наясно с тези споразумения за искреност, тъй като не съм гражданка на империята, а и не съм имала удоволствието да прочета нещо от Единайсет грънчарски колела. Значи се налага да ми дадете пример.

— Наистина ти е много забавно — каза Три стръка морска трева, — когато можеш да натякнеш, че не си цивилизована, нали?

Точно така си беше. Единственият забавен момент, след като остана сама и се чувстваше ту омаяна, ту ужасена, че е заобиколена от тейкскаланци, които до днес й се струваха не толкова стряскащи и далеч по-лесни за общуване, защото ги познаваше от литературата. Махит сви рамене.

— Нима бих могла да изпитам нещо освен потрес от бездната, която ме дели от гражданите на Тейкскалан?

— Знаех си — кимна Три стръка морска трева. — Добре де, аз ще съм първа. Задай си въпроса, Цветче.

Дванайсет азалии леко килна глава встрани, като че се замисли. Махит почти не се съмняваше, че той вече е избрал въпроса и просто протака театрално. Накрая той попита:

— Защо подаде молба да те назначат за културна асистентка на посланик Дзмаре?

— Ох, не е честно — оплака се Три стръка морска трева. — Много хитроумно и много нечестно! Преди не те биваше толкова в тази игра.

— Сега съм на повече години и твоето обаяние не ми въздейства чак толкова. Хайде, кажи истината.

Три стръка морска трева въздъхна.

— Суетни лични амбиции — изброяваше на пръсти, като започна от палеца, — искрено любопитство към издигането на предишния посланик до истински любимец на Негово величество — вашата станция, Махит, сигурно е чудесна, но е доста малка, няма логична причина императорът да прикове вниманието си към твоя предшественик, какъвто и симпатяга да е бил, — и… хм…

Тя се запъна. Колебанието беше театрално подчертано, но Махит подозираше, че не е престорено. Смущението, което преди липсваше у Три стръка морска трева, сега личеше в положението на брадичката й, в нежеланието да погледне някого в очите, дори трупа.

— Освен това харесвам чужди цивилизации.

— Харесваш ги, значи? — подхвърли Дванайсет азалии, развеселен.

— Нашата не е толкова чужда — заяви Махит в същия миг.

— Достатъчно чужда е — натърти Три стръка морска трева, все едно не чу казаното от Дванайсет азалии. — Но и достатъчно човешка, за да можем да разговаряме, а така е още по-добре. И стига толкова, вече изобщо не е мой ред.

Явно не бе искала да си признава това пред друг служител от министерството на информацията и Махит почти се досещаше защо — харесваше нецивилизовани хора в смисъл че ги предпочиташе. И на практика признаваше, че и самата тя не е цивилизована. (Пък и думите й намекваха за още нещо, защото глаголът „харесвам“ беше объркващо многозначен. Щеше да умува по-късно за това.) Реши да бъде милостива и да продължи със своята роля в играта, без да се заяжда с Три стръка морска трева.

— Дванайсет азалии — подхвана тя, — какво беше политическото положение на моя предшественик непосредствено преди смъртта му?

— Отговорът ще бъде не отделна истина, а цяла дисертация — възрази той. — Госпожо посланик, уточнете въпроса си, за да е нещо, което знам.

Махит цъкна с език.

— Нещо, което знаете…

— Което само той знае — подсказа Три стръка морска трева. — За да сме наравно.

— Кажете ми откровено — Махит подбираше внимателно всяка дума — каква полза ще има за вас, ако знаете що за импланти е имал посланикът на Станция Лзел в мозъчния си ствол или другаде в тялото си?

— Някой го е убил и аз искам да знам защо — отвърна Дванайсет азалии. — О, госпожо посланик, не ме гледайте толкова стреснато! Все едно не си мислите същото, каквото и да чухте от Тръстиката и онзи икспланатл сутринта. Поне за мен е ясно. Просто е изписано по лицето ви, вие варварите дори не умеете да се прикривате. Някой е убил посланика, но никой не призна този факт.

Дори в министерството на информацията не се говори за това, а аз съм изучавал медицина… дори почти бях станал икспланатл преди време. Затова си помислих, че съм най-подходящ да разследвам защо императорският двор прикрива истината. Особено ако инициативата за това е на министерството на науката, а не на министерството на правосъдието. Десет бисера враждува от години с Две палисандрови дръвчета…

— Министрите на науката и нашият министър на информацията — промърмори Три стръка морска трева почти като имаго в уместното вмятане на сведения.

Дванайсет азалии кимна и я помоли с жест да мълчи.

— Уредих да ми възложат разследването, за да се уверя, че Десет бисера не крои планове срещу министерството на информацията, и дойдох лично, защото икспланатл Четири лоста ме дразнеше с привидната си откровеност, а аз още не знаех защо посланикът е умрял. Открих импланта случайно. И след като ви склоних да дойдете тук, вече смятам, че има връзка между смъртта му и импланта, но причината да започна разследването беше съвсем друга. — Той тръсна ръце да намести ръкавите си и опря длани на масата. — И вече е мой ред да задам въпрос.

Махит се напрегна вътрешно. Сега беше по-готова да каже истината… дори вече беше склонна да им се довери заради облекчението от признанието на Дванайсет азалии, че Искандр е бил убит, и то веднага след като Три стръка морска трева се посрами толкова открито съвсем не по тейкскалански и прояви привична за Махит човечност. Май и тя започваше да дели по тейкскалански хората на цивилизовани и нецивилизовани, но в противоположния смисъл. Тя беше човек като тях. И те бяха хора като нея.

Значи щеше да им каже някаква част от истината. Защото беше неизбежно Дванайсет азалии да я попита за това. И щеше да се справя с последствията занапред. Така беше по-добре, отколкото да си науми, че не може да се довери никому сред тейкскаланците. Колко нелепо би било такова решение, след като през цялото си детство си мечтаеше да бъде гражданка на империята, ако ще и само заради поезията…

— Госпожо посланик, каква е функцията на този имплант?

„Ей, Искандр — обърна се Махит към мълчанието, където трябваше да бъде нейното имаго, — гледай какво мога и аз в подривната дейност.“

— Записва — отговори тя. — Създава копие на спомените и начина на мислене на личността. Наричаме го имаго-машина, защото създава имаго — версия на личността, която надживява тялото. Неговото имаго вероятно е станало безполезно. Мъртъв е, значи от три месеца е записвало разпадането на мозъка му.

— А ако не беше безполезно — сдържано рече Три стръка морска трева, — как би постъпила с него?

— Аз не бих правила нищо. Не съм неврохирург. Нито икспланатл от който и да е вид. Но ако бях, бих присадила това имаго на някого и нищо научено от Искандр през последните петнайсет години нямаше да бъде загубено.

— Това е гнусно — отсече Дванайсет азалии. — Мъртва личност да обсеби тялото на жив човек. Нищо чудно, че ядете труповете им…

— Поне опитайте да не се държите оскърбително! — сопна му се Махит. — Не е замяна на живия човек, а съчетание. Станция Лзел няма чак толкова много обитатели, затова сме намерили свои начини да запазваме знанията си.

Три стръка морска трева заобиколи масата и докосна с два пръста китката на Махит, която усети допира като стъписващо посегателство.

— Ти също ли имаш? — попита тя.

— Приключихме с размяната на откровения — каза й Махит. — Отгатни. Дали моят народ би ме изпратил в Скъпоценния камък на света без имаго-машина?

— Мога да представя убедителни доводи и за единия, и за другия вариант.

— Затова сте тук, нали? И двамата.

Махит си знаеше, че би трябвало да млъкне — емоционалните изблици се смятаха за неуместни в тейкскаланската култура, а и в нейната бяха признак на незрялост, — но не можеше да се спре.

— Говоря за вас, асекретите. Убедителни доводи, ораторско майсторство и размяна на истини.

— Да, с това се занимаваме — съгласи се Три стръка морска трева. — Също така събираме информация и се грижим поверените ни хора да не попадат в нежелателни или уличаващи ги ситуации. А сегашната вече изглежда такава. Цветче, приключихме ли тук? Получи ли каквото искаше?

— Отчасти — отвърна Дванайсет азалии.

— И така бива. Махит, да се върнем в твоето жилище.

Тя се държеше мило, което означаваше… Нямаше нищо добро в това. Махит измъкна ръката си и се отдръпна.

— Не искаш ли да събереш още информация?

— Искам, разбира се — каза безгрижно Три стръка морска трева все едно нямаше значение. — Но имам и професионална чест.

— Има — потвърди Дванайсет азалии. — Понякога е вбесяващо. Независимо дали „харесва чужденци“. Тръстиката си е доста консервативна.

— Лека нощ, Цветче — изрече рязко Три стръка морска трева.

Махит не се наслади на удоволствието да научи, че не само тя е изнервена.

Когато влезе в апартамента след асистентката си, кутията за съобщения пак беше пълна с инфоекранчета. Махит се вторачи в тях с унило и неизбежно отчаяние.

— Сутринта — реши тя. — Сега ще спя.

— Само това.

Три стръка морска трева държеше пръчица от бивник със златист печат. И вероятно наистина беше изработена от бивник на някакво голямо животно. По-рано през този ден Махит сигурно щеше да изпита обида или любопитство, или и двете чувства наведнъж. Сега само махна с ръка: „Щом е нужно, хайде“. Три стръка морска трева разчупи печата и инфоекранчето избълва холограмите си в бледо златно сияние над ръцете й, отразяваше кремавото, червеното и оранжевото на нейната премяна.

— Нейно превъзходителство езуазуакат желае да се срещнете в първия удобен за тебе момент.

Разбира се, че искаше. (И разбира се, нейното инфоекранче трябваше да бъде направено от бивник.) Тя беше недоверчива и схватлива, познавала е Искандр, а в моргата те й попречиха да получи каквото искаше, значи би се опитала да го получи по друг начин.

— Имам ли избор? — подхвърли Махит. — Не, не ми отговаряй. Предай й, че съм съгласна.

Леглото на Искандр нямаше миризма или по-скоро лъхаше на тейкскалански сапун, невзрачен аромат като от минерална вода. То беше широко и с прекалено много завивки. Свитата на кълбо Махит се чувстваше като някаква точка, в която се събира цялата вселена, и потъваше безкрайно в самата себе си. Не знаеше на кой език мисли в момента. Звездното небе над леглото блещукаше в мрака и си беше твърде пищно, а Искандр й липсваше, идеше й да се ядоса на някого, който би разбрал колко е гневна… а от Скъпоценния камък на света зад прозореца се чуваха тихите звуци на град в покой…

Сънят я засмука като гравитационна яма и тя му се отдаде.

4

„Кулинарията на Града е толкова разнообразна, колкото би могъл да очаква посетителят на която и да е планета: макар че почти 65 % от сушата в Града е урбанизирана, климатичните зони са различни като на всяка друга планета и има великолепна храна от студените райони (авторът препоръчва горещо тънко нарязаното филе от дребен лос, увито около зимни зеленчуци, каквото поднасят в „Изгубената градина“ на Четвърти северен площад — ако имате желание да пътувате дотам!). И все пак класика в кулинарията на Града е кухнята на дворцовия комплекс: субтропична, използваща преди всичко огромното разнообразие от цветя и водни растения, които са типични за прочутата архитектура на двореца. Започнете своя ден с пържени цветчета от лилия, обгърнали прясно козе сирене — предлагат ги на почти всяка улична сергия и са най-вкусни, докато са горещи, — преди да започнете кулинарната обиколка на всевъзможните, известни на много планети ресторанти на Девети площад…“

Из „Вкусовите наслади на Града: пътеводител за туриста, търсещ изискани преживявания“ на Двайсет и четири рози, разпространяван предимно в световете от Западната дъга

„… предвиждаме възможността да одобрим до петстотин нови раждания извън нормалната замяна на жителите през следващите пет години поради по-голямата реколта от най-новия вариант на ориза, приспособен към безтегловност. Ражданията би трябвало да се предлагат първо на индивиди, които от над десет години са в списъка на регистрираната наследствена приемственост; след това решенията да се възложат на Съветника от името на миньорите, тъй като се предвижда децата да имат изявени заложби за приемане на имаго от миньорски и инженерни наследствени линии…“

Извадка от доклада на Съветника по хидропоника „Стратегическите резерви в поддържането на жизнената среда и очаквания прираст на населението“.

Искандр не се появи сутринта.

Махит се събуди със същата празнота в съзнанието, с която заспа. Тя беше като ехтяща куха пещера, чувстваше в себе си крехкостта на стъкло, подобна на започващ махмурлук. Вдигна ръце пред себе си и изпъна пръстите. Не трепереха. Започна да почуква с другите пръсти палците си в променлива ритмична поредност — беше лесно както винаги. Ако имаше неврологични увреждания, ако нейната имаго-машина се бе прецакала безвъзвратно и бе изгорила нервните пътища, които уж трябваше да настанят завинаги Искандр в мозъка й, да превърнат двата индивида в едно цяло, това не проличаваше в елементарните упражнения за проверка, които й бяха достъпни. Готова беше да се обзаложи и че ще стъпва безупречно по начертана на пода линия. Не че имаше полза от това.

Ако беше в Лзел, трябваше вече да отиде при терапевта по интеграцията на имагото и да изпадне в ужас. Никога не бе чувала за такъв провал в приспособяването към имагото — поредицата от все по-лоши грешки в моргата, празнотите в съзнанието, емоционалните изблици и накрая безмълвието. В Лзел вече би отишла при медиците. Но сега седеше в леглото на Искандр насред Тейкскалан и се вбесяваше, че той не е с нея. И ако имаше неврологични проблеми, липсваха симптоми, които тейкскалански лекар би открил, дори да й хрумнеше да потърси такъв.

В спалнята на Искандр имаше тесни високи прозорци и зората проникваше като три лъча на прожектори. В тях танцуваха безтегловно мънички частици — може би все пак имаше симптоми или очите й бяха преуморени. Стана, отиде там (стъпваше и на пръсти, и на пети, за да се провери) и прокара ръка през светлината. Прашинки. Обикновени прашинки. В Скъпоценния камък на света не пречистваха въздуха. Имаше и небе, и растения. Както на другите планети, където бе отивала за малко. Държеше се глупаво. Просто всичко беше чуждо и се чувстваше толкова самотна, затова я избиваше на параноични фантазии.

Никоя имаго двойка не би успяла да се интегрира за три месеца. Предполагаше се, че тя и Искандр ще имат година, за да се слеят, тя да попие всички негови знания, а той от глас в съзнанието й да се прелее в инстинктивно второ мнение. На процеса помагаха медитационни похвати, беседи с терапевти и медицински прегледи, до които нямаше достъп на това място, за което открай време бе мечтала най-силно.

„Искандр, твоят първообраз вкара и мен, и теб, и цялата Станция в по-големи неприятности, отколкото заслужаваме, и ти щеше да се наслаждаваш, щеше да се захласнеш по цялата гадна бъркотия, но къде си, мамка му?!“

Нямаше отговор.

Цапардоса с основата на дланта стената между два прозореца толкова силно, че я заболя.

— Всичко наред ли е при тебе? — попита Три стръка морска трева.

Махит се извъртя. Нейната асистентка се облягаше на рамката на вратата, вече облечена безупречно, сякаш изобщо не бе сваляла премяната си през нощта.

— Какво включва тейкскаланската дума, ти“? — попита Махит, докато разтриваше ударената си ръка.

Май я беше навехнала.

— Граматически или екзистенциално? — уточни Три стръка морска трева. — Облечи се, госпожо посланик, имаме толкова много срещи днес. Намерих ти Петнайсет двигателя, някогашния асистент на твоя предшественик, и уговорих с него късна закуска в Центъра. Няма да повярваш какво съдържа досието му в министерството на информацията. Ако пожелаеш да го изнервиш, попитай го за неговите „волни пожертвования“ за хуманитарни организации, които са били замесени в онова гадно въстанийце на Одил.

— Ти спиш ли изобщо? — неприветливо попита Махит. — Граматически или екзистенциално, както предпочиташ.

— Понякога. И в двата смисъла — отвърна Три стръка морска трева и изчезна в предната стая на апартамента със същата бързина, с която се появи оттам.

А Махит се замисли за оскъдните знания, които имаше за Одил — да, бе станало някакво незначително въстание там, но го премълчаваха в тейкскаланските версии на новините, които получаваха в Лзел. Както обикновено. Одил се намираше в Западната дъга и беше от системите, анексирани най-късно от Тейкскалан, в началото на царуването на Шест посоки, когато бил преди всичко император воин, същински звезден предводител. Махит нямаше представа на какво се е дължало въстанието там. Но ако успееше да притисне Петнайсет двигателя заради неправилното политическо поведение, може би щеше да си осигури някакво предимство, стига да се нуждаеше от това.

Три стръка морска трева явно се стремеше да бъде полезна.

Махит облече най-неутралните си сиви дрехи от Станцията — панталон, блуза и къс жакет, които щяха да изпъкват в Града само поради факта че не са тейкскалански, тоест щяха да се набиват на очи неимоверно, но не и прекалено. И през цялото време се чудеше дали ще живее достатъчно дълго, за да си поръча облекло в имперски стил. Отиде във външната стая и откри, че Три стръка морска трева е осигурила паници с някаква пухкава жълта каша.

— Не е отровно, уверявам те — каза тя и пъхна в устата си пълна лъжица. — Тази паста се обработва шестнайсет часа.

Махит прие своята паница само с леко притеснение.

— Убедена съм, че не се опитваш да ме убиеш нарочно, дори и само заради суетните си лични амбиции — отвърна тя и асистентката й издаде неприличен носов звук. — А какво би ме сполетяло, ако пастата не беше обработена така?

— Цианид — жизнерадостно я осведоми Три стръка морска трева. — Естествена защита срещу изяждане в кореноплодните растения. Но е много вкусно. Опитай.

Махит опита. Не виждаше особен смисъл да откаже. Нямаше нищо безопасно, а само различни степени на опасността. Чувстваше се побъркващо лишена от опора, и то без цианид. Кашата се оказа мъничко горчива, плътна и наистина вкусна. Когато я дояде, облиза лъжицата.

Напуснаха дворцовия комплекс с метрото. Три стръка морска трева я поведе четири нива надолу и през площад, гъмжащ от нисшестоящи чиновници в бледо кремави дрехи без червените оттенъци на патриции (обясни, че били тлакслауими — счетоводители, и пътували на рояци), накрая влязоха в станцията, от която можели да отидат в Града. Някой бе облепил входа за метрото с политически плакати, поне така изглеждаха за Махит: тейкскаланския боен флаг като ветрило от копия на звезден фон, но нарисуван в крещящо червено, а копията вмъкнати в карикатурен символ, който тя се мъчеше да разгадае. Приличаше на думата за „гнилоч“, но не беше сигурна в това. „Гнилоч“ трябваше да има по-малко от шест черти.

— Ще бъдат премахнати, преди да се върнем — увери я Три стръка морска трева и подръпна ръкава й, за да тръгнат надолу по стъпалата. — Някой ще се обади на поддръжката. За кой ли път.

— Не са от политическата партия, която… предпочиташ ли? — досети се Махит.

— Аз съм безпристрастен наблюдател — натърти асистентката — от министерството на информацията и изобщо нямам собствено мнение за онзи тип хора, на които им харесва да лепят плакати с антиимперска пропаганда на обществени места, но не си правят труда да участват в местното самоуправление или да положат изпитите и да заемат държавни постове.

— Мнозина ли постъпват така?

— Винаги са мнозина, само плакатите се променят — отговори Три стръка морска трева. — Тези поне не са холографски, което е по-приятно, защото не се налага да минаваме през тях.

Слязоха на елегантен перон, чиито стени бяха украсени с мозайка от плочки — рози в стотина цветове: от бяло през златно до стъписващо розово.

— Това е Източната дворцова станция — обясни асистентката. — В дворцовия комплекс има шест станции в съответствие с шестте основни посоки на компаса, само че разположени в една плоскост. — Тя посочи картата на метрото, изобразяваща дворцовия комплекс като звезда с шест лъча. — Това е повече символично, отколкото практично, тъй като слизаш на Земната дворцова станция, за да отидеш в имперския жилищен квартал, но според космологията би трябвало да е Небесната станция.

— А какво има около Небесната дворцова станция? — поинтересува се Махит.

Пристигналият влак имаше същите строги изчистени очертания като космодрума и беше пълен с пътници в бяло. Повечето изглеждаха като тейкскаланците от картините и снимките — кафява кожа, ниски, с широки скули и гръден кош, но имаше и хора от всевъзможни етнически групи и планетни системи. Дори й се стори, че различи мутант, живеещ в безтегловност — дълги крайници, твърде блед, рижа коса и екзоскелет, който го крепеше прав в условията на планетарно притегляне. Но всички пътници в метрото бяха облечени еднакво, различаваха се само по шарките на кремавите ръкави, показващи в коя държавна служба работят. Всички бяха служители на двореца, на Града. Всички бяха тейкскаланци в много по-голяма степен от нея, колкото ще поезия да учеше наизуст. Хвана се за метален прът с потеглянето на влака, който първо профуча през тъмен тунел, а после излезе на открито по висока естакада. Градът сякаш се носеше шеметно назад зад прозорците, сградите се размиваха от скоростта.

— Архивите, министерството на войната и канцеларията на имперския цензор — отговори Три стръка морска трева на въпроса й.

— Това не е грешка от космологична гледна точка.

— Ама че мнение имаш за онова, което разпространяваме във вселената.

— Литература, завоевания и забрани на разни неща. Не е ли точно така?

Вратите се отвориха със съскане, половината тейкскаланци излязоха. Други запълниха влака, дрехите им бяха по-пъстри, имаше и деца. Най-малките зяпаха Махит, без да се прикриват, а придружителите им — родители, родствени клонинги или настойници от инкубатора — не се опитваха да отклонят вниманието им. Никой не ги доближаваше прекалено въпреки гъмжилото във влака и в главата Махит се мяркаха въпроси за табу върху телесния досег и за ксенофобия. Когато Искандр от нейното имаго е дошъл тук преди петнайсет години, не е имало явно отбягване на случайния допир до чужденци, а и тя не бе чувала нещо подобно да съществува в тейкскаланската култура.

Промените в притесненията спрямо чужденци показваха чувство на несигурност, това бе научила от елементарния курс по психични реакции, който преподаваха на всички граждани на Лзел като част от проверката на способностите. Нещо се бе променило в Града, но тя не го знаеше.

— Пътуваме по Източната дворцова линия към Девети централен площад — сви рамене асистентката, сякаш това беше отговор на нейния въпрос, и посочи сложената на стената карта на преплитащите се подземни маршрути.

Дантелата на метрото се простираше в Града като ледени шарки по стъкло: фрактално съчетание на множество линии в наглед невъзможна сложност. И все пак тейкскаланците използваха метрото без никакви проблеми, а на перона бе поставена табела, отброяваща прецизно времето до пристигането на техния влак, който наистина се появи точно в посочения миг.

На Девети централен площад имаше повече хора, отколкото Махит бе виждала струпани на едно място. Всеки път, когато си въобразяваше, че е схванала мащабите на Скъпоценния камък на света, се налагаше да осъзнае заблудите си. Нямаше никаква полза от сравненията с Лзел. Най-голямата от десетте станции можеше да поддържа живота на най-много трийсет хиляди обитатели. А по този единствен площад щъкаха тейкскаланци, наброяващи поне една четвърт от хората в Лзел, без никой да ги контролира, без да ги насочват цветни линии в коридорите или промените в гравитацията — вървяха накъдето им скимне. Дори да имаше някакъв организиращ движението им принцип, може би се отнасяше към динамиката на флуидите, в която Махит тъй и не вникна по време на образованието си.

Три стръка морска трева беше образцов водач. Стоеше до левия лакът на Махит толкова близо, че на никой любопитен тейкскаланец да не хрумне идеята да задава неуместни въпроси на варварката, но и толкова далеч, че да не нарушава докрай личното й пространство. Показваше архитектурни забележителности и исторически паметници, а ако не внимаваше достатъчно, започваше по навик да говори в многосричкови куплети. Махит й завиждаше за лекотата, с която се опираше на паметта си.

Насред площада блестящата стомана, злато и стъкло на зданията се разгръщаха навън като цвете, за да открият бликащата синева на небе от атмосфера. Махит накара Три стръка морска трева да застанат точно в средата, за да извие назад цялата горна половина на гърба си и да гледа. Този купол я замайваше… беше безкраен… и привидно се въртеше. Тя беше средоточието на света и…

… ръката й кървеше ярко в златното слънце на ритуалната купа — не, ръката на Искандр, небето е същото — купол с толкова блещукащи звезди, към които той гледаше нагоре през отметнатите встрани като във взрив венчелистчета на покрив и през смъдящата болка на пореза и световъртежа от небето каза: „Вече сме се заклели в обща цел с твоята кръв и моята“…

Махит стисна клепачи и споменът изчезна. Гръбнакът й се схващаше от навеждането назад, тя се изправи. Три стръка морска трева й се усмихваше.

— Заслепи те слънцето — каза тя.

„Заслепи ме имагото.“

— По-добре да те заведа в храм — продължи асистентката — и някой божи човек да те благослови със злато и кръв. Никога ли не си стъпвала на планета досега?

Махит преглътна на сухо, още надушваше някогашната медна миризма на кръв.

— На никоя от другите планети нямаше небе с такъв цвят — успя да изрече. — Не трябва ли да отидем навреме на срещата? Непременно ще закъснеем, ако се отплесваме в беседи с религиозни служители.

Три стръка морска трева сви рамене в подчертан жест.

— Храмовете на слънцето никъде няма да се дянат. Четат се молитви на всеки час. Може и по-често, ако напускаш Града или започваш военна служба и искаш да подпомогнеш късмета си и да получиш благословията на звездите. А ресторантът се намира ей там, ако ти е по силите да се отместиш от средата на Девети централен площад.

Тя посочи с изпружена ръка.

Ресторантът се оказа разположен на открито и светъл, бледосини цветя с много листчета се открояваха в плитки паници насред масите от бял камък. За Махит такава показност беше ужасно дразнеща, но подозираше, че на Три стръка морска трева изобщо не би й хрумнало какво прахосване на вода е това.

Петнайсет двигателя ги чакаше на маса в един ъгъл. Той беше на средна възраст, с широки рамене над издут корем, стоманеносивата коса бе сресана назад от аристократично ниското чело и прибрана в опашка, стегната с метален пръстен. Неговият облакохват беше същият като в спомените й… не, в спомените на Искандр — внушително бронзово изделие, което закриваше лявата очна кухина от скулата до надочната дъга. Тя почувства мимолетен отглас от емоционалното напрежение в мига, когато Три стръка морска трева произнесе името му: бледа симпатия, бледо раздразнение. Но неясно като сянка, полуизтрит спомен. А може и да не бе преживявала нищо. Призрак от паметта, а не нещо полезно, подсказано от имагото.

Махит осъзна, че бе очаквала Петнайсет двигателя да е по-млад, може би само с пет-десет години по-възрастен от нея. Но той е бил културен асистент на Искандр веднага след пристигането му тук преди двайсет години, и то за малко. Нейното имаго беше младо, но изоставаше с петнайсет години, а спомените на Петнайсет двигателя за Искандр бяха още по-стари.

Въпреки това тя вдигна ръце за поздрав. Долавяше натиска между върховете на пръстите си като електрически заряд, сякаш усещаше всички нерви в ръцете си като ехо на всички случки, в които Искандр бе правил това движение. Почти приличаше на негово завръщане в главата й.

Той отпусна ръцете си надолу и каза хапливо:

— В името на звездите, Искандр, тя е на една четвърт от твоите години. Как се справяш с това?

— Знаех си! — възкликна Три стръка морска трева и тупна с длан рамото на Махит. — И ти носиш такава машина — разбира се, напъхали са мозъка на твоя предшественик в главата ти…

— Тихо — скастри я Махит и седна.

Така сядаше осемнайсетгодишна: тромаво, момичешки, сякаш наместваше твърде дълги ръце и крака. Забеляза как обнадежденото изражение на Петнайсет двигателя беше изместено от бдително недоверие.

— Искандр може би е преувеличил донякъде съхранението на предишната личност в имагото — троснато рече Махит.

— Но ти си в нея…

— Не, в момента го няма — отрече тя. Надяваше се Три стръка морска трева да изтълкува думите й като нещо, което се случва по желание с имаго-машината, а не като сериозна повреда. — Освен това за мен е извънредно интересно да науча, че моят предшественик е споделял толкова словоохотливо подробности за технология, чиято тайна се опитваме да опазим.

— Както вече пролича, вашата културна асистентка е получила от вас тази информация само за денонощие и половина — отбеляза Петнайсет двигателя.

— Поради извънредни обстоятелства, уважаеми патриций. Искандр е мъртъв.

— Така ли… — бездушно отрони той.

— Да, вече го няма човека, когото познавахте.

— Значи няма никаква причина да говоря с вас — заключи Петнайсет двигателя. — От почти две десетилетия не съм замесен в междузвездната политика. Подадох оставка от министерството на информацията преди повече от десет години. Живея кротко и имам свои занимания далеч от превратностите на централната власт.

Той се напрегна да стане и избута стола си назад. Паницата с водата и цветята се разклати, малко течност се изля по плота и прокапа на пода.

Приковала поглед в това разсипничество, Махит промълви:

— Той сигурно ви се е доверявал.

Опитваше се да извлече поне нещо от срещата, но Петнайсет двигателя се отдръпна ловко, за да не стъпи в локвичката… и светът гръмна в бяло сияние.

Тя лежеше на земята, бузата й бе мокра от разлятата вода. Въздухът беше наситен с гъст лютив дим и звънеше от викове на тейкскалански. Парче от масата, а може би от стената притискаше с мраморната си тежест хълбока й и я обездвижваше с пръскаща се навсякъде болка при всеки опит да помръдне. Зрителното й поле беше ограничено от крака на столове и отломки, но пред очите й пламтеше огън.

Знаеше тейкскаланската дума за взрив, толкова вездесъща във военната поезия и обикновено украсена с прилагателни като „унищожителен“ или „огненоцветен“, но сега научи от крясъците и думата за бомба. Кратка дума. Подходяща да бъде викана гръмогласно. Досети се коя е, защото тъкмо нея крещяха, когато не надаваха вопли за помощ.

Не виждаше Три стръка морска трева никъде.

Нещо мокро прокапваше по лицето й като водата, но от другата страна. Събираше се по слепоочието й, стичаше се по бузата и окото и беше червено — кръв. Махит завъртя глава и изви шия. Кръвта потече надолу към устата й и тя стисна устни.

Кръвта беше на Петнайсет двигателя, стоварил се на стола си, ризата му отпред… не само ризата, а и гърдите — разкъсани, в гърлото му забучен шрапнел. Лицето беше непокътнато, отворените очи зяпаха изцъклено. Бомбата май беше избухнала близо до него. Отдясно, както личеше по забитите в шията парчета.

„Искандр, съжалявам.“ Каквато и неприязън да бе почувствала към Петнайсет двигателя — а нейната неприязън избуя могъщо преди броени мигове, — той беше част от живота на Искандр. А тя беше достатъчно слята с Искандр, за да преживее смътна тъга. Пропуснат шанс. Нещо, което не бе успяла да опази.

Две колене в опушени кремави крачоли се появиха пред носа й и Три стръка морска трева вече избърсваше с длани кръвта от нейното лице.

— Много ми се иска да си жива — каза тя.

На Махит не й беше лесно да я чуе сред крясъците, които също се губеха във все по-силно електрическо бучене, сякаш самият въздух наоколо се йонизираше.

— Имаш късмет.

Всичко беше наред с гласа й. И с челюстите. Сега имаше кръв в устата въпреки усилията на Три стръка морска трева да я изтрие.

— Чудесно — заяви асистентката. — Фантастично! Докладът пред императора за твоята смърт щеше да бъде невероятен позор и може би завършекът на моята кариера, освен това ми се струва, че щях да скърбя… а ще умреш ли, ако преместя това парче от стена, което е паднало върху тебе, не съм икспланатл, нищичко не знам за извънритуалното кръвотечение освен правилото да не дърпам стрели, заседнали в нечии вени, и то го знам от наистина слаба театрална постановка по „Тайната история на императорите“…

— Три стръка морска трева, държиш се истерично.

— Да, знам.

Три стръка морска трева избута онова, което притискаше Махит, на пода встрани от хълбока й. И с липсата на тежест започна нова болка. Бръмченето във въздуха звучеше все по-гръмко, пролуката между телата им се насищаше с лека и страшна синева, все едно се здрачаваше. По мраморния под на ресторанта просветваха някакви активни схеми също в синьо и оцветяваха въздуха. Махит се сети за пробивите в ядрените реактори, които препичаха плътта със същото синьо, спомни си и прочетеното за пронизващи мълнии. Надигна се мъчително на лакти, сграбчи ръката на Три стръка морска трева и се издърпа да седне.

— Какво му става на въздуха?

— Избухна бомба. Ресторантът гори, какво още може да му става на въздуха според тебе?

— Посинява!

— Градът забелязва, че…

Част от покрива се разклати и падна с оглушителен трясък. Двете сгушиха глави едновременно.

— Трябва да се махнем оттук — каза Махит. — Може би има не само една бомба.

Произнесе думата лесно, чудеше се дали Искандр я е изричал някога.

Три стръка морска трева я вдигна от пода.

— Случвало ли ти се е преди?

— Не! Никога.

В Лзел бе избухнала бомба за последен път още преди тя да се роди. Саботьорите (наричали се революционери, но не били нищо повече от саботьори) пуснали вакуума в станцията, когато техните запалителни заряди избухнали. По-късно били изхвърлени в пустотата и техните имаго-линии били заличени: с най-старата били изгубени инженерни знания, трупани тринайсет поколения. Но Станцията не съхраняваше паметта на хора, които бяха готови да погубят невинни. Щом някоя имаго-линия можеше да бъде покварена толкова, не заслужаваше да я запазят.

На планета не беше същото както в станция. Можеше да вдишва синия въздух, макар да имаше вкус на пушек. Три стръка морска трева я придържаше под ръка, докато излизаха на Девети централен площад, а над него небето си беше със същия невероятен цвят, сякаш нищо лошо не се бе случило. Върволици от тейкскаланци бягаха да се скрият в други сгради или в тъмното убежище на метрото.

— Възможно ли е — питаше се Три стръка морска трева на глас — Петнайсет двигателя да е донесъл бомбата? Ти видя ли го да…

— Мъртъв е — прекъсна я Махит. — Да не намекваш, че е било някаква… саможертва?

— И то зле осъществена, ако е така. Нито ти, нито аз умряхме. А и нищо в досието му, независимо дали е имал връзки с Одил, не подсказва склонност да се забърква с местни терористи, атентатори самоубийци или онези активисти, на които плакатите никак не им стигат…

— Какво би постигнал, ако ни убие? Искаше да говори с мен… добре де, с Искандр, а ти го покани на тази закуска.

— Опитвам се да отгатна дали съм преценила ситуацията зле и да установя доколко си застрашена… или това е ужасно лош късмет… или нещо е предизвикало нова поредица от атентати…

— Нова ли? — вметна Махит.

Вместо да отговори, Три стръка морска трева спря. И се смръзна, ръката й на лакътя на Махит я принуди да не мърда.

Средата на площада се разтваряше пред тях. Онова, което Махит бе възприела като плочки и инкрустации, докато вървеше по тях, се оказа някаква арматура, която се надигаше и затваряше тълпата между стени от златист метал и стъкло, по тях съскаше същата синкава светлина. По прозрачните части на сближаващите се стени плъзнаха нагоре думи, Махит и Три стръка морска трева бяха приклещени насред малка група опушени и стъписани тейкскаланци. Надписите бяха в същия графичен стил като указателите по улиците и картите в метрото. Безбройно повторение на четиристишие, което Махит разгада: „Неподвижността и търпението пораждат безопасност, Скъпоценният камък на света ще се опази“.

— Не докосвай Града — каза й Три стръка морска трева. — Задържа ни, докато дойдат слънчевите. Полицията на императора. — Ъгълчетата на устните й се извиха надолу. — Не би трябвало да ме затваря така, аз съм патриций, но може да не е забелязал засега.

Махит не мърдаше. По стените пълзяха златиста поезия и синьо преливащо се сияние.

— Какво би сполетяло хората, които не могат да четат?

— Махит, всеки гражданин е грамотен — отвърна асистентката, сякаш чу нещо, което не успя да проумее.

Вдигна ръка към своя облакохват, пръстите опипваха рамката над лявото око и настройваха нещо. Тънката прозрачна пластмаса пред окото проблясваше в червено, сиво и златисто, сякаш отразяваше обозначаващите ранга й цветове по ръкавите.

— Запази спокойствие — добави Три стръка морска трева. — Това би трябвало да свърши работа.

Тя се промъкна към предната редица на гъмжилото. Махит я последва. На всяка крачка усещаше болка като от натъртване, която плъзваше от хълбока към корема.

Три стръка морска трева застана пред щръкналата от площада стена, носът й почти опираше в стъклото.

— Аз съм Три стръка морска трева, патриций втора класа, асекрета. Град, искам да получа потвърждение на идентичността си от министерството на информацията.

И по мъничка част от стъклената стена, и по облакохвата й плъзнаха нови думи като взаимни отражения. Взаимодействаха. Три стръка морска трева промърмори нещо почти безгласно — на Махит й се причу поредица от цифри, — а после на стъклото се открои дума, която тя видя съвсем ясно.

„Разрешено.“ Три стръка морска трева посегна и направи точно каквото забрани на Махит: докосна стената, като че очакваше да се отвори врата пред нея. Жестът беше толкова нехаен, толкова инстинктивно невъзмутим, че Махит не схвана какво става, когато асистентката й изсумтя като от удар и се килна назад сковано. Линия от син пламък свързваше върховете на пръстите й с Града.

Махит я хвана. Тя беше дребничка. Всички тейкскаланци бяха такива, но Три стръка морска трева не беше по-голяма от подрастващо момиче в станциите и едва стигаше до гръдната кост на Махит, пък и я усещаше нелепо лека за човек, навлечен с толкова слоеве дрехи. Махит седна на земята и намести в скута си Три стръка морска трева, която беше зашеметена, хриптеше страшно и очите й бяха подбелени. Тълпата се отдръпна встрани от тях.

А Градът още изписваше думата „разрешено“ там, където не отвори проход. В ума на Махит се натрапваше ярка и смразяваща фантазия — целият изкуствен интелект, който поддържаше живота в Скъпоценния камък на света, занимаваше се с канализацията, асансьорите и всяка кодирана врата, е бил програмиран от онези, които Искандр е разгневил толкова силно, че да убият и нея заедно с всеки сполетян от злощастието да е свързан по някакъв начин. Приумицата изглеждаше нелепа: ами че тя си оставаше един-единствен индивид, дори ако продължеше всички замисли на Искандр, а толкова много тейкскаланци в Града биха могли да пострадат случайно. Толкова много граждани. Прекалено много истински хора, за да ги пожертва империята заради една варварка. Но ето я хваната в капан от стъкло, а културната й асистентка бе наказана с електрически шок заради съвсем обикновена постъпка. Нелепите догадки започваха да изглеждат твърде смислени, когато толкова много неща потръгваха зле наведнъж.

Вдигна глава и попита:

— Някой има ли вода? За нея?

Лицата на тейкскаланците наоколо не се промениха: мокри от сълзи, опърлени или непокътнати, те не изглеждаха стреснати като жители на станциите. Тя усещаше своето лице като застинала маска от напора на чувства. Изведнъж се уплаши, че не е казала думите на правилния език, не знаеше на кой език мисли в момента или на двата едновременно.

— Вода… — повтори безпомощно.

Един мъж се смили над нея или над Три стръка морска трева, все още изпаднала в несвяст. Пристъпи към тях и клекна. Кичури се измъкваха от дебелата му плитка, лепнеха по потното чело, а на левия ревер на костюма му имаше голяма и кичозна значка, оформена като букетче лилави цветя.

— Заповядайте — рече той гръмко и бавно, докато подаваше пластмасова бутилка, — ето малко вода.

Махит я взе и отвърна:

— Аз съм Махит Дзмаре. Посланичка съм… не знам какво се случва.

„И съм съвсем сама.“ Отвори бутилката, изля вода в шепата си и се помъчи да реши дали е по-добре да наръси с нея лицето на Три стръка морска трева, или да я изсипе в устата й.

— Благодаря ви, господине. Може ли да уведомите двореца, че тук има пострадала асекрета! За да изпратят… кола с лекар.

Не успяваше да си спомни по-подходящата дума.

— Тя е асекрета! Трябва да изчакате. Слънчевите ще бъдат тук скоро… Градът ще ги призове. Най-добре е те да се погрижат за вас.

Махит се питаше дали се погрижат „за вас“ не означаваше „ви довършат“. Май беше все едно. Нямаше да побегне. Нямаше накъде да бяга.

— Откъде сте?

Махит се задави със звук, който щеше да бъде смях.

— От космоса — отговори тя. — От станция.

— Нима — промълви мъжът. — Съжалявам. Няма за какво да се тревожите. Никому не би хрумнало, че сте виновна за бомбата.

Понечи да я потупа по ръката, тя трепна и се присви. — А кой е виновен?

Не очакваше да й отговори, но той вдигна рамене и каза:

— Не всички в Града го обичат.

Изправи се, без да си вземе бутилката с вода.

„Не всички в Града го обичат. Не всички в света го обичат, за някого цивилизацията не съвпада с познатата част от вселената — някой с бомба, който нехае за смъртта на невинни граждани…“

Водата капеше от пръстите й в устата на Три стръка морска трева, стичаше се по бузата й, както кръвта на Петнайсет двигателя бе протекла по бузата на Махит. Не понасяше тази гледка. Върна бутилката на собственика й, както би подала нож с дръжката напред. От Три стръка морска трева се изтръгна гърлен звук като тихо жужене и Махит си науми, че това е добър признак — не беше мъртва. И може би дори нямаше да умре.

Заобиколена от тейкскаланци, чувстваше се почти невидима. Никой от тях не знаеше, че тя трябваше да има повече от Искандр в себе си, нито какво той е направил или не е направил. Освен ако един от тях не беше атентаторът, но и за това не можеше да направи нищо друго, освен да чака.

Слънчевите се появиха като планетата в илюминаторите на Станцията: бавно, а после внезапно, далечни проблясъци в златисто през изкривяващите гледката ограничителни стени на Града, прокрадваха се все по-близо, за да се превърнат във взвод имперски войници с лъскави брони по телата — видение от всеки тейкскалански епос, по който Махит се бе прехласвала в детството си, и от всяка антиутопия, написана в Станцията, за ужасите на напиращата империя. Стената, която порази Три стръка морска трева, потъна безследно в площада и ги пропусна, а Махит си спомни как мъжът с бутилката вода каза „Градът ще ги призове“.

Тя се надигна, като обгръщаше с ръка Три стръка морска трева и я крепеше на хълбока си. Асистентката не се опомняше докрай, главата се люшна и се опря в рамото й. Ръцете й се вдигнаха, върховете на пръстите почти се докоснаха — неволен жест, който според Махит се дължеше повече на инстинкт, приличаше на намеса на имаго, а не на съзнателно действие. Като марионетка, управлявана от навика.

Старшият сред слънчевите отвърна на недовършения поздрав с безупречна и безгрижна официалност. Лицето, също като лицата на останалите, беше покрито с голям облакохват от линията на косата до долната челюст — непрозрачна и отразяваща златиста маска. Махит не успяваше да зърне чертите му и заподозря, че замисълът е тъкмо такъв.

— Вие ли сте Махит Дзмаре? — попита слънчевият.

Зад нея мъжът, който й даде вода, изчезна някъде заедно с цялата група. За миг се почуди дали не са били замесени някак и сега се криеха от пазителите на закона. „Не всички в Града…“

— Да, аз съм посланичката на Лзел. Моята асистентка пострада и бих искала да се върна в жилището си в двореца.

Не можеше да долови дали реакцията му е благосклонна, или не.

— От името на Тейкскаланската империя ние изразяваме съжаление за физическата заплаха, на която сте били изложена на наша територия. Убедени сме, че ще ви бъде приятно да научите за започналото разследване относно произхода и предназначението на взривното устройство.

— И то много приятно — увери го Махит, — но ще се зарадвам още повече на медицинска помощ и безопасно завръщане в моето дипломатическо представителство.

Слънчевият продължи все едно не бе казала нищо:

— За ваша безопасност, госпожо посланик, настояваме да дойдете с нас, за да се поставите под закрилата на Шестте протегнати ръце, за да могат Една мълния, яотлек на сияйния звездоподобен император Шест посоки, и министърът на войната Девет Реактивни струи да ви осигурят достатъчна защита.

Шестте протегнати ръце беше наименованието на тейкскаланските въоръжени сили — посягащи във всички посоки пръсти, за да се вкопчат в познатата част от вселената и да се докопат до пределите й. То вече се превръщаше в отживелица, дори тейкскаланците просто казваха „флотът“ или назоваваха конкретна военна част, олицетворявана от великите дела на своя яотлек — главнокомандващия на група легиони. Но слънчевият си послужи с тази стара форма и Махит се питаше дали не я арестуват официално. По волята не само на Града и на императора, но и на министъра на войната.

Или не я арестуват, а я поставят под закрила.

Но колко различни бяха двете описания на действията им? Твърде малко и нямаше значение точно кой я арестува.

Порови за най-официалните изрази в разтърсената от културния шок мътилка на мозъка си и се надяваше, че поне звучи злобно и напълно овладяно.

— Закрилата на изтъкнатия яотлек Една мълния ми се предлага извън дипломатическата територия на Лзел. Ако все още съм в опасност, убедена съм, че някой може да бъде поставен на пост пред входа на моя апартамент.

— Вече не сме сигурни, че такива мерки са достатъчни — заяви слънчевият — с оглед на злощастието, сполетяло вашия предшественик. Ще дойдете с нас.

Махит почти не се съмняваше, че чу заплаха.

— Или?… — подкани го да продължи.

— Ще дойдете с нас, госпожо посланик. Разбира се, вашата асистентка ще бъде отведена в болница, за да бъде пренастроен нейният облакохват след това несполучливо взаимодействие с Града. Не бива да се безпокоите за нищо.

Слънчевият направи крачка напред и другите повториха движението като ехо. Десетте войници бяха напълно неразличими един от друг. Махит не отстъпи. Искаше й се Три стръка морска трева да е будна и с достатъчно ясно съзнание, за да измъкне двете от това положение, да й каже дали Една мълния е незначителен военен бюрократ, или политическа сила, дали слънчевите поначало изпълняват задачи на министерството на войната, или само по изключение при терористични актове в скъпи ресторанти.

Твърде много време отделяше за желанията да не бъде лишена от своите източници на информация. Тези мечтания не й помагаха. Нямаше сведения. Ала поне знаеше достатъчно, за да е убедена, че не иска да бъде задържана. Знаеше достатъчно за тейкскаланските военни, за да е сигурна, че не може да избяга. Знаеше достатъчно за себе си, за да е наясно, че не би изоставила Три стръка морска трева.

Но как да им попречи?

— Опасявам се, че не бих могла да дойда с вас — каза, за да печели време.

Възползва се от допълнителните секунди, за да си припомни дипломатическите термини, най-официалните изрази, а после с чувството, че нарочно не е проверила запасите си от кислород при излизането от въздушния шлюз, тя поиска убежище.

— Предшестваща уговорка ме задължава да отида днес следобед на среща с езуазуакат Деветнайсет тесли, чието милостиво присъствие озарява стаята като сияние по острието на нож. Смятам, че тя ще бъде крайно недоволна, ако вместо това се срещна с многоуважавания и будещ възхищение Една мълния и пренебрегна поетото към нея задължение. Трагичното произшествие в ресторанта не бива да смущава работата на вашите власти и преговорите им с нашите власти.

Надяваше се, че е казала правилно проклетия дълъг епитет на сановничката.

— Един момент, госпожо посланик — изрече офицерът от слънчевите.

Обърна се към останалите. Техните облакохвати-маски просветваха в синьо, бяло и червено под скрилата лицата им златиста отразяваща повърхност, докато разговаряха по свой канал.

Някой от тях се върна при нея. Махит почти повярва, че не е същият.

— Ще се свържем с канцеларията на езуазуакат Деветнайсет тесли. Моля ви да проявите търпение.

— Аз мога да чакам, но ще ви бъда благодарна, ако освен това повикате линейка за моята асистентка.

Този път си спомни думата. Олекваше й, че дългогодишното зубрене на речника и обучението по дипломация изплуваха, когато се нуждаеше от тях, ако ще да беше изцапана със сажди и вече съсирваща се кръв. Сега единствено й оставаше да се надява, че Деветнайсет тесли я иска… или иска Искандр, откровено казано, иска каквото той е обещал, и то толкова силно, че да заяви приоритета си пред военен командир, който можеше да дава заповеди на полицията в Града.

Май беше по-добре да не умува дали тъкмо Деветнайсет тесли е уредила бомбения атентат. Поне засега. Щеше да се справя с проблемите един по един.

Още щом слънчевият се сля отново с групата, тя загуби представа кой от тях беше — съсредоточи се в усилията да стои неподвижно, да придържа Три стръка морска трева, лицето й да остане хем безизразно, хем недоволно, като си припомняше как Искандр успяваше да изкриви устата й в гримаса на смазващо презрение в имперски стил, като просто отваряше очите малко по-широко. Чакаше и си внушаваше, че е непобедима като първата императрица, изтръгнала се със зъби и нокти от хватката на своята планета, или прилича на Единайсет грънчарски колела, любимеца на Три стръка морска трева, отдавал се на философски размисъл сред представители на чужд разум. Не правеше ли точно същото. Тук и сега. Минутите се проточваха една подир друга. Слънчевите си говореха чрез лицевите маски. Три стръка морска трева изрече почти ясно „какво?…“ и зарови лице в рамото й, а това беше едва ли не мило.

Първият от слънчевите или някой друг направи някакъв жест и те се разпръснаха сред остатъците от тълпата, говореха тихо, записваха показания на очевидците. Махит реши, че това е добър признак — нямаше да я подчинят на волята си с груба сила.

— Повикана е линейка — съобщи й този слънчев.

— Ще почакам да пристигне, преди да отида на срещата с езуазуакат Деветнайсет тесли.

В настъпилото мълчание Махит си представяше силно раздразнение по лицето на слънчевия под маската и беше доволна.

— Можете да почакате — каза офицерът, — а след това ние ще ви придружим до канцеларията на езуазуакат Деветнайсет тесли. Не бива да използвате обществения транспорт в този момент. Всъщност станциите по много линии са затворени, а движението е прекратено в този секстант, докато провеждаме разследване.

— Признателна съм ви, че отделяте от своето време за мен.

— Нямаме свое време. Не ни причинявате неудобства.

За нея беше необичайно и леко смущаващо да го слуша как говори в първо лице множествено число. Някой би могъл да напише статия по лингвистика, по която момичета в станции да се захласват до късно след времето за сън…

Нямаше значение. Нямаше да се случи. Линейката пристигаше — возило като изящен удължен сив мехур с мигащи бели светлини и пронизително пищене. То избълва медицински икспланатли с алени туники. Сред тях не беше онзи разпоредител в моргата с трупа на Искандр и на Махит й олекна. Поеха внимателно Три стръка морска трева с уверения, че ще се възстанови. Казаха, че тези удари от Града се случвали често и ставали повече през последните години. Просто нервен шок, грешка в структурите, отклонения в числата, обработвани от огромния алгоритмичен изкуствен интелект, който управлявал автоматичните функции на Града.

— Госпожо посланик, готова ли сте за тръгване? — попита стоящият до нея слънчев.

Искаше й се да изпрати съобщение на Деветнайсет тесли, нещо в духа на „идвам с полицейски ескорт, ужасно съжалявам, дано харесвате политически бъркотии, ако не се появя, значи са ме затрили безследно…“, но не успяваше да измисли как би успяла да направи това.

— Не бих искала да закъснея — каза на глас.

5

„Преди тейкскаланците да се изтръгнат от планетарната орбита, когато още били приковани към планета с оскъдни ресурси, осеяна с каквито градове сме успели да издигнем сред тези степи, пустини и твърде солени води, но вече сме се чувствали натясно в тази черупка, преди Първият император да ни поведе в черния мрак и да намери за нас рая, който щял да се превърна в Града, имало обичай предводителите на мъже и жени да избират сред най-приближените си хора заклет отряд, обвързан с ритуално проливане на кръв: най-добрите и най-доверените приятели, най-полезните сънародници, които биха излели цялата кръв от вените си в събраните шепи на императора, ако е нужно. Тези заклети приятели били наречени езуазуакати, както ги наричаме и днес, когато налагат волята на императора сред звездите. Един гранит първа станала езуазуакат на Първия император и ето как започнал нейният живот: родила се сред копия и коне, не знаела нищо за градове и космодруми…“

„Тайната история на императорите“, 18-о издание, съкратено за училищата в инкубаторите

„… Съветът се състои от най-малко шест (6) съветници, всеки от които има един глас за въпросите по същество, като при равен брой гласове „за“ и „против“ решаващ е гласът на съветника от името на пилотите като признание, че той представлява символично първия капитан-пилот, повел станциите към сектора Бардзраванд. Съветниците се избират по следния начин: съветникът от името на пилотите — с гласуване на действащите и пенсионираните пилоти; съветникът по хидропониката се назначава от предшестващия съветник по хидропониката или ако той е починал, съгласно неговото завещание, или ако не е оставил съвещание, с общо гласуване на хората в Станция Лзел; съветникът по наследството е наследникът на имагото на предшестващия съветник…“

Из правилника за работата на Съвета, управляващ Лзел

Не я затриха безследно.

Пътуването обратно към двореца на пътническа седалка във возилото на слънчевия беше съвсем спокойно в сравнение с цялата сутрин и Махит имаше време да се почувства разтърсена и изтощена от изчерпания адреналин в тялото си. Толкова й се искаше да затвори очи, да опре глава на тънката тапицерия и да престане да мисли или да реагира, или изобщо да се старае упорито. Ако го направеше, този слънчев (и може би всички останали слънчеви, трябваше да разпита за тях Дванайсет азалии или друг колекционер на чудати медицински факти, ако някога имаше шанс) щеше да се досети за състоянието й. Затова седеше с изопнат гръб и гледаше през предното стъкло, докато се издигаха през равнищата на Града. Сградите изтъняваха, ставаха все по-изискани, разположени нагъсто и свързани с преходи от стъкло със златни жилки и стомана, скоро се озоваха в самия дворцов комплекс и Махит беше почти сигурна точно къде се намираха. Не чак толкова, че да му посочи пътя, но може би нямаше да се залута безнадеждно, ако останеше сама.

Нейният слънчев вървеше съвсем близо до нея през два площада и плетеница от коридори в най-голямото здание на Северния сектор — розово-сив полупрозрачен куб, надвиснал като блещукаща крепост, а вътре гъмжеше от тейкскаланци в сиви костюми, преливащи в розово или бяло — знаци, които Махит не успяваше да определи точно без помощта на имагото. Май заслужаваше техните озадачени и любопитни погледи, защото още беше изцапана с кръвта на Петнайсет двигателя. Нито можеше да отгатне, нито я интересуваше какво щеше да си помисли Деветнайсет тесли с нейната съвършена бяла премяна.

Канцеларията на езуазуакат (може би и нейно жилище, както предположи Махит, ако собственият й апартамент беше типичен за Града) започваше с просторно светло помещение зад врата с код в същото розово-сиво, която се отвори тутакси, щом слънчевият съобщи, че Махит Дзмаре е дошла за своята среща. Тя различи ясно присмехулното наблягане върху последната дума. Не можеше да отрече, че хитрината й е съвсем прозрачна… Изтънчеността подхожда на моменти, когато имаш повече време да помислиш. Подът зад вратата беше тъмносив, имаше огромни прозорци с розов оттенък на стъклата, за да не огрява слънцето твърде ярко многобройните холографски екрани в широка дъга около Деветнайсет тесли. Макар че пак носеше само бяло, тя бе оставила жакета си някъде, а ръкавите й бяха навити до средата на предмишниците. Имаше и други тейкскаланци в стаята — прислуга, помощници или чиновници, но тя сияеше сред тях и привличаше погледа. Махит се почуди колко ли млада е била, когато е започнала да се облича така, реши да попита Три стръка морска трева, но си спомни, че асистентката й е в болница някъде из Града. Постара се да стои поизправена въпреки болката от натъртването там, където стената на ресторанта бе затиснала хълбока й.

Деветнайсет тесли премахна три холограми с леко движение на китката: две пълни с текст, една може би с умален модел на Девети площад, гледан отгоре. Светлите петна от тях останаха още малко в зрителното поле на Махит.

— Признателна съм ти — каза езуазуакат на слънчевия, — че доведе невредима посланик Дзмаре за срещата й с мен. На целия ви взвод ще бъде изказана служебна благодарност. Лично ще се погрижа за това. Свободен си.

Той се изниза обратно през вратата, без да възрази, и Махит остана сама в територията на тази езуазуакат. С мрачен професионализъм вдигна ръце за официален поздрав.

— Виж ти — подхвърли Деветнайсет тесли. — Толкова усърдно спазваш правилата и след такава сутрин.

Махит откри, че търпението й се е изчерпало.

— Нима бихте предпочели да се държа грубо?

— Не, разбира се. — Остави на помощниците своите екрани и прозрачни рамки с пълзяща в тях информация и се приближи до Махит. — Добре се справи с идването тук. Първият умен ход след пристигането ти.

Махит настръхна и започна:

— Не дойдох тук да бъда обиждана…

— Нямам такова намерение, посланик. И не се тревожи, за пръв път се прояви като умна, но вече беше хитра неведнъж.

Разликата в смисъла на думите не беше ласкателна, тази дума за „хитрост“ се отнасяше за мошеници и измамници — животинското лукавство.

— Като всяка варварка, така ли? — попита заядливо Махит.

— Не като всяка варварка — уточни Деветнайсет тесли. — И по-добре от някои други младежи, които се появяваха в императорския двор в особено богати на събития моменти. Хайде, отпусни се. Не би ми хрумнало да те разпитвам, докато още имаш чужди телесни течности по себе си, а и ти на практика помоли за убежище.

— Не съм молила.

— Тогава го намери, ако така повече ти харесва. — Окото й помръдна зад замъгленото като от бял дим стъкло на облакохвата и една от помощничките веднага застана до тях. — Пет ахата, би ли завела посланик Дзмаре в някоя баня, намери й дрехи, подходящи за нейния ръст.

— Разбира се. Ваше превъзходителство.

Какво друго й оставаше, освен да се подчини? Поне, каза си Махит, щеше да бъде чиста заложничка.

В банята нямаше разкошна показност. Плочките образуваха успокояващи черно-бели шарки, имаше рафт на стената, пълен с някакви смеси за коса, но Махит не ги докосна — дали бяха на Деветнайсет тесли? Или нейните помощнички използваха банята? Тази езуазуакат май би могла да поиска всички те да живеят при нея… не, това беше литературен шаблон, а и тейкскаланците бяха хора, колкото и да упорстваха в стремежа да не бъдат… а водата беше гореща. Махит стоеше под струите и гледаше как останките от Петнайсет двигателя се стичат по ръцете й и изчезват в канала.

Посегна към сапуна — твърд, а не течен както в станциите — и щом зърна ръката си с протегнати пръсти в толкова обикновено движение, вече не беше нейната ръка, а по-загрубяла, по-едра, ноктите подрязани плоско и старателно — ръката на Искандр посягаше към този сапун, в тази баня. Водата се стичаше по-леко по неговите рамене заради десетината сантиметра разлика в ръста. Формата на неговия торс, центърът на тежестта в гръдния кош, а не в ханша надделяха над нейните усещания за тялото й. Имаше такива спомени, когато тепърва започваха да се съчетават, съвсем мимолетни, сякаш възприемаше неговото тяло, а не своето… но защо се е къпал в банята на езуазуакат Деветнайсет тесли?

„Искандр?“ — опита тя отново. Мълчание. Смъдене на мускули, които не бяха нейни, толкова приятна умора.

И вече беше само тя в собственото си тяло, проблясъкът от паметта го нямаше — сама под душа, усещаше единствено натъртеното в хълбока си, без да я обърква формата на другото тяло, мислеше си как Деветнайсет тесли каза „той беше мой приятел“, как докосна мъртвото лице на Искандр с толкова странна нежност.

Много би му подхождало да спи с жена, наричаща се „сияние по острието на нож“. Онзи пламенно амбициозен човек, който се зае всеотдайно с новото си съчетание с Махит Дзмаре, й отговори с „най-вероятно подстрекателство към бунт“ на въпроса в какво може да се е забъркал — да, той би могъл да го направи.

И може би това обясняваше готовността на Деветнайсет тесли да й предложи убежище. Или може би Махит смесваше преживяванията си в момента с неврологични смущения, някакъв електрически сигнал в нейната имаго-машина внушаваше, че тялото й е на Искандр. И може би не биваше да се доверява на нищо, което получаваше от своето имаго, ако двамата бяха увредени (или саботирани — потръпна под душа от тази дума).

Сапуниса ръцете си и ги изми. Цялата баня лъхаше на някаква тъмна дървесина и рози, стори й се, че познава и тази миризма, или поне си я спомняше.

После облече дрехите, които Пет ахата бе оставила за нея, но не пипна бельото: нямаше да носи чужди гащи, щеше да се задоволи със своите, а сутиенът беше с размер за жена, която има по-голяма нужда от сутиен. И панталонът, и блузата бяха меки, бели и с добро качество. Искаше й се да облече собствения си жакет върху тях, но беше безнадеждно изцапан. Налагаше се да излезе от банята боса и с дрехи на самата Деветнайсет тесли, както подозираше.

Заложничка, но поне чиста.

Когато се върна в централния офис, някой бе сложил там сервиз за чай.

Деветнайсет тесли се бе потопила в работното си пространство, пренареждаше холограми и проекции с плавен ритъм, затова Махит се настани до ниската масичка с чая и зачака. В лекия аромат на цветя се примесваше горчива жилка. Имаше само две плитки керамични купички, които се побираха в събрани длани. В Станция Лзел пиенето на чай изобщо не беше толкова церемониално — там използваха пакетчета, обикновени чаши и микровълнови устройства за загряване на водата. Когато се случваше да прибягва до стимуланти, Махит пиеше кафе — преминаваше през същия процес, само че сипваше в чашата разтворимо кафе, вместо да пуска пакетчето чай.

— Ето те и тебе — каза Деветнайсет тесли, седна срещу нея и наля чай в купичките. — По-добре ли си?

— Благодаря ви за гостоприемството — отвърна Махит. — Оценявам жеста.

— Едва ли щеше да е разумно, ако очаквах от тебе да говориш, без да си имала шанс да се опомниш. Ако се съди по новините от Девети централен площад, представям си колко травмираща е била сутринта за тебе. — Деветнайсет тесли взе купичката си и отпи. — Махит, изпий си чая.

— Няма да очерням гостоприемството ви с тревоги за отрови или опиати.

— Добре! Така ми спестяваш времето за уверения, че в чая няма нищо подобно и ако в Лзел не сте променили напълно идеята си за човек, откакто Искандр дойде тук, би трябвало да е напълно безвреден и за тебе от физиологична гледна точка.

— Все още сме хора досущ като вас — увери я Махит и отпи.

Чаят ободряваше с горчиво-сладкия вкус, който се задържа в устата й.

— Съгласна съм, че двайсет години изобщо не стигат за съществени генетични отклонения. А всички други определения са твърде условни и зависят от конкретната култура.

— Убедена съм, че бихте искали да попитам каква е текущата, твърде условна тейкскаланска представа за нечовешкото.

Деветнайсет тесли потупа с показалец купичката, пръстените й тракнаха по порцелана.

— Посланик, аз бях приятелка на твоя предшественик. А той имаше съвсем малко приятели, макар че се надявам догадката ми да не е чак толкова точна. И заради него ти предлагам да поговорим. Но можем и да минем направо към съществената част, ако предпочиташ да не градим нещо, което да ни свързва. — Усмивката й наистина беше като сиянието на острието от епитета към името. — Бих искала да разговарям с Искандр. Или не се преструвай повече на Махит Дзмаре, или му позволи да говори.

„Да, точно като нож“ — мярна се в ума на Махит.

— При цялото ми уважение, езуазуакат, не мога да направя нито едното, нито другото. Първото е невъзможно, защото не се преструвам, че съм аз. Второто е по-сложно, отколкото си представяте.

— Тъй ли било. — Деветнайсет тесли стисна устни. — А ти защо не си Искандр?

— На Лзел вие щяхте да сте философ — подхвърли Махит и тутакси съжали за думите си.

Дори с официално уважителното „вие“, което избра, изреченото от нея на тейкскалански предполагаше твърде голяма близост помежду им… но не знаеше друг начин да го каже, без да подсказва, че е избрала събеседничката като образец за подражание, както Три стръка морска трева явно бе избрала Единайсет грънчарски колела.

— Колко ласкателно — промълви Деветнайсет тесли. — А сега ми обясни, Махит Дзмаре… вярвам ти, че това тяло някога се е наричало така, затова не съм против да те наричам както желаеш… обясни ми защо не си моят приятел.

Махит остави купичката на масата и опря длани в белия лен нададения й назаем панталон. Деветнайсет тесли бе разбрала теорията за имагото по смайващо извратен начин: що за представа беше тази, че Искандр ще щъка насам-натам в нейното тяло, а нейното „аз“ ще бъде смазано, заличено или погубено и името й ще се отнася само за плътта? Станцията не прахосваше чедата си така. Гнусеше се от самата идея… която прекалено натрапчиво й напомни онези мигове под душа, когато никак не се чувстваше Махит. Нито съчетаната личност, в която тя и Искандр трябваше да се превърнат.

— Ще ви обясня — поде тя, — но първо ми отговорете на един въпрос: бомбата на Девети централен площад за мен или за Искандр беше предназначена?

— Не ми се вярва, че е била за вас — отговори Деветнайсет тесли. — В най-лошия случай са искали да убият Петнайсет двигателя, но не бих разчитала прекалено и на тази догадка. Жертвите на вътрешния тероризъм в почти всички случаи просто са се оказвали на лошо място в лош момент. Дребни политически прегрешения като връзките на Петнайсет двигателя с въстанието на Одил едва ли са достатъчен мотив за някого да го пръсне на парчета, особено поради факта че местните ни бомбаджии обикновено са привърженици на въстанията.

Махит пропусна въпроса, който се канеше да зададе на Три стръка морска трева сутринта — „Въстание на Одил ли? Какво става там?“, защото почти не се съмняваше, че сановницата се опитва да отклони вниманието й. Но тя не беше готова да отстъпи засега. Можеше да попита за Одил и местните бомбаджии в друг подходящ момент, трябваше да научи какво иска Деветнайсет тесли от нея, преди да се занимава с по-всеобхватните несгода на Града.

Езуазуакат я наблюдаваше и преценяваше мълчанието й. Накрая продължи:

— Знам, че това не отговаря на въпроса ти дали и друг освен мен знае за имаго-машините на вашата Станция.

Тя беше твърде проницателна. И твърде стара. Откога ли е в императорския двор? От десетилетия. По-дълго от престоя на Искандр тук. И поне през половината време е била в опасната група на най-близките довереници на императора. Махит очевидно нямаше да постигне нищо с изтънчено подвеждане и насочващи въпроси.

„Тя е като нож, значи ще бъда огледало.“

— Какво ви е казал за това, което ще се случи след смъртта му?

— Каза, че е немислимо Лзел да изпрати следващия посланик без негово имаго. Защото това щяло да бъде… как се изрази той… „невъобразимо прахосничество“.

— Да, Искандр би казал това — сухо потвърди Махит.

— Подхожда му, нали? Много самонадеян беше. — Деветнайсет тесли пак отпи глътка чай. — Значи го познаваш.

Махит помръдна едното си рамо.

— По-малко, отколкото бих искала. — Вярно си беше, колкото и да заблуждаваха думите й. — А според него какъв трябваше да бъде следващият посланик, който ще пристигне в Града с неговото имаго в себе си?

— Млад. Не много добре осведомен. Ще владее тейкскаланския език в необичайна за варварин степен. Ще се радва да срещне неговите приятели и да се заеме отново с работата.

— Ние бихме казали „с остарели сведения“ — изтъкна Махит. — Искандр, когото аз познавам, не е същият Искандр, когото вие сте познавали.

— Това ли е проблемът ни в момента?

Махит издиша бавно.

— Не. Това е съвсем малка частица от вероятните проблеми, които може би имаме.

— Махит Дзмаре, моята работа всъщност се състои в решаване на проблеми — каза Деветнайсет тесли, — но обикновено ми е по-лесно да я върша, когато знам какви са проблемите.

— Проблемът е, че не ви се доверявам.

— Не, посланик. Това е твоят проблем. А нашият проблем се състои в това, че все още не разговарям с Искандр Агхавн и въпреки явната му смърт все същите размирици, които са продължаващ проблем на моя Град и които се трупаха около него и дори засягаха по-далечните му контакти като Петнайсет двигателя, вече се трупат и около тебе.

— Не знам нищо за други бомбени атентати, ако са се случвали — заяви Махит. — Нито за връзките на Петнайсет двигателя с хора, които биха ги извършили, или с хора, които биха използвали бомба срещу него.

„Същите размирици.“ Какво ли е направил Искандр? Ако знаеше, би могла да се досети и кой го е убил или поне защо е умрял. И дали е нещо, което би предизвикало разплата, която да погуби и мнозина невинни. Той отговори с „подстрекателство към бунт“, когато го попита какво ли може да е направил, преди да изчезне. Но подстрекателство не е същото като безсмислена смърт, а тя не можеше да си представи, че има достатъчна съвместимост с имаго от човек, който би приел безогледния тероризъм като допустимо странично последствие от политическите си действия.

— Според мен бомби в скъпи ресторанти насред центъра на Града показват влошаване — каза Деветнайсет тесли. — Други подобни инциденти досега имаше само във външните провинции. Затова предположих, че Петнайсет двигателя може да се е забъркал с такива хора за своя зла участ и разпарчетосване.

Махит се запита дали току-що чу шега. Не беше лесно да познае, защото такъв хумор беше твърде рязък, ако изобщо го имаше. Направо режещ.

— Махит, ти и той може и да сте били само странични жертви — продължи езуазуакат. — Но аз познавах Искандр и затова още се чудя.

— А аз се чудя — Махит подбираше думите внимателно — от какво се е разгоряло това равнище на вътрешен тероризъм. Говоря за местните размирици. Още колко бомбени атентата имаше?

Деветнайсет тесли не й отговори направо, не че Махит разчиташе твърде много да го направи.

— Питаш, защото имаш „остарели сведения”, така ли?

— Да. Имагото, което аз получих — ето, Махит пак се занимаваше с подстрекателство, и то втори път за едно денонощие, може би двамата с Искандр си подхождаха напълно, толкова беше лесно… — съхраняваше Искандр какъвто е бил след само пет години като посланик.

— Това наистина е проблем — каза й Деветнайсет тесли с явно съчувствие, което беше още по-лошо.

— Но не е нашият проблем — натърти Махит. — Ваше превъзходителство, не ми се вярва, че разбирате какво представлява имагото.

— Просвети ме.

— Не е пресъздаване. Не е и двойник. То е… можете да го смятате за клонираща съзнанието езикова и протоколна програма.

Искандр се обади като бледа сянка в ума й: „Ще ти се“. „Тук ли си?!“ — помисли трескаво тя.

Нищо. Само мълчание, а езуазуакат говореше отново и Махит не можеше да се разсейва, пък и сигурно си въобрази този шепот, предизвика го сама като призрак или предсказание.

— … процес, който Искандр описа другояче — казваше Деветнайсет тесли.

— Имагото е жива памет — обясни й Махит. — А паметта съществува заедно с личността. Или пък те са едно и също. Установили сме това почти в самото начало. Нашите най-стари имаго-линии обхващаха четиринайсет поколения, когато тръгнах, а може вече да са петнайсет.

— Каква роля си струва да бъде запазвана четиринайсет поколения поред в една миньорска станция? — попита Деветнайсет тесли. — Управници? Невробиолози, за да продължават производството на имаго-машините?

— Пилотите, езуазуакат — каза й Махит, изведнъж обзета от могъща гордост за своята Станция, от напиращ патриотизъм, който дори не смяташе досега за част от чувствата си. — Ние и другите станции в сектора не сме обвързани с планета, откакто сме колонизирали тази област. В нашия сектор няма годни за живот планети, има само планети и астероиди, където добиваме ресурси. Ние сме жители на станциите. И винаги ще се стремим да съхраняваме първо пилотите.

Деветнайсет тесли тръсна глава в нерадостен, очовечаващ я жест, къси тъмни кичури паднаха на челото й и тя ги избута назад със свободната си ръка.

— Разбира се. Пилотите. Трябваше да се досетя. — Тя се запъна, по-скоро показно според Махит — задържан дъх, за да отбележи този миг на радващо взаимно опознаване и после да отхвърли връзката помежду им, която той създаде. — Значи паметта е неразделна от личността. Да приемем, че е така. И става още по-интересен фактът, че още не си ми обяснила защо не говоря с Искандр в момента.

— В идеалния случай двете личности се съчетават.

— В идеалния.

— Да — потвърди Махит.

Деветнайсет тесли протегна ръка над ниската маса и отпусна длан на коляното й. Допирът беше тежък, приковаващ, уверен. Махит си представи, че я притиска цялата маса на планетата, придърпва я гравитационната яма при спускането.

— Но този случай не е идеален — изрече езуазуакат.

Махит завъртя глава. Не беше.

— Кажи ми какво се обърка — продължи Деветнайсет тесли.

Най-лошото беше, че липсваше настойчивост, гласът й се насити с безкрайно, всеобхватно съчувствие. Махит си каза окаяно, че научава още нещо за методите на разпит. Онези, които въздействаха на гневни, изтощени хора в културна изолация.

— Имаше го — отговори тя, тласкана предимно от желанието да приключи с това. — Моя Искандр, не вашия. Бяхме двамата заедно. И после изчезна. Откъсна се от мен, не мога да го достигна. Затова не мога да изпълня желанието ви. Ваше превъзходителство. А сега ми се иска да можех. Щеше да бъде най-лесно, след като научих колко старателно моят предшественик е издавал нашите държавни тайни. Няма смисъл да крия нищо.

— Благодаря ти, Махит, тази информация е ценна за мен.

Деветнайсет тесли отмести ръката си от коляното й, с това движение отклони и вниманието си, целият напор на желанието й се спотаи някъде в нея. Махит се почувства… не можеше да налучка. Облекчена, но и още по-ядосана. Защото на тази маса вече имаше място за облекчение. Вдиша и издиша два пъти с подчертана равномерност.

— Щях да бъда Махит Дзмаре, дори ако моето имаго присъстваше, както бихме желали и двете. Двойката винаги запазва името на най-новия носител.

— Обичаите в културата на станциите подхождат за жители на станциите — отсъди Деветнайсет тесли с най-явното пренебрежение, което Махит бе чувала през живота си.

Опита по друг начин (Огледало. Чиста заложничка.)

— Бих искала да знам защо някой си е помислил, че ликвидирането на Петнайсет двигателя с бомба е подходящото засилване на враждебните действия. Според вашето многоуважавано мнение, езуазуакат.

— Винаги има хора, на които не им харесва да бъдат тейкскаланци — рече Деветнайсет тесли невесело и рязко. — Искат никога да не сме напускали своята планета, да не сме се пресягали през порталите от една звездна система към друга, да сме си останали… ами нещо, което да не е вечна държава, управлявана от човек като Шест посоки под напътствията на сияйните звезди. Биха искали да бъдем република или да престанем да анексираме нови системи, дори ако системите ни молят за това, или… искат всякакви неща, които наглед са разумни, но всъщност не са, ако се взрем в тях отблизо. Някои от тези хора стават министри или си мислят, че могат да бъдат императори и да променят всичко, както те смятат за правилно. Тейкскалан винаги е имал такива проблеми и съм сигурна, че си наясно с това. Ако приличаш толкова на Искандр, колкото според тебе трябва да прилича наследникът му, знаеш цялата ни история.

Така си беше. Махит познаваше хиляди разкази, стихотворения, романи, както и лоши екранизации на поеми — всички те разказваха историите на хора, които се опитвали да узурпират трона на Тейкскалан със слънчевите лъчи копия, повечето се провалили, някои обаче успели и били провъзгласени за императори. Опирали се на успеха си и обявявали предишния император за тиран, лишен от благосклонността на слънцето и другите звезди, недостоен за трона и справедливо заменен от нова версия на владетеля. Империята преживяваше тази смяна на властта и когато императорът не оцеляваше.

— Имам някаква представа — съгласи се тя. — А какви са другите? Питам, тъй като вътрешният тероризъм обикновено не се съчетава със славно завръщане към идеалното управление, защото мнозинството от населението няма как да му се радва толкова, че да хареса своя нов император след това.

Деветнайсет тесли се засмя и Махит почувства прекомерно задоволство. Все едно да разсмее тази жена беше победа, и то извоювана трудно, жадувана отдавна, желана всеки път. Може пък Искандр наистина да е бил неин любовник… ако ще Махит да нямаше в момента гласа и паметта му, все пак запазваше реакциите на неговата ендокринна система.

— Другите — отговори Деветнайсет тесли, щом смехът й стихна — не искат власт, те се стремят към унищожаването на съществуващата власт, нищо повече. С тях имаме проблеми само понякога. Но ето че пак ги имаме от години. Напоследък сме много голяма империя, и то мирна, което дава на хората предостатъчно време да умуват какво не им харесва. — Тя се изправи. — Ела при инфограмите, посланик. Работата не може да чака дори заради интересни млади варвари като тебе и нашия Искандр.

„Нашия ли?“ Стреснатата Махит си замълча. Наблюдаваше.

Прислугата на Деветнайсет тесли се появи отново, като че само чакаха сигнал — един отнесе сервиза за чай, друга (Пет ахата, която заведе Махит в банята) вече беше заобиколена от собствена дъга холограми. Пак се заемаше с работата, след като нейната началничка приключи с измъкването на поверителна информация от заложничката.

— Пет ахата, обобщи и ми дай доклада на слънчевите с показанията на оцелелите — нареди езуазуакат.

Пет ахата отвърна с изящно пестелива версия на един от жестовете, изразяващи послушание.

— Махит — продължи Деветнайсет тесли, сякаш и тя беше само една от служителките (или „чираци“ беше поточната дума?), — какви въпроси искаше да зададеш на Петнайсет двигателя? Срещата ви е била най-публичната му поява след неговото оттегляне от служба. Той се премести от дворцовия комплекс и на практика се потули някъде във външните квартали. Изглеждаше, че живее кротко, ако и да е бил недоволен от направлението, в което ни водеше Негово сиятелство императорът.

Явно за това е мислила, когато спомена Одил преди малко — Петнайсет двигателя е бил недоволен от действията спрямо въстанието там.

— Имах намерение да го попитам как е умрял Искандр — призна Махит.

— От анафилактичен шок поради алергична реакция.

— Нима? — отрони Махит.

— Недоверчивостта несъмнено ще ти послужи добре в императорския двор — отбеляза езуазуакат, а лицето й остана идеално безизразно.

Пет ахата май се подхилваше зад променливите си екрани.

— Досега бяхме толкова прями помежду си — позволи си Махит лека дързост. — Трябваше да опитам.

Деветнайсет тесли помръдна китката си, премахна група холограми и отвори нова.

— Не знам точно какъв физиологичен процес го е убил. В доклада на онзи икспланатл бяха посочени „алергични реакции“.

— Ваше превъзходителство, бих очаквала от човек с вашата великолепна кариера в императорския двор да е по-недоверчив.

Деветнайсет тесли прихна.

— Харесвам те, посланик. Мисля, че и Искандр би те харесал.

Това я наскърби по неочакван начин. Загуба, която дори не би й хрумнало да очаква, заедно с тъгата по онзи Искандр, когото познаваше. Не всеки, който ставаше поредната брънка във веригата от имаго, познаваше лично предшественика си, но познанството винаги се смяташе за чест — бил си избран, а не само си проявил пълна съвместимост в тестовете и изпитите. Досега си представяше, че й е все едно: нали щеше да бъде посланичка, важна и необходима особа, то се знаеше, че нямаше да го приема лично, а и почти никой не се връщаше от Тейкскалан в Лзел, а бе насочила всички свои способности към отпътуването в Града дори преди да знае чие имаго би получила и дали изобщо ще заслужи имаго.

И въпреки всичко й се искаше да бе срещнала онзи Искандр, който е присъствал телесно тук, чийто труп й показаха. Домът също й липсваше, появата на планетата в илюминаторите на Станцията, също и времето, когато беше умна и амбициозна, но все още необременена с отговорности, разговорите със Срджа Торел и другите приятели в баровете на девето ниво, фантазиите какво биха могли да правят, без да се налага да го правят наистина.

Но тя само каза:

— Да, подбират ни много грижливо по съвместимост с нашите предшественици.

— А Петнайсет двигателя хареса ли те, щом си толкова съвместима? — поинтересува се Деветнайсет тесли.

На Махит й се стори, че езуазуакат се забавляваше, или любопитството й беше на практика неразличимо от забавлението.

— Не — отвърна. — Зададох прекалено много въпроси, а същевременно не се оказах онзи човек, с когото той е работил преди двайсет години. Вие харесвахте ли Петнайсет двигателя?

— Той беше потаен, опърничав и имаше близки връзки с няколко рода на патриции, които не ме понасят добре. По време на службата си в министерството на информацията беше като трън, който често се забиваше в пръста ми. Радвах се, когато се оттегли, макар да ми се струва подозрително до ден днешен… но той си кротуваше след напускането на службата. Поне привидно. Ще присъствам на помена от уважение към добър противник, отдавнашен компаньон на маса и някогашен приятел на мой приятел, предишния посланик на Лзел. — Тя помълча, вперила в Махит безстрастен поглед като стена от тъмно стъкло. Облакохватът й просветваше пред окото. — В Лзел това смята ли се за „харесвам“?

— Достатъчно близо е — каза Махит. Разбира се, на Искандр му е стигало обаянието да натрупа приятели и по служба, и по симпатия, без да се стига до конфликти, ако едните не са харесвали другите. — Езуазуакат, кой има полза от смъртта на Петнайсет двигателя?

— Всеки, който не би искал да опознаеш старите приятели на Искандр. — Деветнайсет тесли отвори нова инфограма и я анотира с бързи леки движения на пръстите си, подреди списък от думи знаци във въздуха. — Но по-вероятният отговор гласи: всеки, който иска да млъкнат тихите гласове срещу имперските методи за потушаване на въстания. Или някой, който се опитва да всее в обществото страх, който е силен напоследък, разпалван от такива инциденти и от антиимперските активисти, поемащи отговорността за тях. „Кой има полза“… интересно се изрази, Махит. Добави половината езуазуакати, особено Трийсет делфиниума, който би искал да спре всякаква търговия, ако не е свързана със звездна система, където неговият род има икономически интереси, и охотно ще си послужи с ксенофобията като оправдание, ксенофобията пък се раздухва лесно, когато бомби пръскат на парчета обядващи тейкскаланци…

— Не съм заложила аз онази бомба — възрази Махит, докато се стараеше да намести в паметта си Одил, Трийсет делфиниума, страха в обществото, за да оглежда по-късно цялата бъркотия в ума си, да я завърта и обръща, да търси как да я нареди.

— Махит, аз казах ли, че ти си го направила?

Деветнайсет тесли пак насочи цялото си внимание към нея, подсказващо съчувствена пълна близост. Махит си я представи в леглото с Искандр, проблясък на възможен спомен, който може би се дължеше само на желанието. Допир на кожа в кожа. Нещо повече от политическо приятелство. (Какво значение би имало, ако беше вярно? Самата Махит нямаше намерение да… Не че би отказала. Деветнайсет тесли беше…)

— Ваше превъзходителство, позволете да ви прекъсна — намеси се Пет ахата за голямо облекчение на Махит. — Но би трябвало да видите какво излъчват от Седми централен площад.

И двете вежди на езуазуакат се извиха.

— Ами избутай го насам.

Пет ахата изпълни желанието й с широк замах на дланта — подхвана края на инфограмата и я запрати към работното пространство на Деветнайсет тесли, която я улови с поредица от жестове и движения на очите, намести я и разшири рамките, за да увисне като прозорец във въздуха. Махит застана до левия лакът на Деветнайсет тесли, а Пет ахата стоеше до десния.

В прозрачния екран се появи Седми централен площад, показан от разположена високо камера. (Пратена там от агенти на Деветнайсет тесли? От императора? От слънчевите? Или Градът сам се наблюдаваше?) Много приличаше на Девети централен площад, макар и видимо да му липсваше неговата величавост. Притежаваше същата форма на разцъфнало цвете, за която Махит вече знаеше как се превръща в преградни стени, и беше обрамчен от магазини, ресторанти и може би правителствена сграда или театър, ако се съдеше по размерите и разположените отпред статуи. И беше препълнен с тейкскаланци.

Някои носеха плакати.

Викаха. Сигналът стигаше до тях като далечен смътен рев.

— Можете ли… — започна Махит.

— Да засиля звука ли? Да — отвърна Пет ахата. — Малко. Зависи какво викат и колко е ясно…

— Викат „Една мълния“ — уточни Деветнайсет тесли. — Пет ахата, ще ти купя нов тоалет за императорския банкет тази седмица, ако греша. Хайде, засили го.

Наистина викаха „Една мълния“ — името на онзи яотлек, когото слънчевите споменаха, когато се опитаха да я арестуват. Същият яотлек, който командваше флота, разположен в момента най-близо до Града. Викаха името му и четири строфи от бездарно стихоплетство в ямбична стъпка, в което Махит различи предимно ритъма и развълнуваното повторение „Тейкскалан! Тейкскалан! Тейкскаланци!“ накрая.

— Опитват се да го прославят, без да има военен триумф, така ли? — учудено промълви Пет ахата.

— Засега не — каза Деветнайсет тесли.

Тя разпери пръсти като слънчево изригване и камерата показа отблизо лицата на демонстрантите. Някои бяха нанесли хоризонтални червени линии на челата си. Махит си спомни жертвените корони, които завръщащите се тейкскалански пълководци носеха в поетичните епоси: не боя, а собствената им кръв, смесена с кръвта на победените. Но това вече беше съвсем символично в епохата на междупланетните завоевания.

— Аз бях останала с впечатление, че тези неща са незаконни — обади се тя.

— Безполезни са, а не незаконни — поправи я Деветнайсет тесли. — Пет ахата, моля те, обясни на посланичката целта на военната прослава.

Пет ахата се прокашля и погледна Махит с ъгълчето на окото, като че беше леко смутена.

— За да бъде придадена легитимност на претендента за император, който не заема трона по кръвно родство или по волята на предишния император, военната прослава е публично утвърждаване на неговите достойнства, тоест публично утвърждаване на благосклонността на вечно пламтящите звезди.

— И как се изразява тази благосклонност? — подсказа Деветнайсет тесли.

— По традиция — чрез голяма военна победа. Желателно е да има много такива победи.

Езуазуакат кимна.

— Точно така. Големият брой победи е доказателството, всичко останало се свежда до крясъци, а работещата бюрокрация или поне минимално умните граждани — благословени сме и с едното, и с другото — могат да отрекат всякаква легитимност на кресльовците.

— Искате да попитам защо въпреки това те викат в подкрепа на Една мълния — подхвърли Махит, — щом той няма военните постижения, които биха го направили достоен император. Или поне в далечните и неосведомени области като Станция Лзел не сме научили за такива постижения.

Изражението на Пет ахата стана едва доловимо стъписано и съвсем доловимо любопитно.

— Той е амбициозен — започна тя, Деветнайсет тесли й кимна и момичето продължи: — От онези амбициозни хора, които търсят шансове. Побеждавал е в сблъсъци из по-дивите сектори, има и една-две малки кампании за потушаване на местни безредици или отблъскване на набези от сили извън империята… а за бойния дух на неговите подчинени отзивите са само блестящи. Не е участвал на Одил, но е обучил командващата, която е там — Три стръка смрадлика, и тя не пропуска да му благодари всеки път, когато я показват по новините. Той се стреми към големи военни успехи и разполага с достатъчна подкрепа, за да увери войниците си, че ще получат шанса за победи под негово командване.

— Възхвала, опираща се на вяра в бъдещето — сухо подчерта Махит. „Възхвала, опираща се на необходимостта от война.“ — Желая му възможно най-големи лични успехи. Защото явно му липсват значими военни постижения, освен ако не желае да си припише заслугата, че днес на Девети централен площад не избухнаха още бомби.

— Посланик, някой би могъл да те заподозре, че си дипломат — вметна Деветнайсет тесли.

— Да, би могъл.

— И ще бъде прав. Но има един значим фактор, който пропускаш, ако ще да си дипломат… и то само защото първите ти две денонощия тук бяха пренаситени със събития.

Махит се двоумеше дали е обидена, или развеселена, но отвърна с язвителен присмех.

— Просветете ме, езуазуакат. Ако това не ви затруднява, говорете направо и по същество.

След казаното, докато посръбваха чай, не би трябвало да е способна на сарказъм… но може би и в това беше разковничето за разбирането на Деветнайсет тесли: искрящата, винаги имаща отговор политическа фигура, която ти вдъхваше желание да си разменяш остроумия с нея, беше същата жена, която можеше да разпарчетоса разговора и да те разплаче, защото те разбира.

Пак й се искаше Три стръка морска трева да е тук, да има поне някой, който да отвлича вниманието или да послужи за прикритие. Приятел. Неин приятел, а не приятел на призрачния Искандр.

Деветнайсет тесли бе върнала камерата на панорама отвисоко. Цялото гъмжило от надаващи възторжени викове тейкскаланци висеше във въздуха между тях и се въртеше бавно, когато тя помръдваше китката си.

— Императорът Шест посоки, нашият светоносен и звездоподобен владетел, по-бляскав от скъпоценни камъни и всеблаг, на когото съм се заклела във вярност и заради когото ще източа и последната си капка кръв, е на осемдесет и четири години и няма свой биологичен потомък. Ето какво пропускаш, посланик.

— Имате проблем с наследяването на трона — рече Махит, защото не можеше да каже: „Толкова съжалявам, че скоро ще загубите своя приятел“.

Това изглеждаше… неучтиво. Ненужно. Неуместно. А и как да знае дали една езуазуакат е искрена приятелка на императора, или само символична? Не беше лесно в общество, което маниакално пресъздаваше своята класическа литература. Колко съжаляваше, че не можеше да обясни това на самата себе си преди две седмици. Нито да го обсъди с Искандр. Знаеше си, че той би имал какво да й каже.

— Викащите в подкрепа на Една мълния несъмнено смятат, че имаме такъв проблем — продължи Деветнайсет тесли, отпъди екрана с ръка, той се сви в точка и изчезна. — Аз се въздържам от мнение. Но ти, посланик, избра изключителен момент за пристигането си в императорския двор.

— Не съм го избирала. Бях повикана.

Деветнайсет тесли склони глава встрани.

— Настойчиво ли?

— И то неприлично настойчиво — натърти Махит, замислена за себе си и Искандр, събрани набързо и опиращи се само на надеждата и три месеца медитация, за да се превърнат в цялостен пратеник на Станцията.

— На твое място бих открила кой е одобрил входната ти виза. Подозирам, че отговорът ще ти разкрие много неща.

Побутваше я в желана посока ли? Опитваше ли се да вкара Махит в трудно проучване само за да узнае накрая, че тъкмо езуазуакат Деветнайсет тесли е търсеният човек? Не й се вярваше — Деветнайсет тесли беше прекалено веща в играта, за да гледа как Махит щъка насам-натам на дълъг повод. Такива гадни номера подхождаха на шаблонни злодеи от мелодрами, а дори тейкскаланското увлечение по разказаните истории се ограничаваше предимно с добре разказаните. Това беше по-лошо: Деветнайсет тесли й поставяше задача както на своите слуги. „Иди да научиш и ми кажи какво знаеш.“ Все едно Махит й принадлежеше. (Все едно и Искандр й е принадлежал, но вече започваше да се досеща, че не е било точно така, ако и да са спали заедно… и проблемът между тях двете се дължеше отчасти и на това.)

— Интересна идея — отбеляза Махит. — Когато се върна на собственото си работно място в своето жилище, непременно ще проуча този въпрос.

— Не протакай толкова — възрази езуазуакат. — След такива усилия да попаднеш на относително безопасно място нима си въобразяваш, че ще те отпратя сама в императорския двор? Докато още не сме открили кой е готов да убива с бомби невинни граждани, седящи до тебе?

Махит се опита да напомни, че няма да е сама:

— Моята културна асистентка…

— Ще бъде изписана от болницата скоро. Махит, разполагам с предостатъчно инфографи, мога да отделя един. Седем везни ще ти подготви временен кабинет.

„Тук, където не съм на дипломатическа територия на Лзел.“ Но Махит застави ръцете си да направят един от жестовете за официална благодарност… и когато младият мъж, който отнесе сервиза за чай, дойде да я отведе навътре в територията на Деветнайсет тесли, тя тръгна с него.

Кабинетът (Махит упорито отбягваше представата за него като за затворническа килия и почти успяваше) беше огрян ярко от светлината на късния следобед, порозовяла през еркерния прозорец. В извивката му беше сгушен нисък и широк диван. Седем везни й показа как да отвори собствен инфограф и й връчи купчинка празни инфоекранчета в неутрално и безлично сиво. Той се държеше невъзмутимо, равнодушно и делово, поведението му й донесе облекчение след компанията на Деветнайсет тесли. Може би нарочно. Деветнайсет тесли предлагаше спокойствие и лишаваше от него като изкусен майстор на разпита, Махит се чувстваше мъчително уморена от емоционалното люшкане. Когато Седем везни излезе и затвори вратата, тя се излегна на дивана, обърна лице към стената под перваза на прозореца и присви колене към гърдите си до болка в натъртения хълбок.

Ако зяпаше равномерно бялата повърхност и протегнеше ръка над главата си, за да докосне извивката на перваза над дивана, можеше да си въобрази, че е в своята стая в Станцията. Сигурният цилиндър три на три на девет, благата извивка на стените като в яйчена черупка: мъничка, непристъпна и нейна, увиснала сред редиците от стаи на другите наоколо. Звукоизолирана. Заключваща се. Можеше да се сгуши гръб в гръб с приятелка или корем в корем с любовник, или… Затворена. В безопасност.

Принуди се да седне. Зад прозореца двор от Северния дворцов квартал предлагаше буйство на сини лотоси в езерца и алеи като звездни лъчи, по които крачеха тейкскаланци, тръгнали по своя тейкскаланска работа. Замисли се над първото си хрумване да се измъкне през прозореца и над също толкова неуместното второ хрумване да опита съчиняване на строфи от петнайсет срички за чувствата си.

„Ей, Искандр — помисли, сякаш метна камък в тъмната вода на някое езерце отвън, — какво в родината ти липсваше най-много?“

После включи инфографа и се регистрира, както й бе обяснено. И проумя, че за пръв път се възползва от свое подобие на облакохват, вместо Три стръка морска трева да отваря врати вместо нея. Толкова странно беше да има свободата, която изискваше в своето жилище — на своята дипломатическа територия, но да я получи тук, където попадна в много оплетеното положение на затворничка. Докато се захващаше с работата, осъзнаваше ясно, че Деветнайсет тесли почти сигурно записва всяко нейно действие.

Не се опитваше да разгадае как функционира комуникацията, но интерфейсът се оказа по-интуитивен, отколкото очакваше. Инфографът откликваше на жестовете й — с разперване на пръстите и завъртане на китките създаваше множества прозрачни работни екрани, можеше да се обкръжи със собствен ореол от информация. Намери настроените от Деветнайсет тесли камери и отвори екран за онази, която още показваше демонстрацията в подкрепа на Една мълния (езуазуакат да си мисли каквото ще за упорития й интерес към събитието), остави го да предава изображението отдясно. Над лявото си рамо постави екран с поток от заглавия в жълтите медии и се зарече да обогати своя запас от разговорни и обидни изрази… може би и да научи повече за настроените срещу империята активисти или за Трийсет делфиниума, или за мнението на тейкскаланските жълти медии за бомбените атентати в ресторанти. По средата нагласи просто приложение за въвеждане на текст и започна да пише съобщения, като ги насочваше през своите канали за достъп като посланик на Лзел.

Вероятно трябваше да ги криптира с онази поетична възхвала. Ако искаше да я възприемат сериозно…

Не. Ще ги остави без орнаменти. Нецивилизовани. Писани с неуместната припряност на жена, която е извън своя офис (сети се с нелеп копнеж за кошницата с чакащи отговор инфоекранчета, която вероятно се препълваше в момента) и е чужденка в Града. Огледалото може да отразява какво ли не — тя беше нож, докато отразяваше Деветнайсет тесли. Сега ще бъде необработен камък: неизбежен, груб, варварски. Това очакваха от нея всички, освен хората, които бяха очаквали тя да е Искандр, и я да видим дали няма да открие кои са те?

С прости изрази, от които се отказа още след първото си провиране в дебрите на изпитите по тейкскалански език, тя съчини писмо до последния човек, който бе видял Искандр жив — министъра на науката Десет бисера. Помоли го за среща. Изрази желание за нормализиране на отношенията… но заличи „нормализиране“ и вмъкна „надявам се нашите служби да поддържат добри отношения занапред“, защото такива пожелания не изискваха никакви граматически особености освен бъдеще време, а „нормализирам се“ беше възвратен глагол и изискваше от употребяващия го задълбочено познаване на съгласуването на времената и подчинителното наклонение.

Тейкскаланският език беше ужасен понякога, колкото и красиво да звучеше в строфи от петнайсет срички. Но в писмото нищо не подсказваше, че тя е настроена да разследва смъртта на своя предшественик, дори нищо не загатваше, че тя е минимално компетентна в политическите интриги.

Само как е затънала в проблеми тази нова посланичка на Лзел. Чухте ли вече? Наложило се да моли Нейно превъзходителство Деветнайсет тесли да я спасява от арест.

Махит се подхилваше. Звучеше доста силно в стаята въпреки приглушения рев от камерата над площада. Тя застави лицето си да изразява имперска сдържаност, сякаш я бяха заварили в неприлична поза.

Съчини по-лесно другите съобщения. Едно до Дванайсет азалии с молба да провери как е Три стръка морска трева — непременно щеше да обърне внимание на новината, че неговата приятелка Тръстиката е попаднала в болница, и може би дори щеше да осведоми Махит дали нейната асистентка ще се възстанови от посегателството срещу нервната й система. Едно до самата себе си, в което копира предишните две писма, за да ги има в относителната физическа безопасност на дипломатическата територия на Лзел, а не само в ограничената сигурност на електронния достъп. И последното беше писмо до министерството на информацията без посочен получател със запитване кой е одобрил нейната входна виза.

И нека Деветнайсет тесли я наблюдава какво върши.

След като записа съобщенията в инфоекранчета, каквито й осигуриха, и провери дали всяко ще покаже съдържанието си след отварянето, тя ги запечата с горещ восък. Откри го в комплект на шкафчето до вратата на кабинета, трябваше да бъде разтопен с държана в ръка запалка с етилов спирт. Махит си опари палеца, докато го лееше. Толкова присъщо за империята — имат съобщения от светлина, криптирани с поезия, но е задължителен и материален обект в името на приличието.

Какво прахосване на ресурси. На време, на енергия и на материали.

Почти й се искаше да не изпитва удоволствие от това.

6

„Рано тази сутрин все още се разчистват последици от произшествие на магистрала „Хризантема“, пътуващите трябва да знаят, че движението е натоварено… очаква се закъсненията по Централната линия да продължат; Девета централна станция остава затворена поради продължаващо разследване на слънчевите на бомбен атентат; насочете се към Северната зелена линия за станциите след Девета централна; до второ нареждане трябва да предвидите допълнително време поради проверки при влизане в двореца или развлекателни центрове… по Околополярната магнитно-левитационна линия ще има допълнителен влак на всеки три дена за зимни туристически пътувания от ден 260, можете да купите билети на гарите в целия Град…“

Информация за спрени линии и промени в разписанието по надземните и подземните линии, ден 248 (Г.З, И.11)

„… пет тейкскалански бойни кораба, преминали транзитно през нашия сектор без представяне на разрешение; макар да предполагам, че това се дължи не само на тяхна небрежност, а и на неизпълнени задължения от тогавашния ни посланик Искандр Агхавн, представям този доклад пред Съвета от името на наследството за сведение: можем да разчитаме само на собствените си кораби за безопасността в нашия сектор и не можем да предприемем нищо спрямо тези тейкскалански кораби, освен да им налагаме глоби, които, изглежда, те плащат без затруднения и дори с удоволствие…“

Извадка от доклад, представен на Съвета на Лзел като нова точка от дневния ред на 248.3.11 (тейкскаланско летоброене) от съветничката по наследството

Изпращането на съобщения пораждаше проблем — хората отговаряха и се налагаше да пише още съобщения на свой ред.

Подаващото се над хоризонта слънце беше ярко и мразовито през незатъмнените прозорци, то беше неизбежност, която отърси Махит от остатъците на сънливостта. Едва се зазоря ваше, а вече имаше три нови запечатани инфоекранчета в купата пред вратата. Нима Деветнайсет тесли искаше пощата да се разнася на всеки час дори нощем? Махит се загърна с огромната пухена завивка, връчена й по залез от ръцете на забележително деловия Седем везни. Разсъни се. И още беше сама в съзнанието си. Вече изглеждаше, че така ще бъде и занапред.

Заболя я, докато сядаше. Хълбокът й се бе схванал още повече през нощта и когато смъкна долнището на взетата назаем пижама, видя натъртването колкото разперената й длан — черно-лилаво, избледняващо до болнаво зелено по краищата. Почуди се дали в нейния нов изискан затвор има и обезболяващи към донесената завивка и снощния поднос с поносимите, но съвсем обикновени нарязани зеленчуци и още една порция от онази влакнеста каша, с която я угости Три стръка морска трева на закуска. Деветнайсет тесли не й досади повече. Нейно превъзходителство сякаш чакаше новата домашна любимка да се укроти, за да не опитва да захапе протегнатите ръце.

Махит се загърна със завивката, стана и принуди хълбока си да се раздвижи, докато вземаше инфоекранчетата, за да ги отвори.

Първото беше безлично като изпратените от нея: сиво и запечатано с безцветен восък. Счупи печата и тръсна ръка, за да избълва то своите изтъкани от светлина символи.

„Твой приятел съчинява предпазливо по темата за

затворени пространства,

граници, очертания, остриета на ножове,

но мисли и за тебе, податлива на самотата,

и ти изпраща дванайсет цветя като обещание,

ако се нуждаеш от тях.“

Поезия. Не особено добра поезия, но май подсказваше „ох, мамка му, онази сияеща-като-острие-на-нож езуазуакат да не те тикна в затвор, мога ли да помогна?“.

Нямаше подател.

Не беше и необходимо. Махит изпрати само три послания, а нито министърът на науката, нито неизброимите низши чиновници в министерството на информацията биха отговорили с толкова явен код. Това бе изпратено от Дванайсет азалии, който май едновременно и желаеше искрено да я спаси, ако е нужно, и се забавляваше прекалено. Шифровани съобщения! Анонимни комуникации извън границите на службата! А Махит си бе въобразявала досега, че самата тя има неуместно силно влечение към жанровите шаблони на политическата интрига в тейкскаланската литература.

Можеше ли да се смята за неуместно, ако човек го изживява в собствената си култура? Да, отсъди тя. Неуместно си е, когато някой го пресъздава в името на традицията. Но това не би хрумнало на тейкскаланец.

Никой не се бе опитал да гръмне с бомба Дванайсет азалии. Неговата приятелка попадна в болница, а новата и опасна политическа познайница му пишеше от уютен плен, той обаче смяташе, че има пълното право да се държи като герой от „Червени цветя за Трийсет панделки“ или друго романтично съчинение за дворцовия живот.

Тя написа куплет в отговор и си каза, че едва ли ще се прояви по-зле от него в поезията, може би дори и по-добре:

„Избрах сама да бъда затворена,

търся само онова, за което помолих: информация.“

Когато запечата инфоекранчето, не си направи труда да се подпише. Нека поне някой се забавлява — защо да не е Дванайсет азалии, докато има такъв шанс.

Във второто получено инфоекранче нямаше нищо анонимно. Освен електронните си вътрешности то представляваше само прозрачно стъкло и на наситено зеления восък беше отпечатан бял символ на слънчев кръг — министерството на науката. Щом го отвори, то разгърна елегантно и снизходително кратко писъмце: Десет бисера я поздравяваше за назначението като посланик и изразяваше формално съболезнования за злополучната кончина на Искандр. (Толкова формално, че Махит се досети мигновено откъде ги е копирал — от някой от практическите наръчници по реторика, може би същия, по който се бе обучавала и тя.) Преживя съвсем тейкскалански момент на обида от тази липса на усилия в алюзиите, а после съвсем личен момент на удовлетворение, че изигра успешно ролята на тъпата варварка, която силно иска да прилича на образована гражданка, но постига само нескопосано и жалко подражание.

В края на писмото Десет бисера отбелязваше, че ще се радва — разбира се — на светска среща с посланичката на Лзел, може би на предстоящия след един ден имперски банкет.

Значи публична среща. Донякъде беше по-сигурно така, защото ако Десет бисера очакваше да е заподозрян като безцеремонен убиец на Искандр, срещата със заменилата го посланичка пред много хора би уталожила злонамерените слухове, че се опитва да отстрани и нея. Нямаше как да убива тайно чуждестранни сановници, докато го наблюдава целият императорски двор. Така Десет бисера опазваше доброто си име (и за Махит беше по-безопасно, ако той беше виновен за смъртта на Искандр), но и правеше политически ход: всеки щеше да види, че няма враждебност между Лзел и министерството на науката.

Е, нали Махит вече каза, че ще отиде на банкета. При такова струпване на политически заплахи има ли значение, ако трябва да се справя с още една? И ако успее да приклещи Десет бисера за кратичка среща очи в очи след публичните поклони и усмивки, които той очевидно искаше от нея, толкова по-добре. Остави съобщението настрана и се зае с последното писмо. (Последното поне от тези, до които можеше да се докопа — инфоекранчетата сигурно се трупаха в нейния апартамент като страховити мънички наноси от несвършена работа.)

И това инфоекранче беше анонимно парче сива пластмаса, само че белязано с черно звездно небе на червен фон. Междузвездна пратка, някак пренасочена към нея през офиса й в Източния дворцов квартал към канцеларията на Деветнайсет тесли в Северния. И не за пръв път Махит си зададе въпроса дали Градът я наблюдава, сети се отново за блещукащото надигане на онези преградни стени на Девети централен площад. После отвори пратката и тутакси забрави напълно за Града.

Инфоекранчето не разгърна пред нея тейкскалански холографски символи от светлина. Вътре имаше навита ивица от полупрозрачна пластмаса, отпечатана от машина. Когато Махит я разгъна, за да прочете съобщението, видя букви от своята азбука. Това писмо беше от Станция Лзел.

И не беше предназначено за нея. Не бе изпратено и до „посланика на Лзел в Тейкскалан“. Получател трябваше да бъде Искандр Агхавн, а датата беше 227.3.11 — двеста двайсет и седмия ден от третата година през единайсетия индик на император Шест посоки. Тоест преди около три седмици.

И обръщението беше „До посланик Искандр Агхавн от Декакел Ончу, съветник от името на пилотите“.

„Ако си получил това съобщение, значи лично си проверил своята електронна база данни, след като в Станция Лзел получихме искането да бъде изпратен нов посланик. Съобщението е двойно предупреждение от онези, които си остават твои съюзници в станцията, някогашна люлка и дом за тебе: първо, някой се опитва да те замени в императорския двор. Второ, твоята заместница може би е жертва на саботаж; тя носи твой отдавнашен имаго-запис, но нито съветникът от името на пилотите, нито съветникът по хидропоника имаха възможност да установят състоянието му преди интеграцията с носителката. Бъди нащрек. Тя бе предложена от съветничката по наследството и от миньорите. Аз подозирам, че Амнардбат от наследството е виновна за саботажа, ако такъв е извършен на Лзел. Заличи това съобщение. Може би ще получиш и други съобщения, ако е възможно.“

Сигурно бе задействала изпращането, когато влезе в електронната база данни на посолството на Лзел предишната вечер, докато съчиняваше своите писма.

Махит прочете съобщението втори път. А после и трети път, за да го запомни — вкоренен навик от години, откакто знаеше как да учи тейкскалански текстове, как да натъпче в паметта си набор от фрази и думи, за да се превърнат под натиск в диамант от смисъл. „Саботаж, ако такъв е извършен на Лзел. Нямаха възможност да установят състоянието му. Люлка и дом за тебе…“

Усети се, че мисли, за да не мисли — оставяше се да чувства и да съществува, докато преживее потреса и скръбта. Да покрие с житейски грижи като с було свиването на стомаха си, привичния опит да потърси утеха от имагото, което трябваше да присъства в съзнанието й, но го нямаше, и единствено да получи в отговор замайване. Мислеше си, че трябва да изгори скоро трупа на Искандр. И през това време накъса пластмасовия лист на парченца, които стопи със запалката за восъчните печати на инфоекранчетата. Надяваше се, че когато изгаря трупа, ще бъде сигурна кой е убил Искандр. Щеше да бъде чудато и бледо подобие на справедливост… но дори той никога да не се върнеше в ума й, дължеше му поне това. Повечето носители на имаго знаеха как са умрели предшествениците им: от старост, злополука, болест, все някоя от хилядите дреболии, с които станция може да убие човек. Няма как да отмъстиш на тумор или повреден въздушен шлюз. Няма и смисъл. Но има смисъл да знаеш как е умрял последният човек, събрал пренесеното в тебе знание, ако ще и само за да поправиш грешката и да запазиш тази линия още малко, да я подобриш някак. Да пренесеш малко по-напред приемствеността по краищата на човешкото присъствие в космоса, където мракът го поглъща лесно.

Махит сгъна прилежно завивката и я остави на пода до дивана, на който спа, облече (непохватно и болезнено, когато трябваше да вдига единия крак над прасеца на другия) вчерашните бял панталон и блуза, докато се опитваше да налучка откога е придобила това твърде емоционално отношение към моралната философия на Лзел. Вероятно откакто нейното имаго я изостави. Ако искаше да се изрази поетично за случката — откакто се оказа откъсната от тази толкова дълга поредица памети.

Изобщо не се очакваше тя и предшественикът й да станат врагове. Но още чуваше в главата си съобщението от Ончу (и кога ли е било изпратено? Откога е чакало Искандр — мъртвия Искандр — да го прочете и да направи нещо?) да отеква като майсторски стих: „саботаж, ако такъв е извършен на Лзел“… Ако бе останала без своето имаго заради някаква форма на саботаж, извършен от Акнел Амнардбат… но нали тъкмо Амнардбат бе поискала тя да стане новата посланичка? Нали Амнардбат я предлагаше упорито, искаше тя да бъде тяхното присъствие в Тейкскалан, настояваше да й дадат остарялото имаго на Искандр като помощник? Защо би постъпвала така, ако си е наумила Махит да загуби имагото, да бъде сама насред империята, да бъде откъсната от всичко? Изпратила я е тук, за да навреди на Искандр или за да поправи стореното от него? Или нито едното, нито другото?

Болеше я, че не знае толкова много неща. И че е толкова самотна. Да чуе глас от родината уж трябваше да е приятно, дори язвителния глас на съветничката Ончу, а ето я седнала на края на дивана, опряла глава на дланите си и все още замаяна. Усещаше отсъствието на Искандр като дупка в света. И сега… вече не можеше да разчита на себе си, на своите подбуди…

„Бъди огледало — заръча си отново. — Бъди огледало, когато срещнеш нож; бъди огледало, когато срещнеш камък. Бъди тейкскаланка, доколкото ти е по силите, и жена от Лзел, доколкото можеш, и… мамка му, дишай. Не забравяй и това.“

Дишаше. И полека престана да й се вие свят. Слънцето едва се бе надигнало над перваза. Стомахът й куркаше. Тя още беше тук. И след съобщението от Ончу хем загуби частица знание (за това, което се очакваше от нея да прави като посланичка в Тейкскалан), хем придоби друга частица (за онова, което може да бе сторено с нея, защо и от кого). Щеше да се приспособи.

Махит остави инфоекранчетата със своите отговори в кошницата за изходящи съобщения и запристъпва боса в дебрите на канцеларията на Деветнайсет тесли. Повечето врати бяха затворени за нея — еднообразни прегради които не реагираха на никакви жестове без облакохват. Ех, ако Три стръка морска трева беше тук да отваря врати за нея… Тази мисъл й се стори мрачно смешна — колко се промени отношението й към тази необходимост за едно-единствено денонощие. След петнайсет минути бродене се озова в приемната, която видя предишния ден, но в нея нямаше нищо, освен светлината на утрото, инфографите още бездействаха. Мина оттам, зави наляво по нов за нея коридор и навлезе в непозната територия. Някъде в този комплекс (сигурно заемаше поне един цял етаж) спеше Деветнайсет тесли. Махит си я представи като огромна хищна котка в леговище — от онези, които са твърде едри, за да се прибират ноктите им. Ребрата й се надигат и свиват могъщо в равномерно дишане, очите са леко отворени като цепки дори насън.

Уф, не бе дошла в Града да се занимава с поезия.

(А защо бе дошла… и под чий контрол… не. Не сега.)

Не бе дошла в Града и за да попадне в дома на езуазуакат като в клопка, но ето я тук.

Коридорът завърши с широка арка пред помещение, което, изглежда, беше в противоположния край на сградата спрямо предната зала, както личеше по мъждивата, по-мека светлина на утрото тук. Очевидно беше библиотека: стените бяха скрити от кодекси и инфоекранчета навсякъде, където по тях нямаше звездни карти. На широк диван в средата Пет ахата седеше със свити под себе си крака в подобие на поза лотос. Над едното си коляно завърташе пъстра холограма на местната звездна система на Града, орбитите — очертани със златисти светещи дъги, всяка планета — отбелязана със символи, които Махит можеше да прочете и от входа. Пред холограмата стоеше момче на не повече от шест години, малките му ръце бяха заети с разделяне на планетите, а той наблюдаваше как се връщат рязко в предопределеното от гравитацията положение.

— Добро утро — поздрави Махит, за да знаят за присъствието й.

Пет ахата вдигна глава, на безстрастното й лице не пролича изненада.

— Госпожо посланик — промълви тя и се обърна към момчето. — Карта, поздрави посланичката на Лзел.

Детето огледа Махит изпитателно и събра ръчичките си над сърцето.

— Здравейте. Защо сте дошли в библиотеката преди закуска?

Махит пристъпи към тях под арката, чувстваше се тромава и висока.

— Не ми се спеше. Харесвам вашата слънчева система. Много е красива.

Втораченият поглед на момчето не се промени. Тейкскаланската безизразност на толкова младо лице малко я притесняваше.

— Ох, седнете — подкани я Пет ахата. — Стърчите.

Махит седна. Момчето пъхна ръка насред холограмата, обхвана слънцето в шепа и издърпа всичко от скута на Пет ахата.

— Моя е — заяви то.

— Карта, хайде да се позанимаваш с орбиталните изчисления — предложи му Пет ахата. — За малко. Можеш да вземеш модела.

На Махит й се стори за миг, че детето ще се заинати — в детството си тя мразеше да я изключват от разговори на възрастни, — но то кимна и съвсем охотно се отдръпна в другия край на дивана.

— Това е Два картографа — представи го Пет ахата. — Съжалявам. Обикновено библиотеката е безлюдна в този час.

Два картографа, с галено име Карта. Махит се усмихна.

— Няма проблем — каза тя. — В Лзел има много деца, които търчат насам-натам… обикновено връстници от инкубатора на големи групи… аз се набърквах в какво ли не на тази възраст. Нямам нищо против. Ваше дете ли е?

— Мой син — отговори Пет ахата и гласът й прозвуча по-гордо. — Роден от моето тяло.

Това беше необичайно и за Тейкскалан, а на Лзел си беше нечувано. Жена да използва собствената си матка вместо изкуствена утроба, за да отгледа в нея зародиш, беше твърде разточително изразходване на ресурси, каквито Станцията просто не можеше да отдели — жени умираха от това, съсипваха обмяната на веществата си или таза си, а жените бяха хора, които можеха да вършат работа. Махит получи своя противозачатъчен имплант на девет години. Когато научи, че някои тейкскаланки износват сами децата си, оцени факта по същия начин, както се отнесе към изливащата се вода от онази купа с цветя в ресторанта на Девети централен площад. Да имаш толкова много, че да го използваш безогледно, беше и оскърбително, и привлекателно.

— Трудно ли беше? — попита с неподправено любопитство. — Говоря за процеса.

Очите на Пет ахата се ококориха самодоволно в тейкскаланското подобие на широка усмивка.

— Преди това две години се старах да постигна най-доброто телесно състояние в живота си. И въпреки това беше трудно, но аз бях добър дом за него и той излезе от мен толкова здрав, колкото щеше да бъде и в изкуствена утроба.

— Прекрасен е — съвсем искрено се възхити Махит. — И умен, щом толкова отрано се занимава с орбитална механика. — Толкова доволна беше от разговор с тейкскаланка, който да не е пренаситен от самото начало с учтив присмех. Особено в канцеларията на Деветнайсет тесли. — Тук ли живеете и двамата?

— Напоследък — отвърна Пет ахата. — Нейно превъзходителство е много мила с нас.

— Не бих могла да си представя да се държи иначе — каза Махит и дори не си кривеше душата. — Вие сте от нейните хора, нали?

— Отдавна. От години преди да родя Картата.

На Махит й се искаше да зададе няколко въпроса, кой от кой по-натрапчив: първо й хрумна „какво вършите за нея?“, после „как ви привлече сред хората си?“, може би и „тя искаше ли да си родите дете?“. Но само попита:

— Какво се промени? Наскоро, преди да се преместите тук.

Изражението на Пет ахата вече не беше толкова открито, сякаш защитен слой против силна светлина се плъзна върху илюминатор на совалка.

— Сега всички работим до късно — каза тя. — И пътуването беше много дълго. Не исках моят син да остава сам толкова време. И Нейно превъзходителство смяташе, че за Картата ще бъде… по-добре. Да е тук. Наблизо.

Махит чу „по-безопасно“ в това „по-добре“ — помисли си за дългите пътувания в метрото и как бомба би могла да изтърбуши вагон не по-трудно от вчерашния ресторант.

Може би лицето й издаде отчасти какво й минаваше през ума, защото Пет ахата отклони разговора в друга посока.

— Библиотеката ли търсехте, или?…

— Търсех будни хора.

— Два картографа става призори, затова аз правя като него. — Пет ахата помръдна едното си рамо. — Нуждаете ли се от нещо, госпожо посланик? Чай? Някоя книга?

Махит разпери пръсти върху коленете си. Не искаше да се държи с Пет ахата като с прислужница, а и не биваше да забравя, че тази жена, боса и небрежно облечена като нея, е може би най-ценената помощничка на Деветнайсет тесли. Значи е поне наполовина толкова опасна, колкото господарката си.

— Нищо не искам. Освен ако не пожелаете да ми кажете нещо за императора. Гледах новините цяла вечер вчера, но за да се разберат в пълнота, се предполага познаване на местните политически настроения, което е недостъпно за външен човек в Града… камо ли за онзи, който не е тейкскаланец.

— Какво бихте искали да научите от онова, което аз знам? Дори не съм патриций, госпожо посланик.

Ако не ставаше дума за сина й, Пет ахата умееше да говори с такова сухо пренебрежение към себе си, че хуморът беше почти невидим. Дори не била патриций, само дето беше служителка на езуазуакат — далеч по-важна длъжност въпреки по-ниския дворцов ранг.

— Вчерашните впечатления ми подсказват, че сте аналитик, значи може би е по-добре, че не сте патриций — изтъкна Махит.

И този разговор беше като фехтовка, но по-дружелюбна, отколкото с Деветнайсет тесли. Засега.

— Добре. — Очите на Пет ахата се поотвориха в намек за тейкскаланска усмивка. — Да речем, че съм аналитик. Какво бихте искали да научите от онова, което аз знам?

„И което си готова да ми кажеш‘‘ — мислено добави Махит.

— Защо Негово сиятелство Шест посоки няма обявен наследник? Дори да няма свое рождено дете, би могъл да се сдобие с дете с неговата наследственост. Или да посочи като наследник човек без родствена връзка с него.

— Би могъл — съгласи се Пет ахата. — И всъщност го направи.

— Така ли?

— Посочи трима души като бъдещи управници на империята. Трима съвместно наследяващи трона и никой няма никакво предимство пред останалите — всички са съимператори. В станциите не получавате ли централните ни новини? При последното обявяване на един от тях — Трийсет делфиниума, като че нямаше нищо освен церемонии по новинарските канали месеци наред.

— Не сме тейкскаланци — напомни Махит, замислена за Трийсет делфиниума. Деветнайсет тесли бе казала, че той е езуазуакат като нея и се облагодетелствал от страха в обществото. — Защо да получаваме централните новини?

— И все пак сте само на два месеца с кораб…

— Справяме се някак — рязко я прекъсна Махит.

Видя как другата жена сви устни недоволно, схвана как се изложи с неосъзнатата увереност, че всеки във вселената би искал съвсем същото като тейкскаланец. Изпита леко съжаление към нея и каза:

— Но въпреки това оставаме в неведение защо Трийсет делфиниума е бил достоен за сънаследник.

— Негово превъзходителство Трийсет делфиниума е най-новият езуазуакат на императора. Издигна се много бързо в императорския двор чрез мъдростта си… — Пет ахата изрази с жест колебанието си — … и вероятно поради здравите връзки на рода си с патриции от планетите в Западната дъга на империята.

— Разбирам — промълви Махит.

И наистина й се струваше, че разбра. Когато Шест посоки е посочил Трийсет делфиниума за имперски сънаследник, увеличил е подкрепата си от богатите жители на системите в Западната дъга. Родът на Трийсет делфиниума заедно с другите патрициански родове в Западната дъга — далечна ивица от богати на ресурси и производствени мощности светове, свързани чрез много портали, ще бъдат сигурни за влиянието си не само в сегашната власт, но и в следващата. И ако бе схванала правилно центростремителната същност на онези опити за узурпиране на трона, за които се разказваше в тейкскаланските текстове, императорът предотвратяваше подкрепата на онези богати, но далечни аристократи за всеки друг освен Трийсет делфиниума. Предвожданите от някой яотлек бунтове (като почти бунтовната подкрепа за Една мълния, за която крещяха сега в Града) се зараждаха във външните области на империята, където хората бяха по-предани на своите командири, отколкото на някаква далечна фигура в двореца. И често за тях плащаха тъкмо групи като родовете в Западната дъга. Чрез дадената власт на Трийсет делфиниума императорът си осигуряваше предаността на неговия род към човека, от когото е получил тази власт — Негово сиятелство Шест посоки.

— Госпожо посланик, ще разберете, когато се срещнете с Трийсет делфиниума.

— А другите наследници? Казахте, че са трима.

— Осем примки от министерството на правосъдието — тя е почти на възрастта на Негово сиятелство, израснали са заедно в инкубатора.

Махит бе прочела достатъчно романизирани версии за ранните години от живота на Шест посоки, за да знае коя е Осем примки — сестра по кръв или по чувства, безогледната политическа сила зад военния триумф и благосклонността на слънцето към императора. Кимна.

— Разбира се. Осем примки.

— И Осем противоотрови, който е малко по-голям от Картата — добави Пет ахата. — Но освен това е генетично дете на Шест посоки. Деветдесетпроцентов клонинг.

— Много разнородна група.

Зад тях Деветнайсет тесли се обади:

— Та кой отделен човек би могъл да замени Негово сияйно величество?

Махит стана припряно.

— Необходими са трима ли? — подхвърли тя, като си налагаше да не мисли, че са я сварили да прави нещо нередно.

— Поне трима — подчерта Деветнайсет тесли. — Разпитваш моята помощничка ли?

— Умерено — отговори Махит.

Изглеждаше, че е най-добре да поеме инициативата.

— Научи ли каквото искаше?

— Отчасти.

— Какво друго искаш да научиш?

В този капан сладката и достъпна примамка беше загрижеността на Деветнайсет тесли и въпреки това Махит реши да стъпи в него.

— Как предаването на властта би се осъществило в идеалния момент и на идеалното място? В историческите текстове, Ваше превъзходителство, обръщат повече внимание на вълнуващите варианти.

Деветнайсет тесли се усмихна, като че отговорът на Махит беше съвсем подходящ.

— Някой император има дете — родено от тялото или генетично, то достига съответната възраст и умствено развитие и императорът го коронясва за съимператор. И така, когато императорът умре, вече има нов император, когото звездите познават, обичат и предпочитат — издигнат в кръв и възхвален в слънчеви лъчи.

— И колко ли често се случва това? — вметна Махит хапливо.

— По-рядко от появата на военен командир с подкрепата на стотина хиляди бойци от легиони, които твърдят, че вселената е посочила благосклонно него за император. Историческите летописи, посланик, са както вълнуващи, така и твърде правдиви.

„И колко често някой император посочва управляващ съвет от трима, които ще го наследят? Подозирам, че не е много често — рече си Махит. — Само когато нещо не е съвсем наред. Няма напълно подходящ наследник. Дори ако замисълът е Трийсет делфиниума и Осем примки да бъдат регенти на деветдесетпроцентовия клонинг, регентството ще бъде дълго и неспокойно?

— Ако си се наситила на политиката — прекъсна мислите й Деветнайсет тесли, — има чай. А и имаш посетител. В приемната.

— Нима? — изненада се Махит.

— Иди да видиш — подкани я Деветнайсет тесли с движение на китката, сякаш тя беше неправилно разположена инфограма.

* * *

Три стръка морска трева изглеждаше ужасно, но все пак по-добре, отколкото когато Махит я видя за последен път в полунесвяст след причинения от Града припадък. Сега лицето й беше пепеляво, кожата потъмняла под очите, но стоеше изопната, пременена безупречно в костюма си на служителка от министерството на информацията, косата бе вчесана назад и стегната в старомодна, но практична опашка. Махит нямаше представа какво я е прихванало, за да дойде тук след болницата, вместо да се прибере вкъщи както подобава на разумен човек, чиято нервна система е пострадала тежко.

Въпреки това щом я видя насред приемната на Деветнайсет тесли, облекчението заля Махит като вълна — поне нещичко познато в новото убежище затвор. А Три стръка морска трева очевидно беше достатъчно загрижена, за да я намери, вместо да си отиде у дома, колкото и неразумно да бе постъпила.

— Не си мъртва! — отрони Махит.

— Още не — отвърна Три стръка морска трева, — но е само въпрос на време.

Махит се втрещи.

— Сериозно ли говориш? Трябва да се върнеш в болницата…

— Махит, шегувам се неуместно за неизбежността на смъртта — обясни асистентката с пресилена жизнерадост. — А ти се опитваше да ми внушиш, че владееш свободно тейкскаланския език…

— Хуморът е последното нещо, което човек схваща на нов за него език. — Махит обаче си знаеше, че се е изчервила смутено както заради тревогата за Три стръка морска трева, така и заради езиковия си гаф. — Какво правиш тук?

— Когато Дванайсет азалии дойде да ме вземе от болницата, той сподели опасенията си, че свободата ти е отнета и си принудена да изпращаш неподписани съобщения в инфоекранчета по дворцовата поща. И реших… да те спася? Все пак аз нося отговорност за тебе, а вчера едва не те гръмнаха с бомба по моя вина.

— Дванайсет азалии може и да е преувеличил малко.

— Малко — повтори асистентката й и огледа подчертано нейните бели, взети назаем дрехи.

Махит отрече:

— Просто бях опръскана с кръвта на Петнайсет двигателя. Не е каквото си…

— Прекарала си нощта при най-опасната жена в императорския двор и носиш нейни дрехи.

Махит притисна два пръста между веждите си, опитваше се да спре смеха.

— Кълна се. Три стръка морска трева, заради твоите неприлични намеци и неподписаните послания от Дванайсет азалии наистина се чувствам като героиня от „Червени напъпили цветя за Трийсет панделки“.

— Ако оставим настрана недоумението ми как този текст се е изплъзнал от вниманието на имперските цензори и е стигнал до Лзел — отбеляза сухо Три стръка морска трева, — както и факта, че не би ми хрумнало да обвиня езуазуакат в злоупотреба с уязвимото положение на чуждестранна сановничка, поне не в обсега на записващите устройства в приемната на същата езуазуакат, която впрочем лично аз уважавам и се възхищавам от нея… Нейно превъзходителство не ти позволява да си тръгнеш, нали?

Бузите на Три стръка морска трева розовееха трескаво под сенките на хлътналите очи. Махит предпочиташе тя да седне. Само че стърчеше насред залата като тръстика, както я наричаше Дванайсет азалии, тъничка, брулена от вятър, но продължаваше да си върши работата: предупреждение за Махит, че несъмнено ги наблюдават.

— Имаше демонстрации на Седми централен площад — каза Махит. — Възхвала на претендент за трона.

— Много добро оправдание да не бъдеш пускана на улиците. Не оспорвам това, Махит. Градът е… странен тази сутрин, дори толкова близо до центъра. Какво друго да очакваш след бомбен атентат.

Махит седна първа на същия диван, където бе подложена на разпит предишната вечер, за да подсети Три стръка морска трева да се настани при нея. Олекна й, когато го направи, сякаш отразяваше като огледало състоянието на асистентката си, а така не се налагаше да я гледа как стои неподвижна и почти съсипана. Чудеше се дали има последствия, когато ти посегне самият Град. Телесни или психични. Подозираше, че може да е и едното, и другото, както подсказваше състоянието на Три стръка морска трева.

— Какво ти се стори странно?

Асистентката й размаха ръка колебливо.

— Твърде малко минувачи. Като всеобща уплаха е. Разбира се, Девети централен още е недостъпен, метрото не се движи…

„Движи“ — чу Махит като далечно ехо. Усещане като от електрически искри пробяга от раменете й към лактите и зажужа във върховете на пръстите й.

— … и така вашето ново интегрирано метро се движи през цялото денонощие без намесата на оператори — казва Искандр Агхавн.

Обляга лакти на дървената маса с инкрустации, която Десет бисера (наскоро назначеният за министър Десет бисера, носещ седефени пръстени на всеки свой пръст като постоянна шега със собственото си име) е поискал да има в кабинета си.

— Сигурно има някаква методология, която Градът е използвал, когато линиите са били отделни, както сега има някаква нова ваша методология, и няма да крия, че съм много любопитен какво представляват и двете.

Десет бисера се е усъвършенствал в тейкскаланската безизразност до равнището на изкуство: показва върховното си пренебрежение с едва доловима въздишка, но Искандр познава този тип хора — всъщност иска да се похвали със своя проект. А този проект е свързал всяка част от транспортната система на обхващащия цяла планета Град — и метрото, и наземните железници, които е направил напълно автономни. Така е заслужил поста начело на министерството на науката.

— Господин посланик — казва той, — според мен едва ли се нуждаете от метро в Станция Лзел.

— Не се нуждаем — охотно потвърждава Искандр, — но автоматизирана система, на която може да се повери придвижването на стотици хиляди хора без грешки и противоречия… лесно е да разберете, че тя е извънредно интересна за всеки, който живее в не толкова съвършена автоматизирана система като нас — лишените от своя планета. Да не сте включили съзнания във вече съществуващия изкуствен интелект на Града? Екип от доброволци като слънчевите, които съвместно бдят над системата?

Готовността на Десет бисера да обсъжда темата се пробужда: Искандр долавя как сдържаността му се стапя по мъничко. Искандр му е казал нещо почти вярно, но и толкова неправилно, че естественият стремеж да просвети един варварин надделява над много по-благоразумното желание да не издава нищо за своята нова технология. Очите му се разширяват лекичко. Искандр изчаква, все едно примамва гладен звяр да се измъкне от бърлогата си.

— Не като слънчевите — изрича Десет бисера накрая. — Градът не е групово съзнание.

Още отначало става интересно, защото се подразбира, че слънчевите са именно такова групово съзнание, а Искандр се е запознал неотдавна с млад тейкскаланец, развълнуван от постъпването си в имперската полиция, който обаче си е съвсем самостоятелен индивид. А това подсказва някакъв процес, превръщане в слънчев, и Искандр се пита дали прилича някак на имаго-процеса и как е настроена към това империя, която отхвърля напълно усъвършенстването на нервната система с импланти. Не бива да задава такива въпроси, с които би издал веднага какво всъщност го интересува.

— Дори да не е групово, има ли съзнание?

— Господин посланик, ако смятате изкуствен, опиращ се на алгоритми интелект за съзнание… да, в такъв случай Градът вече има съзнание, което следи да не възникват конфликти в метрото.

— Това е забележително — възкликва Искандр само с най-бледа следа от присмех. — Безпогрешен алгоритъм.

— Не ме е подвеждал — отвръща Десет бисера.

Подсеща, че алгоритъмът е бил достатъчно добър да го направи министър на науката, а Искандр си мисли: „Не те е подвеждал засега.“

Пак електрическо боцкане в пръстите на Махит. Носът й сякаш долови спомен за миризмата на озон, видя синия проблясък от твърде сбърканите алгоритми на Града, които свариха Три стръка морска трева неподготвена и…

Опомни се, отново сама в тялото си, вече не преживяваше отново разговор, воден от Искандр преди повече от десетилетие.

Три стръка морска трева още говореше. Махит прецени, че е пропуснала не повече от половин секунда с този прилив на памет, побрал минути.

— … и възхвалата на претендента на Седми централен не е била единственото масово сборище, имало е старовремско жертвоприношение във Втори кръг, тази сутрин е отбелязано в бюлетина на министерството на информацията…

— Научи това от болницата ли?

— Дешифрирането е добър начин да проверя дали съм запазила висшите функции в мозъка си — обясни Три стръка морска трева.

Махит осъзна какво я е плашило най-силно след произшествието на Девети централен площад. Можеше да й съчувства искрено. Отгласите от мимолетното съживяване на имагото още боцкаха в кутретата и безименните й пръсти. Увреждане на лакътни нерви или само симптом за това.

— Пък и аз скучаех, преди да дойде Дванайсет азалии с твоите неподписани съобщения — добави асистентката й.

— Според мен той се забавлява — отбеляза Махит.

— Знам, че се забавлява — въздъхна Три стръка морска трева. — Донесе ми хризантеми.

Махит опита да си припомни какво беше символичното значение на хризантемите за тейкскаланците, но почти не успяваше — вечен живот? Защото приличаха на звезди ли? В този момент Деветнайсет тесли се появи внезапно като привидение и каза:

— Колко мило е постъпил твоят приятел, асекрета. Радвам се да видя, че си оцеляла във вчерашния злощастен инцидент.

Три стръка морска трева понечи да стане, Махит я хвана за ръката, каквото ще нарушение на нормите за лично пространство да беше жестът, и я задържа.

— Ако съм гостенка на Ваше превъзходителство — заяви и на двете, — значи Три стръка морска трева е моя гостенка и е толкова добре дошла тук, колкото съм и аз.

Деветнайсет тесли се засмя кратко и весело. Погледна Махит.

— Разбира се, посланик, не бих се държала грубо с гостенка на моя гостенка. — Седна срещу тях, вторачи се в лицето на Три стръка морска трева и каза: — Само за три дена си извоювала нейната преданост. Ще помня това.

Три стръка морска трева се държеше достойно — нито трепна, нито отдръпна ръката си.

— За мен ще бъде чест.

Махит реши, че трябва да каже нещо, поне за да си върне контрола над разговора, ако изобщо беше възможно в присъствието и на Деветнайсет тесли, и на Три стръка морска трева.

— Какво в едно жертвоприношение го прави старовремско?

Проявяваше се като невежа варварка, но нямаше избор. Не тук. И не сега.

— Нечия смърт — отвърна Три стръка морска трева.

— Нечия доброволна смърт — поправи я Деветнайсет тесли. — Гражданин се е разрязал от китките до раменете и от коленете нагоре по бедрата, източил е кръвта си в храм на слънцето, призовал е вечно пламтящите звезди да го вземат в замяна на нещо, което е искал.

Устата на Махит пресъхна. Сети се за бликналата кръв от артериите на Петнайсет двигателя, оплискала блузата и лицето й. Жертвоприношение без причина. Така би го описал тейкскаланец. Не беше смърт, която той си е избрал. Прахосано жертвоприношение.

— И какво би получил един гражданин в замяна на живота си? — попита тя.

Три стръка морска трева, чиято ръка оставаше под пръстите на Махит, изрече рязко и уверено:

— Ще бъде запомнен.

Деветнайсет тесли придоби същото изражение, с което пожела на Махит радостно единение с нейния предшественик, докато всички стояха в моргата около останките на Искандр. Странно чувство, в което Махит не успяваше да вникне.

— Асекретата е права. Такъв гражданин ще бъде помнен, докато имената на пожертвалите се бъдат произнасяни в храмовете на слънцето. Махит, би трябвало да посетиш някоя служба в храм и да чуеш безкрайния списък. Ще обогатиш културния си опит. — Деветнайсет тесли се намести по-удобно на дивана. — Но извън мемориалното си значение смъртта в храм вече не е на мода. Тя е краен отговор на надвиснала заплаха.

— Вътрешният тероризъм си е надвиснала заплаха — обади се Три стръка морска трева.

— Също като слуховете за скорошна война — добави Деветнайсет тесли.

Три стръка морска трева кимна.

— Ситуацията на Одил… прехвърлянето на войски напоследък… всеки познава някого във флота, а всеки във флота знае, че има подготовка за бойни действия.

— Дори да е така — вметна Махит, докато в ума й пак се мяркаха „Одил“ и „империята не е толкова стабилна, колкото изглежда“, — не си представях, че придавате чак такова значение на крещящите привърженици на Една мълния — те не могат да заставят един яотлек да започне война, могат единствено да съжаляват, че все още няма победа, която да прославят.

И когато Деветнайсет тесли кимна, за да признае правотата й, Махит изпита свирепо задоволство… а после се ядоса на себе си. Деветнайсет тесли я използваше, всъщност използваше и двете, за да обмисля на глас политически проблеми. Но те не бяха от нейната свита.

Те бяха нейни гостенки. Нейни заложници. А колко истории имаше в тейкскаланската литература за съдбата на деца, разменени между владетели преди империята, между звездни системи в имперския период — и заложници, и гости, възпитани достатъчно като тейкскаланци, само за да се отърват от тях, когато стане политически изгодно. Време беше Махит да спре усилията си да направи добро впечатление на тази езуазуакат. Това беше безполезно. Дори литературата й подсказваше, че е използвана…

Три стръка морска трева нямаше такива колебания.

— Махит, с кървава смърт в храм сме измолвали победи във войните — каза тя. — По една смърт от всеки полк, жертвите се подбират лично от яотлека. Никой вече не прави това. От векове. Ужасно себично е гражданин да отнеме от всички останали отговорността за потърсената благосклонност на звездите.

Махит не би нарекла това „себично“. Тя би използвала думата „варварско“, ако говореше на език, в който такова описание на тейкскаланските религиозни обреди би имало смисъл.

— Бих желала да знам къде ще започне тази война, щом има прехвърляне на войски, както Три стръка морска трева спомена.

Това прехвърляне бе отбелязано и в неподписаните, но подпечатани документи, които намери в първата купчина инфоекранчета: искания за преминаване на тейкскалански бойни кораби през порталите на Лзел на път за незнайно къде.

— Не само ти се питаш — отвърна Деветнайсет тесли. — Негово сиятелство е крайно мълчалив за намеренията си по този въпрос.

Взря се пронизително в Три стръка морска трева, сякаш тя въплъщаваше всички тайни, пазени от министерството на информацията, и би могла да има свое мнение.

— Ваше превъзходителство, дори ако знаех накъде Негово сиятелство възнамерява да разшири империята, не бих могла да кажа. Аз съм асекрета.

Деветнайсет тесли разпери ръце — едната с длан нагоре, другата с длан надолу, сякаш изобразяваше везна.

— Но империята се разширява. Основен принцип, асекрета, дори ако пренебрегнем фактите. Значи има „накъде“.

— Винаги има „накъде“. Ваше превъзходителство.

И „накъде“, и „защо сега“. Махит май знаеше отговора на „защо сега“ — несигурността за наследниците на Шест посоки. Трима равноправни сънаследници, всеки от тях със свои цели (впрочем единият беше дете и му беше твърде рано да има свои цели) — това не придаваше устойчивост на властта. Все нещо щеше да поддаде — или Трийсет делфиниума, или Осем примки да получи основния дял от властта, или да се обяви за регент на деветдесетпроцентовия клонинг, или…

Или Една мълния да се обяви за император по правото на завоевател и всеобщата възхвала.

(И насред всичко това Искандр бе опитал да се намеси — познаваше го твърде добре, за да помисли, че не би се възползвал от тази ситуация. И тя я оглеждаше ту от една страна, ту от друга, сякаш прехвърляше камъче из устата си, а Искандр беше по-обигран политикан от нея. И по-мъртъв. Наследницата на имаго-линия би трябвало да се поучи от грешките на предшественика си.)

— Може би ще научим на утрешния банкет — подхвърли Махит.

— Все нещо ще научим — съгласи се Три стръка морска трева с отзвук от крехкото удоволствие, което чу в гласа й малко по-рано. — Стига този път да не допусна да те гръмнат…

Деветнайсет тесли се засмя.

— Разбира се, и двете ще присъствате.

— Да, Ваше превъзходителство — потвърди Три стръка морска трева. — Посланичката е поканена. И аз не бих пропуснала банкет.

— То се знае. Ще представиш ли свое съчинение?

— Моите творби по нищо не могат да се мерят със създаденото от Два календара — отвърна Три стръка морска трева с подчертано пренебрежение към себе си в сравнение с поета, чието произведение беше основа за дешифриране на пощата през месеца, — а още по-важно е, че ще присъствам на банкета не като оратор, а като културна асистентка на Махит.

— Какви саможертви изисква работата от нас.

Махит не можа да отгатне дали Деветнайсет тесли се пошегува.

— Ще ви видим ли там? — попита Три стръка морска трева.

— Естествено. И двете можете да ме придружите на разходката до Земния дворцов квартал утре вечерта.

Махит си представи как ще изглежда политически появата й на банкета в нейната компания и отвори уста да възрази, но Деветнайсет тесли я възпря с жест.

— Посланик, в Града има сериозни размирици. А аз имам предостатъчно място за гости. Наистина ли се заблуждаваше, че ще си тръгнеш още сега?

Интерлюдия

И отново безмерният простор на космоса: пустотата и брилянтните точици на звездите. Забравете картата, откажете се от нея. Никакви карти не подхождат за онова, което се е случило тук, при портала Анхамемат в сектора на Станция Лзел. Около разкъсването, бележещо съществуването на портала — малкото петно на невидимо пространство, в което не могат да надникнат нито поглед, нито прибори, — има пръснати парчета. Някои кораби са намерили края си тук заедно с пилотите. Някои кораби са били погубени.

Онова, което ги е убило, е огромно и прилича на колело в колело в колело, трите части се въртят независимо една от друга, имат лъскав тъмносив метален блясък и подобие на интелект. Стига поне за ненаситен глад. Мъртвите кораби са свидетелство за това: глад и насилие. По тях не личи обаче да е интелект, с който може да се говори или преговаря. Все още не. Засега Станция Лзел е научила от хищника отвъд портала Анхамемат само как да бяга. Последният видял го кораб е успял да се прибере в Станцията, без да го доведе в нея: и да е тръгнал на лов, не преследва жертвата си до леговището й. Има друг замисъл за корабите, които изтребва с такава безнаказаност.

Декакел Ончу, съветничка от името на пилотите, седи в медицинския модул срещу пилота, който е видял онзи ловец: лекар го преглежда много старателно, но той е достатъчно добре, за да й разкаже точно какво е видял, и то три пъти поред. Тя го накара да повтаря. Трябва да запомни всяка дума. Ще запомни и изпитото от ужас лице на мъжа, вдълбаните под очите му сенки. Познаваше пилота Джирпардз отпреди той да съзрее, познаваше и имагото, което носеше в себе си — смелата Вардза Ндун. Тъкмо Вардза Ндун бе обучила самата Ончу, преди да умре и да остави спомените си в имагото, което Джирпардз е наследил. Трудно й е да си представи, че човек, който има в себе си дори частица от Вардза Ндун, може да се уплаши толкова, а това плаши нея, (Плаши и имагото й, отдавна сляло се с нея в ехо от топлина и глас, който тя смята за по-добрата част от себе си, по-добрите си рефлекси — онзи мъж, научил я не да лети, а да се рее в пространството, познавал кораба си като собственото тяло и предал това умение на нея. Сега го чувства като спазъм, болезнено смущение в корема: гравитацията е неправилна, нещо не е както трябва.)

Друго нещо я плаши по-силно: тъкмо тази сутрин до бюрото й стигна новина от капитан на товарен кораб, който се скачил за малко с Лзел, за да презареди и да вземе пратка молибден, но все пак имал време колкото да попита дискретно дали вече имат сведения за големи, състоящи се от три пръстена кораби, движещи се в този сектор, както се движат — и всъщност се трупат — в сектора, откъдето е пристигнал, на три портала от този.

Проблемът не е само на Станция Лзел, умува Ончу, обгърнала с пръсти ръката на Джирпардз, за да я стисне с благодарност. И капитанът на товарния кораб не успял да измисли как да разговаря с гибелните неща от три пръстена. Но твърдял разгорещено, че не приличат достатъчно на хората, за да можеш да говориш с тях, Ончу обаче не е съвсем сигурна, че нещо може да е чак толкова чуждо.

Само при един от другите съветници може да отиде с тази информация и да се надява, че той ще опази тайната, докато решат какво да правят, а много й се иска да беше някой друг. Налага се да говори с Дардж Тарац. Има нужда от всеки съюзник, който може да си осигури, ако ще и да не заслужава доверие.

Декакел Ончу няма склонност към теории на конспирацията: тя е практична, натрупала опит жена в шестото десетилетие от живота си, попила спомените на десетина предишни пилоти, и е уверена, че може да използва Дардж Тарац, ако ще той да е подхванал игри с Тейкскалан, и то от десетки години. Той бе изпратил в империята посланика Агхавн, който уредил търговията, дала богатство на Лзел, както и достъп до имперската култура, заливаща ги през портала и сближила Лзел с Тейкскалан повече откогато и да било. И същият Тарац, ако го свари насаме, особено пийнал, проявява свирепа, философски обоснована омраза към Тейкскалан. И води някаква много дълга игра, с която Ончу не би искала да има нищо общо. Но тя се нуждае от съюзник: пилотите и миньорите са съюзници по традиция още от учредяването на Съвета. Пилотите, миньорите и наследството. Представителите на най-старите имаго-линии в полетите и добива на ресурси и представителката, чието предназначение е да опазва имаго-линиите и цялата култура на Лзел.

Но напоследък наследството начело с Акнел Амнардбат е променило позициите си. Не във философския смисъл, казва си Ончу, докато върви начумерено от медицинския модул към канцеларията си по най-дългата дъга във външния периметър на станцията, само за да усети леката промяна в силата на притеглянето. Не е промяна във философията, Амнардбат е не по-малко вярна на Лзел от всеки друг и готова пламенно да я защити, а и не е правила смущаващ или дори необичаен избор на носители на имаго. Онова, което Ончу разкри за нея, бе по-лошо от философски или идеологически разногласия.

Наследството не бива да прави опити увреждане на онова, което е длъжно да опазва. Ончу бе убедена, че е така, затова бе изпратила предупреждение на Искандр Агхавн, ако той все още можеше да го получи: „Изпратихме ти нещо, което може би е насочено срещу тебе оръжие“.

Но в момента, докато отговорът от Агхавн се бави, Ончу трябва да има все някого, който ще й помогне в справянето с напиращото през портала Анхамемат, а щом не може да се довери на наследството, остава Тарац, каквито ще да са игрите му с империята.

7

„Сърцевината на нашите звезди е прогнила, не търсете опора в нея, солидарност с Одил!“

Позив с изображение на опетнен имперски боен флаг, иззет при почистването след инцидента на 247.3.11 на Девети централен площад и предаден за унищожаване с всички останали подривни материали

„… и макар че тейкскаланската литература и медии остават предпочитаното забавление във възрастовата група 15–24 години, това проучване установи и голям брой младежи в Лзел, които четат произведения предимно от автори в Лзел или другите Станции. Особено внимание трябва да бъде обърнато на кратките прозаични форми, разпространявани като брошури или подвързани книги, които са лесни за направа с пластифилмов принтер на всяко ниво. Тези брошури и книги често са съчинени от същите хора, които ги търсят като развлечение (т.е. възрастовата група 15–24 години) без одобрението или намесата на литературния Съвет по наследството…“

Откъс от доклад „Тенденции в медийните предпочитания“, поръчан от Акнел Амнардбат, съветничка по наследството

Ветрилоподобните сводове на тавана в балната зала на Земния дворцов квартал бяха изпълнени със светлинни ивици: всяко ребро от някакъв прозрачен материал, в който бушуваше река от златни искри. От най-високите точки висяха полилеи като окачено звездно сияние. Черният мрамор на пода беше излъскан до огледален блясък. Махит виждаше отражението си, сякаш бе увиснала в звездно небе.

Като всички останали. В залата гъмжеше и от светлини, и от патриции, които се скупчваха и се разпръскваха в групички за разговори — огромен тейкскалански организъм, променящ само разположението на частите си. До лакътя на Махит беше Три стръка морска трева, безупречна в своя кремаво-огнен костюм на асекрета и съзнателно приглушила присъствието си до функционалността на чиновничка в това огромно помещение и искрящите му обитатели. Тя попита:

— Готова ли си?

Махит кимна. Изопна рамене, изправи гръбнака си, изтръска надолу ръкавите на официалния сив жакет. Деветнайсет тесли бе изпратила някого сутринта да го вземе от нейния багаж, на Махит много й олекваше от мисълта, че единствените държавни тайни са онези, скрити в тялото й, а не в нейните куфари. Дрехата беше невзрачна в сравнение с пищността на металите и огледалата, присъща на тейкскаланския императорски двор, но с нея поне изглеждаше като посланичка на Лзел, а не нещо друго. Въпреки че дойде тук с Деветнайсет тесли, блещукаща в ледено бяло, и цялата й свита — въпреки че шпиони, любители на слухове и клюкари щяха да запомнят онова шествие, а не сегашната поява сред придворните.

— Посланик Махит Дзмаре от Станция Лзел!

Три стръка морска трева говореше гръмогласно, когато поискаше. Тя стъпи устойчиво, вирна брадичка и произнесе името и титлата на Махит като началото на песен — дълъг, отчетлив, пронизващ вик. „Тя е оратор — каза си Махит. — Нали каза, че ако не бях аз, щяла да рецитира поезия тази вечер.“ Тълпата придворни се разшава с любопитство, което беше и ласкателно, и плашещо — стотици очи зад облакохвати се вторачиха в нея. Махит застана неподвижно колкото да я огледат — да добият първо впечатление. Висока, слаба особа с варварска кройка на панталона и жакета, червеникавокестенявата коса подрязана късо за живот в слабо притегляне, челото високо и непокрито с кичури. Различна от предишния: жена, непозната, непредвидима. Млада. И засмяна, каквито и да са причините за усмивката на една посланичка.

(Освен това не е мъртва. Още една разлика.)

Махит остави зад себе си издигнатия над залата централен вход и слезе по стъпалата. Три стръка морска трева вървеше точно пред нея и леко вляво, както бе обещала. Насочи се към средата на задната част в залата — знаеше, че там ще се появи императорът. Към края на вечерта трябваше да бъде там и да си проправи пътя до мястото през целия искрящ простор, без да допусне светска или геополитическа грешка, каквито имаше намерение да не прави. Някъде чакаше министърът на науката Десет бисера за тяхната толкова публична среща. Щом помислеше за него, спомняше си онзи проблясък от Искандр, дискусията — или просто разговора — с министъра, увъртането около същността на Града и съзнанието му, ако Градът изобщо го имаше. Все се връщаше мислено към нахлуването на спомена, който изтласка всичко друго. Не можеше да си позволи същото и пред събралия се в залата императорския двор, а нямаше никаква представа как да го предотврати.

Зад нея Деветнайсет тесли бе останала в рамката на входа като колона от бял пламък и Махит почувства как вниманието на множеството се премести. Издиша от облекчение.

Харесваше светските сбирки (определено равнище на общителност и приветливост беше основно изискване за съвместимост с Искандр), но беше благодарна за шанса да си поеме дъх, да избере сама как да подходи към ситуацията. А не всички тези погледи да са вперени в нея, ако нещо се обърка по-забележимо, отколкото досега.

— Накъде? — попита Три стръка морска трева.

— Запознай ме с някого, чиято поезия харесваш.

— Сериозно ли говориш? — засмя се асистентката.

— Да. И ако е официално настроен срещу нашата най-почитаема домакиня езуазуакат, толкова по-добре.

— Достойнства на литератор и разнообразие в политическите позиции — каза Три стръка морска трева. — Схванах. Ще се забавляваме, така ли?

— Старая се да не те налегне скуката — отвърна Махит сдържано.

— Не се безпокой. Отбиването в болницата стигна да прогони скуката, Махит, а и това ми е работата. — Очите й блестяха и бяха леко изцъклени, сякаш бе прекалила малко със стимулиращия чай на Деветнайсет тесли. Махит се тревожеше за нея, искаше й се да има времето или силите да направи нещо. — Ела насам, май зърнах Девет царевични кочана, а ако той рецитира нова епиграма тази вечер там ще бъде и Трийсет делфиниума, за да я чуе. По-голям(политическо разнообразие от това няма да намериш.

Приятелите на Три стръка морска трева бяха смесица от патриции и асекрети, някои в кремавите одежди на министерството на информацията, други в бляскави дворцови премени, в които Махит не разпознаваше принадлежност към организация — ето за какво се нуждаеше от Искандр, дори със знанията му отпреди петнайсет години щеше да е по-добре, отколкото наблюдението „колко лъскаво“ и подозренията към хората, които бяха избрали лилавите цветя като декоративен елемент. Твърде много бяха: бродирани на пояси, инкрустирани от седеф или кварц по скъпоценни фиби или значки на ревери в по-изискани версии на онази, която носеше услужливият непознат на Девети централен площад. Имаха някакво значение. Три стръка морска трева не ги споменаваше, което никак не помагаше на Махит в догадките.

Вместо това я представяше официално, Махит скланяше глава над събраните върхове на пръстите си и беше изключително стереотипна варварка — изпълнена с уважение, понякога остроумна, но предимно мълчалива сред хапливата размяна на реплики между амбициозните младежи. Успяваше да проследи около половината от алюзиите и цитатите, които те вмъкваха небрежно в разговора. И изпитваше завист, макар да осъзнаваше колко е детинска: тъпият копнеж на чужденка да бъде приета като гражданка. Тейкскалан беше съграден така, че да породи копнежа, а не да го удовлетвори, знаеше го. И все пак той се прокрадваше у нея всеки път, когато си прехапваше езика, когато не знаеше някоя дума или точната препратка във фразата.

Девет царевични кочана се оказа здравеняк с тясна брада, по-блед от повечето тейкскаланци, очите му бяха раздалечени над плоските широки скули. Махит не бе виждала в Града мнозина от тази етническа група — северняци, приспособили се към студа, русокоси. Имаше неколцина и в метрото, и на Девети централен площад, но заемаха чак осмо място по численост според преброяването — прочете данните, преди да пристигне. Хората с външност като Девет царевични кочана може би произхождаха от самия Град или бяха дошли от планета с по-студен климат и по-оскъдна тропическа жега, или родителите им бяха живели на такава планета. Или пък някой обитател на Града бе подбрал този генетичен материал като достатъчно интересен, но и съвместим с неговия, когато е настъпил моментът да създаде дете. Три стръка морска трева го представи като патриций първа класа — ако и да беше неподобаващо блед, той си оставаше тейкскаланец.

— Вярно ли е — попита го Махит, — че ще рецитирате ново произведение тази вечер?

— Колко бързо плъзват слуховете — отбеляза той, взрян по-скоро в Три стръка морска трева, която примига насреща, сякаш изобщо не разбираше намека му за нейната роля.

— Стигат дори до посланици на чужди държави — подхвърли Махит.

— Колко ласкателно — каза Девет царевични кочана. — Имам нова епиграма, вярно е.

— На каква тема? — обади се друг патриций с несдържано любопитство. — Отдавна жадуваме екфразис…

— Старомоден е — тихичко вметна Три стръка морска трева, но все пак достатъчно високо да я чуят.

Патрицият твърде демонстративно не й обърна внимание. Махит направи всичко по силите си да не развали сценката с усмивка на чужденка, широка и искрено весела. Екфразисът, тоест поетичното описание на предмет или място, май наистина не беше на мода. Напоследък не бяха получавали в Лзел нито едно тейкскаланско стихотворение в такъв стил.

Девет царевични кочана разпери ръце и сви рамене.

— Зданията в Града са описани от по-надарени поети. — Махит заподозря в думите му малко по-уклончив вариант на казаното от Три стръка морска трева. — Харесвате ли поезия, госпожо посланик?

Махит кимна.

— Да, много. В Лзел получаването на нови творби от империята е като празник.

Дори не лъжеше — новите произведения си бяха събитие, въртяха се из вътрешната мрежа на Станцията, тя будуваше до късно с приятелите си, за да четат новите поредици на имперските епоси — да харесваш тейкскаланската поезия означаваше да си културен, особено ако тепърва навлизаш в света на възрастните и все още отделяш цялото си време за подготовката преди езиковите тестове. Въпреки това не й допаднаха нито уверената усмивка на Девет царевични кочана, нито снизходителното кимане — то се знае, че новите творби са повод за празник в затънтения варварски космос.

— Но аз не съм имала честта досега да чуя някое от вашите съчинения, патриций. Сигурно не ги разпространяват на други планети.

Промяната в изражението му — той не можеше да отговори на тази обида, щом я отправя варварка — я удовлетвори напълно.

— Значи ви предстои голямо удоволствие, посланик Дзмаре — изрече нов глас.

— Убедена съм в това — отвърна тя стандартно и се обърна.

Нямаше как да не познае Трийсет делфиниума. В съставените от много кичури плитки бяха вмъкнати нанизи от миниатюрни перли и блещукащи диаманти, друг кичур подчертаваше тясната лента около слепоочията му — имитация на долната част от тейкскаланска имперска корона. Имаше широката тейкскаланска уста, ниското тейкскаланско чело и гърбавия тейкскалански нос: образцов аристократ. А на ревера си носеше току-що откъснато истинско лилаво цвете — делфиниум.

Каква показност, каза си Махит. Трябваше да го очаква. (И осъзна, че не долавя никакво ехо от Искандр, докато се взира в този мъж: той не го бе познавал през петте години, които нейното имаго бе прекарало тук. Трийсет делфиниума беше загадка, нямаше дори призрак на емоции спрямо него, на който да се опре. Мъртвият Искандр сигурно го е познавал, само че си оставаше мъртъв… а тя беше хем увредена — или жертва на саботаж, — хем изостанала.)

Защо пък да не си състави собствено мнение. Това плашеше, но беше и леко вълнуващо.

Поклони се ниско.

— Ваше превъзходителство.

Остави Три стръка морска трева да й изреди неговите титли. Разбира се, той имаше собствен епитет. „Засипващият света с цвят“. Махит се почуди дали не си го е избрал сам.

Изправи се и каза:

— Чест е да срещна особа, толкова тясно свързана с империята.

— Знам — отговори Трийсет делфиниума, — когато ме види така нагизден, човек не може да мисли за друго. От мен да знаете, госпожо посланик, епиграмите на Девет царевични кочана са по-интересни от един сънаследник на трона… а не се съмнявам, че няма да съм единственият от тях, когото ще срещнете тази вечер.

— Но вие сте първият — изтъкна Махит.

Трудно беше да не отвърне на този флирт, макар да не я засягаха никакви негови мнения освен онези за нейния предшественик и Лзел.

— Да, госпожо посланик, имам това удоволствие. И смятам, че трябва да се проявя достойно. Това ли е вашата културна асистентка?

— Асекрета Три стръка морска трева — представи я Махит.

— Липсваш ни в салоните. Три стръка морска трева — каза Трийсет делфиниума, — но мога да си представя, че всеки трябва да поработи от време на време.

— Поканете ме, когато не съм заета — отвърна тя невъзмутимо и толкова безизразно, та Махит не долови дали е поласкана, оскърбена или просто доволна, — ако не можете без моите прояви на оратор.

— Разбира се. — Трийсет делфиниума протегна ръка на Махит. — Госпожо посланик, няма да чувате добре от средата на залата. Ако желаете, елате с мен и застанете там, където акустиката е по-подходяща.

Махит не измисли убедителна причина за отказ, но пък имаше няколко убедителни причини да се съгласи: да се дистанцира още повече от представата, че е любимата пленница на Деветнайсет тесли, шанс да зададе на Трийсет делфиниума някой въпрос за Искандр, пък и да чуе поезия вместо нечии коментари за поезията. Отпусна длан върху ръката му (синьо-черният плат на ръкава беше корав от металните нишки) и се остави да я откъсне от групата, а Три стръка морска трева ги следваше по петите.

— Много мило от ваша страна — каза му тя.

— Защо да не искам да се похваля пред чужденка с най-доброто от нашата култура? А и това е първата ви същинска вечер в императорския двор.

— Така е.

— Предишният посланик беше толкова видна фигура тук! Липсва ни. Но може би вие харесвате поезията повече от него.

— Моят предшественик не беше ли ценител на епиграмите? — нехайно попита тя.

Спряха по-близо до централния подиум. Трийсет делфиниума направи жест, който й напомни как Деветнайсет тесли маха някоя инфограма, но той само призова прислужник с поднос, на който имаше тумбести чаши. Махит се наведе над своята чаша да помирише питието: теменужки, алкохол и нещо като джинджифил или друг ароматен корен, нуждаещ се от почва.

— Доколкото знам, посланик Агхавн предпочиташе епосите — отговори Трийсет делфиниума и вдигна чашата си. — В негова памет и за вашата кариера, посланик Дзмаре.

Махит си представи как отпива и умира отровена насред огромната зала… отпи и единственият отровен момент беше откритието, че ненавижда вкуса на ликьора от теменужки. Преглътна, като се постара лицето й да остане подобаващо неутрално.

— В негова памет — промълви тя.

Трийсет делфиниума поклащаше чашата си и течността се завъртя.

— Радвам се, че Станция Лзел ни изпрати нова посланичка, и то проявяваща интерес към епиграмите. Но трябва да ви кажа нещо, посланик Дзмаре — сделката се отменя. Нищо не мога да направя. Повярвайте ми — опитах се.

„Сделката се отменя?“

Каква сделка? Махит стисна устни… нищо не пречеше да покаже разочарование… да спечели малко време… вкусът на теменужки още се натрапваше… „Каква сделка, Искандр?! И с кого?!“… накрая кимна.

— Ценя вашата откровеност — рече тя.

— Знаех си, че ще се отнесете разумно.

— Имам ли избор?

И двете вежди на Трийсет делфиниума се вдигнаха почти до косата му.

— О, въображението ми подсказваше всякакви злощастни реакции.

— Колко ли приятно е за вас, че не съм склонна към истерия — отвърна Махит безизразно, сякаш я управляваше автопилот.

„Що за сделка и защо тъкмо Трийсет делфиниума е човекът, който ми съобщава, че се отменя.“ Но през цялото време говореше на подходящия изискан тейкскалански, все едно покриваше с блестящ лак объркването си.

— Надявам се да не съм провалил вечерта за вас — каза Трийсет делфиниума. — Епиграмата ще бъде чудесна — Девет царевични кочана е изключителен.

— Може би той ще успее да ме разсее.

— Превъзходно. Тогава да пием за удоволствието от първото ви имперско състезание по ораторско майсторство.

Той пак вдигна чашата с дъх на теменужки и отпи, Махит направи същото. Май никога нямаше да се отърве от този вкус в устата си.

Примигващите светлинки по ръбовете на сводовете замъждукаха като по здрач и пак просветнаха в бърз бяг на ярките точици. Гръмката гълчава в залата притихна. Махит се озърна през рамо към Три стръка морска трева, която й кимна насърчаващо — значи това се очакваше — и пак се обърна към Трийсет делфиниума. Той остави чашата си върху подноса на минаващ прислужник и промърмори:

— Госпожо посланик, трябва да заема полагащото ми се място в залата. Толкова се радвам на познанството ни!

— Разбира се, отивайте…

И той се отдалечи. Три стръка морска трева пристъпи по-наблизо. Махит й каза:

— Ще ми намериш ли друга напитка, моля те?

— Каква сделка? — произнесе асистентката й в почти същия миг.

— Всъщност не знам.

Махит се надяваше, че погледът на Три стръка морска трева не изразява съжаление.

— Значи ти е нужно нещо по-силно.

— И без теменужки, нали?

— След минутка. Не би искала да пропуснеш това.

Хвана я лекичко за лакътя и я завъртя към императорския подиум…

… тоест мястото, видяно от нея като леко повдигнат овал, който се извисяваше и разгъваше. Махит си мислеше за Града, приклещил я на Девети централен площад… сети се и за епитета на Трийсет делфиниума — „засипващ света с цвят“. Тронът се надигна на безшумни хидравлични бутала в разперваща се слънчева корона като гъсталак от златни копия, въплътен отклик на светлините по ръбатите сводове. Вдясно от него Трийсет делфиниума стоеше величаво в отразеното сияние, вляво жена, за която Махит се досети, че трябва да е Осем примки, се гърбеше, подпряна на сребрист бастун, но също толкова огряна — нейният вариант на короната на сънаследничка на империята блестеше ярко дори на фона на посребрената коса.

А насред трона със слънчевите копия, подобен на семе в цвете или на ядрото в пламтяща звезда, император Шест посоки се появи за пръв път пред погледа на Махит.

И тя си помисли: „Няма нищо внушително в него освен поста му“. Той беше нисък, с хлътнали бузи, дългата падаща покрай лицето коса бе по-скоро с цвят на мръсна стомана, а не на сребро, ако ще и очите му да бяха пронизващи. А после тя добави: „Постът му е предостатъчен, подвежда ме собственото ми поетично въображение“.

Шест посоки беше стар, дребничък, изглеждаше немощен — с крехки кости, твърде слаб, като че е бил болен и тъкмо е започнал да се възстановява. И Шест посоки властваше над цялата тази церемония или пък тя властваше над него — императорът и империята са тъждествени, нали? Както е една и съща думата за империята и света, или почти в същата степен, а и той приковаваше вниманието на всички тейкскаланци. Когато той вдигна ръка за благословия, общата въздишка в залата се усети като удар.

Фокуси и отразена светлина, също и тежестта на историята, побрана в един поглед — Махит знаеше, че я манипулират, но не бе наясно как да се избави от това. До Шест посоки имаше дете, сигурно беше неговият деветдесетпроцентов клонинг. Малко сериозно момче с огромни черни очи.

И това ако не беше изявление кой ще го наследи в края на краищата. Нямаше да е истински съвет от трима равни: щеше да има дете император и двама регенти, с които то ще се бори. Горкото момче срещу Трийсет делфиниума и Осем примки. Изведнъж й хрумна въпросът кои хора в залата са поддръжници на Една мълния — дали някои от толкова показно носещите лилави делфиниуми всъщност прикриват не толкова приемливия си избор… а после вече се питаше къде ли е Десет бисера от министерството на науката и кога ще дойде при нея.

— Готова ли си да бъдеш представена на императора — лукаво попита Три стръка морска трева, — или първо ще позяпаш?

От Махит се изтръгна неясен звук, не можа да сдържи смеха си.

— Ти как се почувства първия път, когато видя издигането на трона?

— Ужасих се, че не съм достойна да бъда тук — отвърна Три стръка морска трева. — При тебе различно ли е?

— Не мисля, че съм ужасена — Махит още ровеше в емоциите си, докато завършваше изречението, — мисля, че съм… гневна.

— Гневна…

— Толкова е прекалено. Не мога да не чувствам…

— Разбира се. Такъв е замисълът. Той е императорът, който засенчва слънцето със сиянието си.

— Знам. Но и знам, че знам, в това е проблемът. — Махит вдигна рамене. — Срещата с него ще бъде огромна чест за мен. Няма значение какво чувствам.

— Да отидем, щом е така. — Три стръка морска трева я хвана по-здраво за лакътя. — Бездруго това е едно от задълженията ти като посланичка! Трябва да бъдеш официално приета и одобрена на този пост.

В подножието на трона имаше опашка от чакащи аудиенция, но по-къса, отколкото Махит очакваше, а Негово величество Шест посоки отделяше не повече от минута за всеки молител. Щом дойде нейният ред, Три стръка морска трева пак обяви присъствието й, този път по-тихо, но все така отчетливо, и тя изкачи стъпалата към разцъфналия трон със слънчевите копия.

Тейкскаланец би коленичил с опряно в пода чело. Махит коленичи, но не се преви, само склони глава с изпънати пред себе си ръце. Хората от станциите не се прекланяха нито пред пилоти, нито пред ръководещите ги съветници, колкото и дълги да бяха техните имаго-линии, но двамата с Искандр стигнаха до това решение през двата месеца на полета до Града. Тя бе виждала илюстрации с позата в инфоекранчета от стари тейкскалански церемониални наръчници — така дипломатът от чужда раса Ебрект Първопоставен бе приветствал тейкскаланския император Две слънчеви петна на борда на „Стъклен ключ на назиданието“ при първия официален контакт между Тейкскалан и ебректите. (Или поне тейкскалански художник бе изобразил така позата на индивид, чиито крайници са предназначени за движение на четири крака.)

Случило се преди четири столетия на границата на изследвания космос, когато „Стъклен ключ на назиданието“ извършил неочакван скок през нов портал, докато Две слънчеви петна бягал от узурпаторката Единайсет облака (Две слънчеви петна накрая отблъснал нея и легионите й и запазил властта си — имаше няколко романа за това и Махит ги прочете). И оттогава ебректите бяха добри съседи: кротуваха и оставаха от своята страна на портала, свързващ техния сектор с Тейкскалан. Тя и Искандр обмислиха пресметливо какво би означавало да се поклони така — почтително наблягане на факта, че остават отделни от империята.

Искандр й каза, че е избрал същата поза, когато се представил на Шест посоки.

Чак сега, изпънала ръцете си напред в поза на молител, но с изопнат гръб, Махит се почуди дали не повтаря грешка и не представя всички в Лзел като нечовеци чрез символичната асоциация…

Императорът обгърна с пръсти китките й и я издърпа полека да стане.

Тя още беше две стъпала под трона и така главите им се оказаха наравно. Пръстите му около китките й я стъписаха — бяха горещи. Този мъж изгаряше от треска, но тя изобщо не би се досетила, ако не я бе докоснал. Лъхна я някакъв парфюм с дъх на цитрус и дървесен пушек. Взираше се право в нея… и през нея — Махит усети, че се усмихва безпомощно и потиска напиращото чувство за нещо познато, което не беше от нея. За миг й се стори, че започва поредният прилив на спомен, че повредената имаго-машина я изтръгва от настоящето, връща я към Искандр… но не, не беше това, а само реакция на ендокринната система.

Сетивната памет беше сред най-запазващите се черти в имаго-линиите. Миризми. Понякога звуци — мелодия можеше да активира спомен, но уханието и вкусът даваха най-малко информация, оставаха най-капсулираните видове памет и най-лесно се прехвърляха в следващия човек от линията. Може би Искандр не беше толкова изгубен, колкото тя си мислеше, поне се надяваше да е така в замайващата чудатост на неврохимичното отражение от друга личност.

— Ваше величество — каза тя, — Станция Лзел ви приветства.

— Тейкскалан приветства тебе, Махит Дзмаре — отговори императорът.

И сякаш го каза искрено, сякаш се радваше да я види…

Мамка му, какво е правил Искандр тук?

— И те одобрява на твоя дипломатически пост — продължи Шест посоки. — Удовлетворени сме от избора на посланичка и изразяваме желанието си твоята служба при нас да бъде взаимно полезна.

Още стискаше китките й. В кожата й се притискаше плътен белег на дланта му и тя си спомни ярко първия избуял спомен как Искандр порязва своята длан, за да се закълне, питаше се колко ли кръвни клетви дава един император през живота си. Горещият натиск на ръцете му беше натрапчив, продължаваше да я залива окситоциновото щастие, което не й принадлежеше, как й се искаше да разпита Искандр точно какво значение е имал за императора на цял Тейкскалан, Някак успя да кимне, да благодари на Шест посоки с подходящата тържественост, да се поклони и да слезе заднешком по стъпалата, без да се препъне.

— Трябва да седна — прошепна на Три стръка морска трева.

— Все още не бива — отвърна асистентката, макар и със съчувствие. — Десет бисера се е устремил право към нас. Ще припаднеш ли?

— Често ли припадат хора по време на аудиенции?

— Това се случва предимно в излъчваните денем драми покрай новините, но и най-странните случки се повтарят в реалността…

— Три стръка морска трева, няма да припадна — прекъсна я Махит.

Асистентката хвана ръката й и я стисна.

— Чудесно! Много добре се справяш.

Махит не беше съвсем убедена в това, но нищо не пречеше да се преструва, докато участваше в политически театър. На свой ред стисна пръстите на Три стръка морска трева, после дръпна ръката си. Отдалечи се още малко от подиума към пролука в бляскавото гъмжило. Почувства как залата измести вниманието си — от императора на подиума, който си сядаше на трона и говореше тихо на своя клонинг след края на аудиенциите — към варварската посланичка, застанала на открито под светлините като публично заявление, че ще се случи нещо важно и може би е добре да наблюдават.

Макар че беше икспланатл (министърът на науката трябваше да е учен, а не само назначен бюрократ), на Десет бисера му стигаше усетът към театралното, за да е наясно, че Махит е приела предложението му за публична среща и ще участва в играта. Нямаше по-публично място в Земния дворцов квартал. Той със сигурност знаеше това. За следващите пет минути щяха да говорят по всички новинарски канали сутринта, да показват холограмите на Махит, как китките й са обхванати от пръстите на императора, но той я доближи наперено с размятащи се тъмночервени пешове — костелив мъж с типично превити рамене на учен. Сега беше по-стар, отколкото в онзи изплувал в паметта й момент (и по-прегърбен), но още имаше пръстен на всеки пръст: тънки седефени ивици без скъпоценни камъни. Изтъкваше името си, но някак присмехулно към себе си. Махит се възхити, както и Искандр се бе възхитил с лека тъга на тази шега. Дали и самата тя изпитваше същото чувство, не би могла да прецени искрено.

— Госпожо посланик — започна Десет бисера, — поздравявам ви с приемането на този пост.

Тя склони глава над събраните върхове на пръстите си.

— Много ви благодаря — отговори с цяла степен по-ниска официалност, отколкото подобаваше в императорския двор.

За тази среща си бе отредила ролята на простодушната чужденка и щеше да се придържа към нея, въпреки че още настръхваше от неврохимичните реакции на имагото — окситоциновият прилив от срещата с императора и ехото от разговора на Искандр с този човек преди петнайсет години. Метрото. Градът като съзнание, като алгоритъм, наблюдаващ къде се намира всеки и реагиращ безупречно.

— Ужасно съжалявам за злополуката, сполетяла вашия предшественик — продължи той. — Чувствам се лично отговорен, трябваше да се осведомя за биологичната му свръхчувствителност.

„Биологичната му свръхчувствителност“! Ама че израз. Махит се надяваше с цялата си душа, че няма да се разкикоти истерично, това би съсипало представлението за новинарските канали.

— Сигурна съм, че е нямало какво да направите — успя да остане сериозна. — Разбира се. Станция Лзел не изпитва никакви неприятелски чувства към министерството на науката.

Дори варварка можеше да знае стандартното дипломатическо значение на „неприятелски чувства“ — те предшестваха войната.

— Разбирате положението — рече Десет бисера. — Много достойно от страна на вашите власти. Те несъмнено са направили най-правилния избор, като са се спрели на вас.

— Надявам се да е така.

Подмазваше му се с ококорени очи — доверчива провинциалистка. А не политическа заплаха. В никакъв случай, дори въпреки посрещането й от императора. Разбира се, играта нямаше как да се проточи дълго (тази роля беше само за Десет бисера), но я представяше на новинарите и може би си осигуряваше някакво прикритие. За няколко дни. За седмица, преди някой да се опита да я убие, както са убили Искандр, който явно е бил доста опасен.

Досега не си бе представяла сценката като печелене на време.

Това тутакси помете остатъка от неврохимичното замайване.

— Посланик Агхавн не е оставил много записки — продължи тя и сви рамене сякаш казваше безмълвно „няма как да поправим грешките на покойниците“, — но аз бих искала, разбира се, да продължа проучването на проектите, по които той е работил съвместно с министерството на науката. — Пое си дъх набързо и нагласи лицето си в едно от типичните изражения на Искандр, с познато-непознатото опъване на мускули и по-хлътнали очи. — Автоматизираните системи без грешки и конфликти… сигурна съм, че сте продължили да се занимавате с такива алгоритми.

Десет бисера мъничко прекали с вторачването в нея — дали тя се престара с подхвърлянето на примамката за по-дискретна среща от сегашната? Възползва се от някогашните думи на Искандр, но това й се, стори правилно… а след миг Десет бисера кимна и каза:

— Вероятно ние двамата можем да възкресим малка част от онова, което посланик Агхавн искаше да постигне. Той проявяваше особен интерес към нашите автоматизирани системи и как бихте могли да ги приложите във вашата станция. Не се съмнявам, че и вие имате подобен интерес. Заръчайте на асистентката си да уговори мястото и времето. Сигурен съм, че можем да ви вместим в графика за тази седмица.

„Да възкресим“ — ама че ужасно се изрази.

— Разбира се. — Махит се поклони отново. — Надявам се и двамата да постигнем много в бъдеще.

— Естествено е да се надявате.

Десет бисера я доближи малко повече, отколкото допускаха тейкскаланските норми за личното пространство, но тъкмо колкото беше най-привично за Махит — така заставаха приятели в Лзел, където мястото не стигаше за превземки.

— Трябва да внимавате, госпожо посланик.

— За какво да внимавам?

Тя не искаше да разсее илюзията за своята некадърност.

— Вече привличате хиляди погледи досущ като Агхавн. — Усмивката му беше идеално тейкскаланска, оставаше предимно в бузите и разширяването на очите, но Махит различи показността й. — Огледайте се. И помислете за очите на онези автоматизирани системи, от които като своя предшественик толкова се възхищавате.

— О… Ами… Ние сме пред трона на императора.

— Госпожо посланик — Три стръка морска трева изникна отнякъде до лакътя й, — спомних си, че искахте да присъствате на състезанието по ораторско майсторство. Дали и министър Десет бисера би желал да чуе най-новите съчинения на нашите придворни поети?

Каза това съвсем бавно и ясно, сякаш не беше уверена дали Махит разбира тейкскаланските думи, изречени с нормална бързина. Махит беше готова да я награби и завърти около себе си от благодарност за разбирането и участието, без да са се уговорили. Така ли трябваше да се чувства през цялото време, ако Искандр бе останал с нея? Чувствата, които имагото би пораждало у своята наследница: двама постигат обща цел, без да се съветват. Безупречно съгласуване.

— Не бих искал да отвличам вниманието на посланичката — каза Десет бисера. — Вървете.

Махна с ръка към Девет царевични кочана и групичката придворни, които започнаха да се струпват вляво от подиума. Махит пак изрази своята признателност към него и нарочно се препъна в изказването на най-официална благодарност, макар да знаеше, че си насилва късмета — но беше такова удоволствие да го гледа как се мъчи да проумее дали тя го лъже. И как го лъже.

Щом двете се отдалечиха на безопасно разстояние, тя се наведе и промърмори.

— Мисля, че мина добре.

— А аз си мислех, че ти май искаше да седнеш и да си починеш, не да се преструваш колко си нецивилизована министъра на науката — изсъска Три стръка морска трева, но очите й блестяха.

— Весело ли ти беше? — попита Махит и проумя, че не се е избавила от неврохимичното въздействие на имагото, както се заблуди — още се усещаше искряща и замайващо доволна. Не беше точно така по време на разговора с Десет бисера, но сега Три стръка морска трева я бе хванала под ръка…

— Да, повеселих се! Винаги ли ще се държиш така? Махит, той не е глупак, ще те разгадае още преди да уредя срещата.

— Не го правя заради него, а за публиката — обясни Махит. — За придворните и новинарите.

Три стръка морска трева поклати глава.

— Никаква друга работа нямаше да е толкова интересна. Обещах да ти намеря питие. Хайде, те ще започнат след малко.

В някакъв момент насред втората рецитация — ода в акростих, която с началото на всяка строфа изреждаше буквите от името на предполагаемия изгубен любим на поета и разказваше сърцераздирателна история за неговата саможертва в спасяването на екипажа от вакуума при пробив в корпуса на кораба — Махит осъзна, че стои в тейкскаланския императорски двор, слуша тейкскаланска поетична надпревара, държи чаша с алкохолна напитка и до нея стои остроумна тейкскаланска приятелка.

Всичко, което жадуваше на петнайсет години. Тук, накуп.

Каза си, че вероятно би трябвало да е щастлива, вместо внезапно да се почувства като в измислица. Откъсната… и обезличена. Все едно това се случваше с някоя друга.

Рецитациите бяха добри. Някои бяха не само добри — наслагваха ритъма върху изкусно съчинена вътрешна рима или пък се проявяваха изключително в особения тейкскалански стил на полунапевния, светкавично изреден текст. Изтънчена образност я заливаше на вълни, но тя не преживяваше нищо. Само й се искаше да има текста на всяко стихотворение, записан със символи, за да си ги чете на някое тихо и спокойно място. Ако можеше просто да ги чете, да ги рецитира със собствения си глас, да опитва сама на вкус ритмите и модулациите… сигурно бг почувствала силата им. Преди всеки път успяваше.

Отпи от чашата. Три стръка морска трева й донесе питие, дестилирано от вид зърно, което не познаваше. Имаше бледия златист оттенък на всички светлини наоколо и пареше гърлото й.

И когато дойде ред на Девет царевични кочана, той рецитира епиграма, както Три стръка морска трева обеща. Тъкмо започваше — само зае мястото си, прокашля се и произнесе куплет от три строфи:

— „Всеки пристан на космодрум прелива от граждани, понесли наръчи внесени цветя.

Тези неща са нескончаеми: звездни карти, слизания от кораба…“

И се запъна само колкото да отбележи преход, цезура. Махит долови как цялата зала затаи дъх заедно с него. Въпреки че не успя да й стане симпатичен, тя прозря защо е толкова прославен сред придворните ценители на литературата: цялото му обаяние избуяваше, щом започнеше да говори в стихове. На Лзел би станал кандидат за имаго-линия от поети, ако имаха такова нещо в Станцията.

— „… извивката на неродени венчелистчета побира пустота“ — довърши Девет царевични кочана.

И отиде да седне.

Нямаше отприщване на напрежението. Неспокойното чувство остана, рееше се като лош дъх. Следващата ораторка излезе напред в неловкото мълчание, чу се плъзгането на подметките й по пода. Сбърка първия ред на собственото си произведение и трябваше да започне отново.

Махит изви глава с недоумение към Три стръка морска трева, която промълви тихо:

— Политика. Това беше… критика. В няколко посоки. Аз смятах искрено, че Трийсет делфиниума дърпа конците на Девет царевични кочана, но хората крият толкова изненади в себе си…

— Права ли съм, че е най-критичен към Осем противоотрови? — попита Махит. — Детето. „Неродени венчелистчета…“

— Да — съгласи се Три стръка морска трева, свила вежди, — но Трийсет делфиниума е наследникът, който носи най-голямата отговорност за нарастващия внос на стоки от други имперски области в Града. Затова има пари — те са от системите на Западната дъга, откъдето е неговият род. Има и намек за поквара в цветята, носени от всеки гражданин… всеки внос е някак отровен… сякаш богатството на Трийсет делфиниума е лошо, също като вноса на продукти от области извън Тейкскалан.

Политика чрез литературен анализ. Имаше ли тестове и за тези способности, или тейкскаланците ги придобиваха чрез пълното си потапяне в такъв живот? Махит видя във въображението си Три стръка морска трева като дете, как разгадава политическите послания в „Зданията“ на обяд със своите съученици. Не беше трудно да си я представи така.

— Значи критикува всичко освен Осем примки — обобщи Махит.

— Тя избягва позора само защото изобщо не е спомената — натърти Три стръка морска трева. — Махит, има по-дълбок смисъл от „кой наследник е най-добър“. Иначе защо Девет царевични кочана е избрал толкова опасна тема?

Махит се замисли за идеята, залегнала в основата на тейкскаланското общество: сливането между „свят“, „империя“ и „Град“… а щом имаше такова сливане, „внос“ пораждаше несигурност, „чуждестранно“ ставаше опасно, ако ще вносът да е само от далечна част на империята. А варварки като нея не би трябвало да са способни да размишляват защо стихотворение за опасната поквара от цветята на друга планета може би поначало е замислено да лиши тейкскаланец от спокойствие.

Но ако някоя система вече не е чуждестранна, ако светът е достатъчно голям, тоест империята е толкова голяма, че е обхванала и погълнала всичко варварско в света… ами тя вече няма да е варварска. Ако Девет царевични кочана сочеше опасността от вноса, значи призоваваше или поне подсказваше на Тейкскалан да превърне опасността в нещо нормално. Да я цивилизова. А Тейкскалан винаги бе цивилизовал (тоест превръщал нещо в част от себе си) чрез сила. Военно насилие. Девет царевични кочана всъщност не се обръщаше към Трийсет делфиниума, а подкрепяше онези политически групи, които се подготвяха за война. Всички онези прехвърляния на войски. Една мълния с легионите си и своите крещящи поддръжници… но и Шест посоки, поставил флота в онази степен на готовност, която белязвала първите му години на трона, когато бил звездният завоевател.

— Къде са поддръжниците на Една мълния тази вечер? — попита тя. — Стихотворението е предназначено за тях. За всеки, който се стреми към по-силен, по-централизиран и не толкова насочен към вноса Тейкскалан.

— Той е популист, а тук е императорският двор, не е на мода. Но аз съм сигурна, че… ох… — сепна се Три стръка морска трева. — Ами да. Търсехме войната.

— Съвсем скорошна война — добави Махит, тревожно развълнувана от откритието си. — Анексиране. Завоевание. За да бъде някое място не толкова чуждестранно.

Три стръка морска трева посегна, грабна чашата от ръката й, изля голяма глътка в устата си и върна чашата.

— Не сме имали завоевания отпреди моето раждане.

— Знам, в станциите също изучаваме история. Радвахме се на Тейкскалан като кротуващ хищен съсед…

— Като те слушам, приличаме на лишено от разум животно.

— Не лишено от разум — възрази Махит с най-близкото подобие на извинение, за което се насили. — В никакъв случай.

— И все пак животно.

— Вие наистина поглъщате. Нали за това говорим? Война за анексиране.

— Не е… щяхме да поглъщаме, ако бяхме ксенофобски или геноцидно настроени, ако не включвахме новите територии в илтерията.

В света. С лека промяна в произношението на глагола Три стръка морска трева би могла да каже и „ако не правехме новите територии истински“, но Махит знаеше за какво мисли тя: всички начини, по които принадлежността на планета или станция към Тейкскалан й носеше благоденствие. Икономическо, културно — „вземи тейкскаланско име, бъди гражданин“. Говори в стихове.

— Да не спорим. Три стръка морска трева. Не искам.

Асистентката стисна устни.

— Ще спорим. Искам да разбера твоите мисли. Това ми е работата. Но да оставим споровете за по-късно. Виж, императорът ще обяви скоро победителя в състезанието.

Рецитациите бяха приключили. Махит изобщо не обърна внимание на последните. Никой от онези след Девет царевични кочана не разбуни залата като него. Ето че императорът се изправяше сред своите езуазуакати — дали се бяха съветвали, дали бяха избрали заедно победителя? Съмняваше се, че биха стигнали до решение толкова бързо, щом групата включваше Трийсет делфиниума, двама непознати за нея тейкскаланци и Деветнайсет тесли, все така великолепна в бяло. Почти отдих за очите сред целия този блясък.

Шест посоки вдигна ръка и посочи поетеса, която изобщо не успя да впечатли Махит. Тя изглеждаше учудена от тази чест колкото и останалите в тълпата, която май се подвоуми преди очакваните овации, сякаш никой не беше съвсем сигурен какво се е случило преди малко.

— Коя е тази? — прошепна Махит на Три стръка морска трева.

— Четиринайсет кули. Тя е изтънчено скучна с овладените основни умения и е такава открай време. Досега не е печелила никакви награди.

Лицето на Девет царевични кочана оставаше безстрастно. Махит не можеше да отгатне дали е доволен от толкова натъртеното пренебрежение, или е разгневен, дали е искал да съсипе вечерта напълно. Четиринайсет кули се преклони пред императора и получи стъклено цвете за награда. После се изправи. Събраните в залата придворни се насилиха да закрещят името й и Махит се присъедини към тях — щеше да бъде по-чудато, ако не бе го направила.

— Ще я допиеш ли тази чаша? — попита Три стрък; морска трева, щом врявата стихна.

— Да. Защо?

— Защото до края на вечерта ще се наложи да обсъждам как Четиринайсет кули си служи с асонанса, а ти ще бъдеш принудена да ме слушаш, значи и двете трябва да бъдем малко по-пийнали.

— Е, щом положението е такова… — проточи Махит.

8

„ШЕСТТЕ ПРОТЕГНАТИ РЪЦЕ (ВЪРХОВНО КОМАНДВАНЕ НА ТЕЙКСКАЛАН) до ФЛОТСКИ КАПИТАН ТРИ СТРЪКА СМРАДЛИКА, 249.3.11-ШЕСТ ПОСОКИ, код 19 (СТРОГО СЕКРЕТНО):

Подгответе се за незабавно изтегляне на бойни групи от Осма до Тринайсета в Двайсет и шести легион от участие в бойни действия на Одил. Девета бойна група ще остане на място под командването на икантлос Осемнайсет турбини. Насочете се незабавно с бойни групи от Осма до Тринайсета към следните координати за среща с останалите части от Трети имперски флот и се подгответе за прехвърляне през портал към сектор Парзравантлак. Изпълнявайте заповедите.

КРАЙ НА СЪОБЩЕНИЕТО. СЛЕДВАТ КООРДИНАТИ.“

Съобщение, получено от флотски капитан Три стръка смрадлика в орбита около Одил на 249-ия ден от 3-та година на 11-и индик на Шест посоки, император на Тейкскалан

„Станция Лзел ви благодари за проявения интерес към служба на нашия народ в духа на най-отдавнашната ни традиция — движението в пространството. Ние от Гилдията на пилотите приветстваме с гордост потенциалните пилоти в тази осведомителна сесия. Тази брошура обобщава правилната подготовка за кандидатстване в Гилдията на пилотите през периода преди тестовете на способностите. Потенциалните кандидати трябва да имат предвид следните изисквания: математическа подготовка по класическа и квантова физика, основи на химията, инженерни науки; физиологично състояние на равнище Отлично-2 с възможност за постигане на Отлично-4 в зрително-двигателната координация; високи показатели в тестовете за пространствена ориентация и кинестезия; високи показатели в тестовете за групова съвместимост, както и за индивидуална инициатива…“

Брошура, разпространявана сред младежи, които обмислят кандидатстване за Гилдията на пилотите в Лзел (възрастова група 10–13 години)

По някое време насред третата чаша от светлата алкохолна напитка, която Три стръка морска трева й донасяше (а асистентката й пиеше нещо млечнобяло, което нарече ахачотия, и Махит беше убедена, че това означава „развален презрял плод“ — поне доколкото разбираше корена на непознатата дума, — но не успяваше да проумее защо някой може да го избере, камо ли да го направи многократно), Махит се озова до застанали в кръг тейкскаланци. И наблюдаваше как са се захванали с нещо, което само можеше да опише не като поетична надпревара, а съревнование по находчивост, състоящо се изцяло в поетична импровизация. Започна като някаква игра: една от неразбираемо остроумните приятелки на Три стръка морска трева подхвана последната строфа от скучната и наградена поема на Четиринайсет кули и предложи:

— Хайде да поиграем, а?

Използва строфата като първа в свое четиристишие, което преминаваше от стандартния петнайсетсричков политически стих в нещо претъпкано с дактили. А после вирна брадичка предизвикателно към друг приятел на Три стръка морска трева — той пък взе последната й строфа и явно успя да съчини напълно приемливо свое четиристишие, без да се бави. Махит различи някои от неговите препратки: имитираше стила на поет, чиито творби бе чела, Тринайсет ножчета, който използваше същата схема „сричка-звук“ от двете страни на цезура.

След това всички като че предпочетоха да имитират Тринайсет ножчета — играта стигна до Три стръка морска трева, прехвърли се към друга жена, след това към тейкскаланска особа, чиято полова принадлежност Махит не можа да определи, и се върна към инициаторката… която промени правилата, като добави друг елемент: всяко четиристишие трябваше да започне с последната строфа на предишното, да бъде в дактилна стъпка със сричково повторение преди и след цезура, а по тематика да разглежда ремонтите на инфраструктурата в Града.

Три стръка морска трева се оказа досадно умела в описанията на ремонтите на инфраструктурата в Града. Запазваше ясен разсъдък и след много чаши ахачотия, смееше се и изричаше строфи като „фугите около отразяващия басейн, / облизани до гладкост и чиста белота от езиците на хиляди тейкскалански ходила / все пак се ронят зърнесто и нетрайно / и ще бъдат обсъдени отново, пресътворени според представите / на едно или друго управление, / затънали в раздори“. А Махит беше наясно с два факта: първо, ако искаше да участва в тази игра, стигаше да пристъпи напред в кръга и някой щеше да я предизвика като още една тейкскаланка, и второ, щеше да се провали с трясък. Нямаше как да се справи. През половината си живот изучаваше тейкскаланската литература и едва достигна равнището да следи играта, да разпознава някои препратки. Ако опиташе, щеше да… о, те нямаше да й се присмеят. Щяха да се държат снизходително към горката невежа варварка, която толкова се старае да бъде цивилизована и…

Три стръка морска трева изобщо не й обръщаше внимание.

Махит се изплъзна заднешком, дръпна се от кръга на остроумните младежи и се скри в огромната бална зала под блещукащите като небосвод куполи, опитваше се да си внуши, че не й се плаче. Нямаше никакъв смисъл да плаче по този повод. Ако толкова искаше да рони сълзи, трябва да ги рони за Искандр или за политическите неприятности, в които затъна, а не заради неспособността си да опише фугите на басейна и да вмъкне препратка към поема за конфликти между управленията отпреди столетие. „Едно или друго управление, затънали в раздори.“ Тя бе чела това стихотворение в Станцията и тогава си каза, че го е раздрало. Но не беше вярно.

Залата още гъмжеше от пийнали придворни, дори изглеждаше, че са повече, втора вълна от хора, дошли след като вече ги нямаше императора и неговата поетична надпревара — Шест посоки не се виждаше никъде и Махит беше доволна. Защото й беше трудно да го гледа, без да я обземе желанието да отиде близо до него. Защото беше толкова крехък под толкова слоеве власт, а някаква част от нея, или по-скоро от Искандр, искаше той да има възможност за отдих вместо да си пилее времето в забавления за тази сбирщина от бляскави тейкскаланци. Взе си друга пълна чаша (вече нямаше голяма разлика дали ще изпие още една, а тя свикна да не посяга към онези с вкус на теменужки или изгнили до млечна мътилка плодове) и започна да се шляе насам-натам.

Повечето хора я отбягваха или я поздравяваха официално, както се полагаше при нейния пост, а това беше съвсем приемливо. Всъщност беше приятно. Справяше се с ритуалната учтивост и без помощта на Искандр, можеше и да се държи npueentiueo — всичко това беше част от дарбите й, заради които я избраха, имаше такива способности, но в Лзел липсваше дори подобие на тест за вдъхновени поетични импровизации. Те си оставаха въображаемо желание на недорасло варварче.

Тънеше в самосъжаление. И беше малко пияна.

И едното беше вярно, и другото, затова изобщо не очакваше една висока, много висока жена с предизвикателно скроена дълга рокля от сивкаво-златиста коприна да я хване за ръката и да я обърне към себе си. Залата продължи да се върти още миг, след като Махит спря, може би имаше защо да се разтревожи от това.

Натрапилата й се жена не беше тейкскаланка, личеше и по чертите й, и по роклята. Ръцете й бяха оголени, имаше само масивни сребърни украшения — гривни на китките и по-широк обръч високо на лявата ръка, а и нейният грим беше непознат за Махит: целите клепачи бяха покрити с червен и бледозлатист крем като рисунки на облаци над далечна планета.

Махит склони глава над събраните си пръсти, другата жена направи същото — непохватно. Сякаш жестът й беше чужд.

— Вие сте посланичката на Лзел! — изрече тя жизнерадостно.

— Да, и?…

— Аз съм Горлейт, посланичка от Дава. Елате да пийнем по чаша!

— Да пийнем… — повтори Махит, за да спечели време.

Не можеше да си спомни къде се намира Дава. Тази планета беше сред най-скоро анексираните в пространството на Тейкскалан, за това беше сигурна, но дали изнасяше коприна, или имаше прочута математическа школа? Ето за какво се нуждаеше от имаго. Да й помогне в припомнянето на неща, които трябва да знаеш, но не си предполагала това.

— Да — потвърди Горлейт. — Пиете ли алкохол? Имате ли напитки във вашата станция?

„Ох, мамицата му.“

— Да, имаме напитки. Какви ли не. Вие какви харесвате?

— Опитвах какво предлагат на бара. Местна култура, нали разбирате. Вие разбирате!

Пръстите на Горлейт пак я хванаха за ръката и Махит почувства сянка на гнусливо съжаление към другата жена: изпратена тук от своите власти, планетата отскоро е протекторат на Тейкскалан, тя е самотна (също като нея… само че не се очакваше Махит да е самотна), а да си самотен в Тейкскалан е като давене в чист въздух.

Човек може да изреди всички напитки на бара и да нарича това „опознаване на местната култура“.

— Откога сте тук? — попита Махит.

Използва същата фраза, с която Три стръка морска трева си послужи в колата през първите й минути в Града — „Откога сте в света?“.

Горлейт вдигна рамене.

— От няколко месеца. Вече не съм най-новата, сега сте вие. Трябва да дойдете в нашия салон — неколцина посланици от по-далечни системи се събираме през седмица…

— И с какво се занимавате?

— С политика.

Щом се усмихна, Горлейт вече не изглеждаше дружелюбна и леко объркана. Имаше изобилие от малки зъби, повечето от тях заострени. Усмивка, каквато не беше присъща нито за Станциите, нито за Тейкскалан и в един замайващ миг Махит почувства огромния простор на галактиката — колко далеч би могъл да те отведе скок през портал. И хората от другата му страна може да са хора, а може и да са същества, които само приличат на хора, но не са…

Мисъл на тейкскаланка. Май вече доста я биваше в това.

— Изпратете ми покана — каза Махит. — Убедена съм, че политиката на Дава представлява интерес за политиката на Лзел.

Изражението на Горлейт не се промени, а по-скоро се вкамени и зъбите сякаш станаха по-остри. Махит се чудеше дали на Дава е модно да си изпилват зъбите така, или тази особеност е пример за местно отклонение в изолирана популация като мутациите при хората, живеещи в безтегловност.

— В по-голяма степен, отколкото можете да си представите, госпожо посланик — натърти Горлейт. — Нашият тейкскалански областен управител рядко се мярка да ни досажда, освен за да ни покани на сбирки като тази. Вашата станция би трябвало да обърне внимание на това.

Махит не разбра дали чу заплаха — „ела в нашите салони, присъедини се към групичката ни от посланици, а когато Тейкскалан изяде и вас, поне ще ви преглътне, без да ви сдъвче“ — или проява на искрено съпричастие. Все едно, почувства се оскърбена. Тази жена бе дошла от Дава (още не си спомняше дали планетата се славеше с коприна, или математика), но си въобразяваше, че може да й дава съвети. До гуша й дойде от съвети тази вечер.

И когато Махит се усмихна на свой ред, оголи всичките си зъби в гримаса.

— Може и да обърнем внимание. Надявам се да откриете още някоя нова напитка, посланик Горлейт. Лека нощ.

Залата пак се завъртя около нея, когато се обърна на пета, но поне си мислеше, че закрачи по права линия. Трябваше да се махне оттук, преди да срещне човек, който наистина би могъл да навреди на нея или на Станцията. Искаше да е сама.

Имаше много врати, през които можеше да излезе от тронната зала на Земния дворец. Избра си една наслуки, мина през нея и се залута в дебрите на твърдината на императора.

Дворецът почти навсякъде беше в мрамор и злато, звездни инкрустации и мъждиво осветление като вечно проточен сумрак призори или като изгледа от станцията, преди слънцето да се покаже иззад най-близката планета — смес от слънчево сияние и ярки точици на звезди. Хората бяха поне двойно по-малко, отколкото Махит очакваше, а сред тях почти не се мяркаха стражи или полицаи. Не зърна нито един слънчев с покриваща лицето златна маска, макар че би се вписал чудесно в декорациите. Срещна само малцина мъже и жени с безизразни лица, стройни мускулести тела, сиви ленти на ръцете и шокови палки. Изглеждаха доста опасни или поне можеха да се окажат опасни, ако ги предизвикаш. В Тейкскалан нямаше оръжия с куршуми, дори в двореца, тази особеност на живеещите в космоса накрая бе повлияла и най-цивилизованите места. Тя отбягваше всяка врата, пазена от хората с шокови палки, иначе се шляеше безпрепятствено: ориентираше се само по местата, където не й бе позволено да отиде.

Изтрезня забележимо, докато намери градината, не й се виеше свят, нямаше и леко гадене, единствено се чувстваше странно и тъкмо се зарадва, че нито е истински пияна, нито е съвсем трезва, когато осъзна на каква градина се е натъкнала — мъничко пространство, врязано насред двореца. По-скоро стая, отколкото градина, оформена като бутилка с гърло към нощното небе. Влажният вятър на Града се промъкваше в нея и се укротяваше по пътя надолу. Влагата във въздуха натежаваше в белите дробове на Махит, но поддържаше живота на растенията, покатерили се по три четвърти от стените. Наситено зелено и съвършено бледозелено на нови израстъци, хиляди, неизброими хиляди червени цветя по лозите… а от тях смучеха мънички птички с дълги човки, едва ли по-големи от палеца на Махит, пърхаха и прелитаха като насекоми. Цялата градина жужеше от размаханите им крилца.

Направи две крачки в градината, стъпваше безшумно по мъха, и вдигна ръка в почуда. Една миниатюрна птичка се спусна, задържа се на върха на пръста й и отлетя. Дори не усети тежестта й. Все едно беше призрак. Може би дори не я докосна.

Такова място не би могло да съществува в станция. Не би могло да съществува и на повечето планети. Пристъпяше навътре в чудатото здрачно убежище и се взираше нагоре, опитваше се да разбере защо птиците не отлитат през стесняващия се проход към тейкскаланското небе над купола — там несъмнено беше достатъчно топло за тях, макар и далеч не толкова уютно, не би имало такова скупчено изобилие от червени цветя. Може би готовата прехрана стигаше да задържи доброволно цяла популация.

Прехраната, но и гъста тънка мрежа. Щом килна глава под подходящ ъгъл, вече я забелязваше, опъната, сребриста и почти невидима в края на гърлото.

— Защо си тук? — попита някой с висок и тънък глас, свикнал да повелява.

Махит забрави за зяпането нагоре. Пред нея беше Осем противоотрови, точно копие на Шест посоки, какъвто е бил на десет години. Дългата тъмна коса на детето беше развързана и се стелеше по раменете, иначе имаше все същия безупречен вид, както докато стоеше до своя първообраз, а Махит протягаше ръце. Не беше висок. И нямаше да бъде, освен ако онези 10 процента наследственост, извлечена не от императора, бяха претъпкани с генетични маркери за внушителен ръст. Но пък изглеждаше на мястото си в тази особена стая с пленени красиви птички и се взираше в Махит сякаш е неудобно парче космически отпадък, който трябва да бъде избягнат при изчисляване на орбита.

— Ти си новата посланичка на Станция Лзел. Защо си тук, а не на увеселението?

Той беше смущаващо прям за десетгодишно момче. Махит се сети за Два картографа, сина на Пет ахата с галено име Картата и неговите занимания с орбитална механика на шест години. Децата научаваха каквото се очакваше да знаят. Така беше и с нея. Десетгодишна в Лзел тя знаеше как да запуши пробив в корпуса, как да изчисли траекторията на доближаващ кораб, къде са разположени най-близките спасителни модули и как да ги използва в аварийна ситуация. Освен това знаеше как да напише името си с тейкскалански символи, как да рецитира няколко стихотворения… и как да лежи в безопасната теснотия на своята капсула и да си мечтае, че е поетеса като Девет орхидеи и преживява приключения на далечни планети. Питаше се за какво ли мечтае това дете.

— Господарю — каза му, — исках да разгледам двореца. Моля да ми простите, ако присъствието мие неуместно.

— Посланиците от Лзел са любопитни — изрече Осем противоотрови като начална строфа на епиграма.

— Вероятно сме такива. Това… често ли идвате тук? Всички тези малки птички са прекрасни.

— Хютзахутлим.

— Така ли се наричат?

— Наричат така тези тук. На мястото, откъдето произхождат, имат друго име. Но тези са „дворцови бръмчила“. В Лзел нямате птици.

— Нямаме — проточи думата Махит. Това дете бе познавало Искандр. И от Искандр бе придобило някаква представа за Станция Лзел. — Вярно е. Поначало нямаме много животни.

— Бих искал да видя такова място — заяви Осем противоотрови.

Липсваше й някаква особено важна информация. (Тя не се съмняваше, че изобщо не би трябвало да срещне детето, поне не насаме и толкова неофициално.)

— Бихте могли. Вие сте много могъща млада особа и когато навършите съответната възраст, ако все още имате такова желание, за Станция Лзел ще бъде чест да ви предложи гостоприемството си.

Осем противоотрови се разсмя, но не като десетгодишен. Смехът му прозвуча чудато, горчиво и кино, а Махит искаше… нещо, някаква емоция, за която не намираше думи. Някаква останка от майчински инстинкт. Желание да прегърне това хлапе, което познаваше птиците и бе оставено в двореца само без приятел или придружител. (Непременно имаше придружител някъде. Може би самият Град, съвършеният алгоритъм наблюдаваше и двамата.)

— Може би ще попитам — отвърна й той. — Бих могъл.

— Бихте могли — повтори тя.

Осем противоотрови сви рамене.

— Знаеш ли, че ако потопиш пръсти в цветята, хютзахутлим ще пият нектара направо от ръцете ти? Имат дълги езици. Дори не се налага да те докоснат, за да го правят.

— Не знаех.

— Би трябвало да излезеш оттук — добави Осем противоотрови. — Изобщо не си там, където би трябвало да си.

Тя кимна.

— Сигурно е така. Лека нощ, господарю.

Струваше й се опасно да се обърне с гръб към него, макар той да беше само на десет години. (Или може би тъкмо защото беше на десет години и толкова свикнал хората да се обръщат с гръб към него по заповед.) Махит умуваше за всичко това по коридора, докато се отдалечаваше от градината и нейните обитатели.

„Дори не се налага да те докоснат, за да го правят.“

Някой благ човек, загрижен за придворните и чиновниците, оставащи на крака часове наред из лабиринтите на двореца, бе разположил редица от ниски пейки по коридор близо до голямата бална зала и нейния трон със слънчевите копия. Повечето бяха заети, но Махит намери една свободна в ъгъл и се отпусна на хладния мрамор. Хълбокът й още смъдеше. От опиянението й вече нямаше и следа, тя беше… преди всичко изтощена и щом затвореше очи, мислите й се връщаха към Осем противоотрови в градината с неговите птици.

„Дали му липсваш, Искандр?“ И отново тишината в нейното съзнание беше бездна, която не можеше да запълни, беше яма, в която можеше да пропадне. Облегна се на стената зад себе си и се опита да диша равномерно. Гласовете на тълпата в балната зала се чуваха на трийсетина стъпки като смътно весело бучене. „Какво си му разказвал за нашата Станция?“

Почти не обърна внимание, когато някакъв мъж седна до нея — отвори очи чак когато той я потупа леко по рамото и тя стреснато изопна гръб. Той беше тейкскаланец (разбира се, какви други имаше тук), не се отличаваше с нищо: не беше от министерство, което тя би разпознала по униформата, просто мъж, тепърва навлизащ в средната възраст с много катове тъмнозелени дрехи, покрити с миниатюрни бродирани тъмнозелени многолъчеви звездички, и лице, което тя си знаеше, че няма да запомни.

— Какво? — промълви Махит.

— Вие — с особено задоволство каза мъжът — не носите от онези ужасни значки.

Тя усети как се свиват веждите й и накара лицето си да остане безизразно, както подобава за тейкскаланка.

— Значките с делфиниуми ли? — досети се Махит. — Не нося такава.

— Шибано съм готов да те почерпя шибано питие за това — заяви мъжът. Тя надушваше алкохолния му дъх, заливащ я на вълни. — Тук няма достатъчно хора като тебе.

— Тъй ли било? — каза тя предпазливо.

Искаше да стане, но пияният непознат беше хванал китката й и я стискаше.

— Никак не са достатъчно. Отдадох на империята най-добрите си десет години, а там биха харесали висока жена като тебе, все едно е, че не си родом от Града, на никого няма да му пука, стига да следваш вярно своя яотлек и да си готова да умреш за своите сродници по оръжие…

— Под чие командване служихте? — успя да изстиска от гърлото си тя.

— В славния и несломим Осемнайсети легион под командването на благословения от звездите Една мълния — изрече той и Махит проумя, че я агитира.

Агитира я от името на хората, които стояха на улицата и крещяха името на Една мълния, искаха да свалят от трона властващия император само чрез възхвала, слели в едно гласовете си за твърдението, че вниманието и благосклонността на звездите са се пренасочили към друг човек.

— Какви победи е постигнал Една мълния? — попита тя и си помисли, че може да се възползва от това пиянде, за да разбере отчасти тези нагласи, да стигне до логиката зад възторжените викове.

— Що за шибан въпрос пък е този — реагира мъжът, явно оскърбен тежко от нейното нежелание да се захласне мигновено по Една мълния. Изправи се, без да пуска ръката й, стискаше я много силно. — Ти си… мамицата ти, как смееш…

„Няма логика — мярна се в ума на Махит, — само чувства и преданост, разпалени от алкохола.“ Той я раздруса и зъбите й изтракаха. Не можеше да прецени дали ако му кресне „Ами аз дори не съм една от вас!“, ще го укроти, или ще го вбеси още повече.

— Не съм искала да…

— Не носиш от онези значки, но все едно имаш…

— Една от моите значки ли? — намеси се любезен и невъзмутим глас.

Пияният я пусна (заболя я от тупването на твърдата пейка, но въпреки това й олекна) и се извъртя с лице към самия Трийсет делфиниума, все така великолепен в синьо и с полукороната си.

— Ваше превъзходителство — припряно се поклони мъжът над събраните си ръце.

Лицето му позеленяваше противно в оттенък, който изобщо не подхождаше на костюма му.

— Не чух добре името ти — каза Трийсет делфиниума. — Много съжалявам.

— Единайсет шишарки — приглушено отговори мъжът, все още склонил глава.

— Единайсет шишарки — повтори сановникът. — Колко приятно ми е, че се запознахме. Ти искаше нещо от тази млада жена ли? Опасявам се, че тя е варварка… и те моля за извинение, ако те е обидила…

Махит се опули към него. Трийсет делфиниума й намигна над наведената глава на Единайсет шишарки. Тя си затвори устата рязко. Той беше опасен — самодоволен, хитроумен и склонен да манипулира, сега разбираше точно какво искаше да й каже Пет ахата с думите, че щяла да разбере как този мъж е станал езуазуакат, а после и сънаследник на империята, след като наблюдава лично как се държи. Той беше приспособим като холограма, пречупваше светлината и казваше различни думи при различен подход към него.

— Ето какво ще ти кажа. Единайсет шишарки — продължи той, — двамата с тебе ще си поговорим по-късно, за да проверим можем ли да решим разногласията си ползотворно, след като установих, че си достатъчно разстроен, за да извършиш престъпление.

— Престъпление ли? — ахна Единайсет шишарки с някак изискан ужас.

— Посегателството е престъпление. Но варварката ще ти прости… нали, госпожо? Засега.

Махит кимна.

— Засега.

Съгласи се с играта му. Чакаше да види какво ще се случи.

— Защо не я оставиш на мира и не се върнеш на увеселението, Единайсет шишарки? Ако оставим настрана политиката, убеден съм, че ще се съгласиш с мен — там има по-добри питиета и оживени танци, докато тук липсват напълно.

Единайсет шишарки кимна. Приличаше на човек, когото са набили на кол и той се гърчи, за да се отърве…

— Вярно е. Ваше превъзходителство. Аз ще… направя това.

— Направи го. Ще намина по-късно. За да се уверя, че се забавляваш.

Ето ти неприкрита заплаха, рече си Махит. Единайсет шишарки се изсули към залата и тя остана насаме с Трий сет делфиниума. Двама наследници на империята, Искандр. Ти постигал ли си същото някога?“ В лакътните й нерви пак прескачаха искри и тя се питаше дали само това е останало от нейното имаго. Ехо от нервни смущения.

— Мисля, че ви дължа благодарност — каза тя на Трийсет делфиниума.

— О, няма за какво. — Той разпери ръце. — Онзи човек ви раздруса. Щях да се намеся която и да сте, госпожо посланик.

— И все пак…

— Разбира се. — Той помълча. — Да не се загубихте из тези коридори, госпожо посланик?

Махит показа усмивката си на жена от Лзел с напълно оголени зъби. Притесни Трийсет делфиниума достатъчно, за да не се усмихне и той.

— Мога да се върна сама там. Ваше превъзходителство — излъга безцеремонно. — Нито за миг не се загубих.

За потвърждение тя се надигна от пейката и закрачи напето (опитваше се да не куца заради болката в хълбока) обратно към врявата и шума на увеселението, като остави този езуазуакат зад гърба си.

Там танцуваха. Махит реши тутакси, че не танцува и това е част от ролята й на нецивилизована, пък и е толкова късно, че ако може да проумее как да си тръгне (и къде да отиде — обратно при Деветнайсет тесли? в своя апартамент?), ще го направи.

Танцуваха и по двойки, и в съчетаващи се групи, които си разменяха партньорите. Образуваха фигури на пода, променяха се като дълги вериги, като фрактали. „Звездни карти“ — хрумна на Махит и като по команда в ума й изплува „тези неща са нескончаеми“ от епиграмата на Девет царевични кочана.

— Ето къде сте били — възкликна Пет ахата и Махит се обърна към приближената помощничка на Деветнайсет тесли, която стоеше зад нея и прикрепяше Три стръка морска трева с опряна в гърба й длан. — Намерих вашата помощничка и бях помолена да ви придружа до вкъщи.

Три стръка морска трева вече не беше жизнерадостно пияна. Бледата кожа на слепоочията й сивееше, имаше изнурен вид. Махит си спомни, че е излязла от болницата преди само трийсетина часа, потисна неуместния порив да я хване за ръката. Пет ахата явно щеше да наглежда умело и двете.

— Какво видя? — попита Три стръка морска трева, докато прекосяваха залата.

Не „къде отиде“, а „какво видя“. Не въпрос, с който да я сгълчи, че е хукнала сама нанякъде. Почти.

— Птици — чу се Махит да казва. — Цяла градина, пълна с птици.

После вече бяха навън, качиха се в наземна кола и ги возеха обратно към Северния дворцов квартал.

9

„Извлечение от служебното досие на Петнайсет двигателя, асекрета, патриций трета класа (пенсиониран)

[…] Оттеглил се от служба на длъжност в министерство на 14.1.11 (Шест посоки), пенсиониран предсрочно. Молбата за напускане на работа е подадена като алтернативен вариант вместо започване на разследване за неразрешените контакти на въпросния асекрета с местни екстремисти на Одил и околните територии в Западната дъга. По време на цялата процедура по напускането си е заявявал, че контактите му на Одил са били предимно социални и само по случайност политически, а той е докладвал за подривни и антиимперски надстроения, както се очаква от служител на министерството на информацията. [РАЗДЕЛЪТ ЦЕНЗУРИРАН: СИГУРНОСТ 19] […] въпреки това при предложението да се пенсионира или да бъде разследван той избрал пенсионирането без възражения. Месечните отчети за активността на облакохвата след пенсионирането му не показват склонност към подривни действия. Препоръка: наблюдението да продължи на текущото равнище.“

//достъп// ИНФОРМАЦИЯ, търсене в база данни, извършено на 246.3.11 от асекрета Три стръка морска трева, с личен облакохват от защитена точка в дворцовия комплекс

Контактите на Станциите с нечовешки раси се осъществяват предимно чрез посредничеството на политиките на съседни общности: характерен пример е действащият договор между Тейкскаланската империя и ебректите. Тъй като секторът на Станциите няма пряк достъп чрез портали до пространството на ебректите, техният мирен договор с Тейкскалан беше достатъчен за нормализиране на контактите ни с кораби на ебректите. И все пак съображенията за суверенитета на Станциите в договарянето с нечовешки раси се изтъкват постоянно от редуващите се съветници от името на миньорите и съветниците по наследството през последните шест десетилетия. Въпреки това при отсъствие на нечовешки раси в сектора на Станциите и липса на преки контакти едва ли ще възникне необходимост от преразглеждане на този подход…“

„Сключването на договори от Станциите отвъд порталите“, доклад на Гелак Леранц, представен пред Групата по наследството при разглеждането на кандидатурата му за членство; четен от съветничката от името на пилотите Декакел Ончу на 248.3.11 по тейкскаланско летоброене

Войната ги споходи с новините сутринта.

Когато започна, Махит седеше срещу Три стръка морска трева в озарената от изгрева приемна зала на Деветнайсет тесли и ядеше каша с лъжица, сякаш тя, асистентката й и езуазуакат бяха семейство особняци, а множеството инфограми на домакинята се рееха над трите и показваха нескончаема поредица от стандартни клипове с тейкскалански бойни кораби: войници, влизащи в тях, после величаво големите оръдейни люкове, ярките емблеми в слънчевозлатно и кървавочервено по сивите им корпуси. Коментаторите на новинарските канали бяха и словоохотливи, и уклончиви. Щеше да има война, тя щеше да бъде завоевателна, победоносни сили бяха изпратени да придобият за Тейкскалан още от безмерната черна пустота и каквито ярки планетарни скъпоценности може да са се сгушили в нея, готови да бъдат присвоени под бойния флаг на империята. Война за приемането им. Всеки беше много развълнуван и говореше за търговските интереси, които ще се облагодетелстват най-сериозно от първия военен устрем на империята през последните двайсет години. Въпреки положените усилия Махит не пи достатъчно предишната вечер, за да страда от махмурлук, но съжаляваше, че няма това оправдание да се чувства толкова гадно. „Стомана“ — напомняше си тя. Стомана, корабостроене и снабдителни вериги, а съветниците Амнардбат и Тарац може би ще предоговорят сумите, които Лзел получава от продадения на империята молибден — може би войната ще бъде полезна…

И докато си го мислеше, съзнаваше как опитва да се измъкне от това гадене, причинено сякаш от променлива гравитация. И от непоклатимото убеждение, че войната няма как да бъде полезна, не и за Лзел, не и с Тейкскалан, какъвто беше.

Щом новинарските канали превключиха от местните жълти новини към жизнерадостното надъхване и изброяване на факти за скорошните бойни действия (приличаше на познат жанр, който тейкскаланските медии просто бяха овладели добре), помощник на Деветнайсет тесли изникна до нея с пълна стъклена кана с преса, в чиято миризма Махит разпозна току-що смляно кафе, и отнесе купите за чай.

Кафето е по-силен стимулант от чая. Всеки вече беше във военен режим, нали?

— Не ни осведомяват много щедро за тази война — натъртено отбеляза Три стръка морска трева, когато новинарските канали подхванаха цикъла отначало с отварянето на корабите, маршируващите войски в златно и сиво, безсъдържателните коментари на водещите.

Деветнайсет тесли й подаде миниатюрна чашка кафе, като че в нея беше отговорът.

— Само почакай — рече тя. — Възползвай се от възможностите да си поемеш дъх, асекрета, съвсем скоро ще станат твърде оскъдни.

— И кой според вас — попита Три стръка морска трева, като подражаваше с необичайна точност на задъхания устрем на коментаторите — ще бъде нашият командир. Ваше превъзходителство? Та нали имате огромната чест да бъдете езуазуакат и винаги сте толкова близо до решенията в сърцето на империята!

Деветнайсет тесли запази нерушимата си безметежност.

— Махит, твоята асистентка е надарена и в актьорската игра, и в любознателността. Какъв рядък късмет имаш.

Махит не знаеше какво да каже. Бузите на Три стръка морска трева леко порозовяха, което би могло да означава, че е чула похвала.

— Тя далеч не е толкова пряма като мен — подхвана накрая. — Аз ще ви попитам само кой според вас ще бъде назначен за командващ и дали наистина ще бъде Една мълния, а не jvpyr яотлек.

— Той ще бъде — отговори Деветнайсет тесли. — Би могла да заложиш две към едно на това, ако не бе попаднала в удобната клопка на моето жилище, в пълна безопасност от покварата на общодостъпния хазарт.

Някак стигнаха до момента, когато Деветнайсет тесли вече се шегуваше, че я държи в плен, а Махит всъщност смяташе, че е забавно. Не беше убедена, че може да открие нещо добро в тази промяна, само че беше… приятно да не чака неминуемата си смърт, докато закусва. Пет ахата отведе нея и Три стръка морска трева в края на банкета, за да ги върне в канцеларията на Деветнайсет тесли, като че поначало нямаха никакъв изход: неумолимо, всички решения вече взети. Да се върне тук с нея беше ужасна отстъпка, Махит си знаеше, че е така, но публичният отказ щеше да бъде по-лош, а и къде би намерила безопасност? Ако отхвърли толкова показно съюзниците си, кой ще й се довери?

Освен това Деветнайсет тесли се бе обвързала публично с нея и с Лзел в същата степен, в която тя бе обвързана с Деветнайсет тесли.

Махит облиза, обратната страна на лъжицата.

— Заплатата от моята станция ми стига напълно, не се налага да прибягвам до общодостъпния хазарт.

— Как ли си подлъгала Десет бисера, че си простовата — развесели се Деветнайсет тесли. — „Не се налага да прибягвам…“ По-лоша си и от Искандр.

— В какъв смисъл?

— Когато се запознах с Искандр, той беше… май с една-две години по-възрастен от тебе. И вече присъстваше неизменно в императорския двор по времето, когато се върнах от последната си военна служба и Шест посоки ме назначи за езуазуакат. Искандр харесваше Тейкскалан. Но ти, посланик Дзмаре, ако не беше посланик, би могла да кандидатстваш за гражданство.

Махит не трепна и беше горда от това признание и о: думите си:

— Министърът на науката никога не би одобрил такава молба.

И от погълнатата следваща лъжица каша. И от това, че другите две жени се разсмяха. Техният смях прикри срама й, желанието да е благодарна, че не е варварка в достатъчна степен, така че гражданството да бъде възможно за нея, но и омразата към себе си заради това желание.

Когато по новинарските канали се появи многолъчевата звезда на собствената осведомителна служба в Небесния дворцов квартал, на Махит й олекна. Деветнайсет тесли не би могла да я разпитва на какво е вярна, докато трите гледаха официално изявление. Символът беше сменен от изображение на самия Шест посоки в центъра на група тейкскаланци и Махит предположи, че всеки от тях е яотлек — всички пълководци, които са на планетата и могат да ги използват за пропаганда. Те бяха наежени и лъскави подобно на гъста тръстика с ръбове като бръснач, сред тях Шест посоки изглеждаше стар.

Краткото изявление, което императорът прочете от облакохвата си, беше като малък и прецизен реторичен взрив: „Както цвете се обръща към слънцето и човек вдишва кислород, Тейкскалан отново се пресяга към звездите“. Махит наблюдаваше Деветнайсет тесли, нейните присвити очи, напрежението в ъгълчетата на устата й. Каза си, че долавя възхищение и някакъв оттенък на страх, но не и обида. Вероятно бяха съгласували тези думи с нея. (И откога е знаела? От снощния банкет? Или дълго преди него, а пред нея и Три стръка морска трева се преструваше, че също като тях не знае къде ще се води войната?)

„Придвижваме се към сектор Парзравантлак“ — каза Шест посоки.

И върху лицето му наложиха внезапно звездната карта на тейкскаланския космос. Градът-златиста планета, висеше между очите му, после картата се размести и показа векторите, по които щеше да се движи флотът, и точките, където те се събираха като неудържими върхове на копия, съставени от кораби.

Махит познаваше тези звезди. Знаеше и името на сектора, но на своя език, не преобразуван в тейкскалански съгласни звуци. Бардзраванд, „високото плато“, секторът обитаван от всички Станции след отдавнашното им преселение. Тя винаги бе виждала тези вектори в новинарската звездна карта от обратната гледна точка: посоката, привличаща я още от детството. Искандр бе сложил карта със същите вектори над леглото си в посланическия апартамент: Лзел, загледана в империята.

Разбира се, Тейкскалан се бе устремил не към Лзел, макар че би я придобил накрая с удоволствие: Станция Лзел и останалите мънички станции просто се намираха на пътя на този напиращ прилив от кораби. Отвъд тях беше територия на други разумни раси, населена от ебректите и още по-чужди видове или още неоткрита от човечеството. Там имаше и планети за тераформиране или колонизиране, ресурси за извличане. Челюстите на империята пак зееха с окървавени зъби — безкрайната жажда, оправдаваща се със самото си съществуване, в която беше същността на Тейкскалан и на тейкскаланската представа за вселената. Империята, светът — едно и също. И ако още не е така, трябва да го постигнат, защото такава е праведната и вярна воля на звездите.

Махит си мислеше колкото можеше по-хладнокръвно, че Лзел би станала не чак незначителна плячка: един от най-отдавнашните малки изкуствени светове, богат с най-добрите пилоти, прецизно настроена система за добив на молибден и желязо от звездните отломки… и чудесна опорна точка в гравитационна яма, която контролираше по-голямата част от околното пространство, включително двата портала в околността.

„Поверяваме понеслата се навън вълна на бързо протягащите се ръце на Една мълния и го назоваваме яотлек-нема, предводителя на нашите легиони в това начинание“ — завърши Шест посоки, с което не изненада никого.

— Ами… Това е — промълви Три стръка морска трева.

— Да, така изглежда — каза Махит и гласът й прозвуча съвсем спокойно дори за самата нея.

— Не бих се спряла първо на тези цели — обади се Деветнайсет тесли. — Но той невинаги се вслушва в мнението ми. — Въздъхна, изопна рамене (как успяваше все още да изглежда толкова човешки, толкова да прилича на всички останали!) и се отдръпна от масата. — Но според мен, Махит, ще откриеш как ценността ти като посланичка само е нараснала с тази новина. Не си помисляй дори за миг, че ще те хвърля на вълците.

Значи оставаше в плен. Оставаше ценна за Деветнайсет тесли като съюзничка или нещо, което трябва да бъде контролирано.

— Признателна съм ви за продължаващото гостоприемство — отвърна Махит.

— Разбира се. — Деветнайсет тесли може и да звучеше, сякаш се оправдава, все едно включваше сгряващ прожектор… и после го изключваше, но пак говореше рязко и оживено. — Днес ще има повече съвещания, отколкото някой би могъл да понесе с радост. Воденето на война изисква комисии. Използвайте канцеларията, ако желаете. Седем везни ще бъде тук, ако се нуждаете от нещо, и ще разтреби след закуската.

Излезе енергично от залата, Махит остана в ужасено, безчувствено мълчание, сякаш другата жена бе отнесла със себе си и езика й.

— Най-интересната работа, която ще имам някога — каза Три стръка морска трева, като че проявяваше съпричастие.

И наистина го правеше, потупа ръката на Махит, стараеше се.

— А, значи няма да поискаш да те преназначат — подхвърли Махит.

— Как пък не. В абсолютно най-лошия случай ти ще бъдеш посланичката, която ще насочва интегрирането на своя народ с Тейкскалан. Махит, ще имаме много дълга обща кариера — заяви Три стръка морска трева.

Махит си представи накъде би могла да кривне кариерата й на Тейкскалан: виждаше се как ще заприлича на посланик Горлейт от Дава, ще се опитва да намери нещо общо с другите наскоро завоювани. Покрусата й сигурно пролича, защото Три стръка морска трева каза:

— Виж какво, днес знаем много повече от вчера, а това не е нищо.

Махит призна правотата й.

— Чудя се дали Трийсет делфиниума се опитваше да ме предупреди за това. „Сделката се отменя“, каза той.

— Тоест смяташ, че твоят предшественик е постигнал някаква уговорка, за да опази Станция Лзел от анексия.

Махит кимна.

— Каквото и да е уговорил, било е между него и… императора, както се досещам. Но Искандр е мъртъв и няма сделка.

— Ако бях склонна към подозрения… — започна Три стръка морска трева.

— Такава си, работиш в министерството на информацията — прекъсна я Махит.

Асистентката си придаде невинно изражение, с което изобщо не я успокои.

— Ако бях склонна към подозрения — поде отново, — щях да допусна, че неговата смърт е извънредно удобна за онзи, който е искал да насочи флота към Парзравантлак.

— А ако аз бях склонна към подозрения — каза Махит, — щях да се съглася с тебе. Можеш ли да ми уредиш частна аудиенция с Негово величество?

Три стръка морска трева стисна устни в размисъл.

— При нормални обстоятелства бих ти казала, че мога, но ще чакаш три месеца и не бих могла да гарантирам, че ще разговаряте насаме. Но при тези обстоятелства ми се струва, че мога да постигна нещо по-добро. Ти имаш много, ама много добри мотиви за разговор лично с Негово сияйно величество.

— Имам — потвърди Махит. — Уреди го. Имаме тази чудесно оборудвана канцелария, защо да не се възползваме.

— Всичко се записва — напомни Три стръка морска трева с леко гузен тон. — Готова съм да гарантирам, че Деветнайсет тесли следи всеки жест и всеки символ.

— Знам. Но не виждам да имаме много други възможности за избор, а ти?

— Щом знаеш…

— Уреди го — натърти Махит по-решително.

Три стръка морска трева кимна, стана и отвори една от инфограмите. Махит веднага се почувства по-добре. Знаеше, че се залъгва — чувството, че контролира стремителното, отчаяно пропадане беше илюзия, ако ще да направиш началния скок по своя воля… но беше готова да приеме всяка утеха, която можеше да намери.

Във всеки миг, когато нямаше друго занимание, тя си представяше вектора, по който летяха корабите.

Какво можеше да стори?

Задача от логиката или от класическата физика: при такива гранични условия какво действие е възможно?

Дадено: тя е в капан насред Северния дворцов квартал, само с електронен достъп до собствените си файлове и съобщения и без никакъв достъп до купчината материална поща, която сигурно се трупаше и като обем, и като спешност в собствения й офис. Дадено: всяко действие в електронна система, докато е в покоите на Деветнайсет тесли, ще бъде наблюдавано, което още повече ограничава възможностите й да общува без предпазливост. Дадено: Станция Лзел още не знае, че мощта на Тейкскалан ще ги връхлети като нехайно прострялата се примка на слънчев протуберанс и няма дори частица от необходимата военна мощ да се възпротиви на цял тейкскалански експедиционен корпус. Дадено: нейният предшественик е убил убит, може би за да не попречи на завоеванията в тази посока. Дадено: нейното имаго като осъзната памет липсва заради повреда, остават й само призрачни неврохимични усещания, които не са нейни, и толкова ярки проблясъци на спомени, сякаш е в чужд живот. Дадено: повредата в нейното имаго може би се дължи на саботаж и — „мисли за това, Махит, позволи си да мислиш за това“ — този саботаж може би е извършен дълго преди пристигането й в Скъпоценния камък на света, може би дори е дело на нейни сънародници по неразбираеми за нея причини.

И още дадено: ако не направи нещо, ще се пръсне от нервно напрежение. До прозорците от розов кварц Три стръка морска трева беше обгърната в малка черупка от инфограми, мърмореше беззвучно на своя облакохват, все едно говореше на свое имаго. Махит се изправи.

По-добре да действа, отколкото да я вцепеняват хилядите променливи възможности. Хора крачат, дишат и излизат през въздушен шлюз, за да поправят изтънели места по корпуса на станция, без да се замислят за движението на крайниците си, как ги придърпва гравитацията, дали вътрешните мехове на бели дробове и диафрагма са се издули достатъчно, или не. Трябваше да… не мисли. Или да мисли, но и да действа, докато го прави. Също като в разговора с Трийсет делфиниума на банкета: нямаше време за вцепеняване. Поне трябваше да се свърже с Лзел и да сподели с тях част от онова, което й се струпа.

Можеше да се надява на съвет, макар да не беше уверена каква полза би имала от него. Вече наруши единствената недвусмислена заповед, когато призна съществуването на имаго-машините, не знаеше дали следващи заповеди ще бъдат по-лесни за изпълнение. Но й се щеше да не се чувства чак толкова самотна. Да чуе който и да е глас от Лзел. Всеки глас, който не е суровото и странно предупреждение на Ончу начело на пилотите, която заръчваше на мъртвия Искандр да се пази от саботаж. Онова съобщение бездруго не беше предназначено за Махит. Не се очакваше предупреждението за насочено оръжие да бъде чуто от самото оръжие.

Затова имаше имаго-линии на дипломати. За да не се чувстват самотни.

„Искандр, моля те. Ако изобщо те има…“

Само усещане за електрическо боцкане по ръцете. През лакътните нерви чак до кутретата. Но имагото мълчеше както през цялото време след онзи първи час в моргата.

Нямаше време и за неудържим нервен срив. Щеше да умува за това по-късно. Щеше да оправи положението все някак. А сега Махит активира свой ореол от инфограми в другия край на залата срещу Три стръка морска трева и се зае да съчини две съобщения до Съвета на Лзел. Занимаваше се с тях едновременно. Наглед бяха еднакви… и как съжаляваше, че не може да се похвали с това пред асистентката си, заета да урежда срещи за нея. Три стръка морска трева би разбрала шифроването на второ съобщение в първото и щеше да се възхити.

Не беше добър шифър. Дори не беше поетичен шифър, който би се наложило тейкскаланска асекрета да декодира според модата. Шифроваше чрез заместване от книга. Махит измисли начина като тийнейджърка, налегната от скука и играеща си на тейкскаланка: майсторка на интригите и коварните заговори, която шифрова всичко, а като ключ използваше речник на символите. Най-общодостъпният — „Стандартна имперска книга на символите“, се разпространяваше из цялата империя и извън официалните й граници, за да се учат варварите и децата да четат. В края на краищата съдържаше всички полезни думи: „крия“ и „предавам“, както и изобилие от припокриващи смисъла си думи за „цивилизация“. Избра „Стандартната книга“ за шифъра си просто защото беше най-вероятно да я има навсякъде. Дори тейкскаланци едва ли можеха да запомнят всеки символ от своята идеографска писменост. Имаше екземпляр и в библиотеката на Деветнайсет тесли, Махит загуби само няколко минути, докато отиде и го вземе.

Искандр се смя в главата й, когато тя предложи своя стар шифър на Съвета като метод за тайни комуникации, смя се още повече, когато те се съгласиха. Процесът на шифроване налагаше тя да пише на своя език, в чиято азбука имаше 37 букви, а декодиращият получател да знае, че трябва да използва първата буква от всяка дума за съответния номер на страница в „Стандартната книга“, втората буква — за номера на реда, първия символ в тази таблица — за съдържанието. Не го бяха намислили като свръхзащитен код, просто криптираха достатъчно, за да си изпращат съобщения. Малко прикритие. Щит.

Очакваше нейното съобщение на езика на Станциите да бъде прочетено първо от Деветнайсет тесли, после от имперската цензура и може би дори от капитана на кораба, който ще го пренесе до Лзел. То не съдържаше информация извън казаното по новинарските канали, а го обобщаваше точно заедно с подходящо (според нея) изразени тревога и загриженост.

Тъкмо заради тревогата и загрижеността думите стигнаха, за да шифрова скритото съобщение — лишена от граматическа свързаност поредица тейкскалански съществителни и глаголи: „ПРИОРИТЕТНО. Предишният посланик компрометиран — придвижването (самостоятелно, пеша, отиване и връщане) ограничено — паметта влошена — суверенитетът заплашен — искам напътствия от Съвета“.

Дори докато влагаше двойното съобщение в инфоекранче, тя се съмняваше, че напътствията ще стигнат до нея навреме, за да има полза от тях. Въпреки това ги поиска. И предупреди. Макар че и беглото запознаване с векторите на флота показваше как са насочени към сектора на Лзел, възможно беше Станцията да не е уведомена за тях — защо на империята би й хрумнало да предупреждава своята жертва?

Остави контейнерчето в сребристата кошница за изходяща поща вляво от входа на канцеларията, където то се намести безобидно сред всичко останало, ако пренебрегнеш белега с червен восък за спешност и червено-черната лепенка за адресат извън планетата. Скоро Седем везни щеше да мине оттам при обиколките си из канцеларията и да отнесе пощата в Града, за да мине през лабиринта на Управлението на имперския цензор и да продължи по пътя си.

— Три стръка морска трева — каза Махит, представила си подобната кошница в жилището на посланика, несъмнено препълнена с гневни послания в своите красиви пръчици, — има ли някакъв практичен начин да получа достъп до работата, която би трябвало да върша? Говоря за съобщенията в инфоекранчетата.

— Хм… — Три стръка морска трева се замисли. — Може би частично. Настроена ли си за нарушение на съвсем незначителен закон?

— Какъв незначителен закон? — поиска уточнение Махит.

— Онзи, който тейкскаланка нарушава за пръв път около деветия си рожден ден. Забраната за използването на чужд облакохват.

— Уверена съм — язвително рече Махит, — че положението става по-оплетено, когато нарушителката не е гражданка.

Три стръка морска трева вдигна ръка към слепоочието си и свали облакохвата от главата си.

— Точно така е, което единствено означава, че не бива да те разкрият. Ела насам.

Махит я доближи.

— Записват ни — напомни тя, въпреки че асистентката й го знаеше много добре.

— Наведи се, вие варварите сте неудобно високи.

Махит се наведе (спомни си внезапно и ярко как коленичи пред императора) и Три стръка морска трева нагласи облакохвата на окото й. Половината й зрително поле се запълни с данни, безкраен поток, който се проясни в списък от опции за търсене. Интерфейсът се оказа изненадващо интуитивен: облакохватът се пренастрои бързо за микроскопичните движения на нейното око, а структурата на файловете беше друга разновидност на електронната версия в нейния офис, но видяна през разрешенията за достъп на Три стръка морска трева. Това беше слабичко прикритие, но поне го имаше. Ако използваше облакохвата за достъп до собствените си файлове. Деветнайсет тесли не би могла да научи, че е влязла в системата. Щеше само да знае, че е носила облакохвата на своята асистентка.

— С исканията на по-ниско равнище към посолството — молби за визи и подобни неща, можех да се заема и аз по твое желание — каза Три стръка морска трева, — ако не бях влязла в схватка от твое име с трима служители от протокола и системата за подреждане на чакащите. — Пръстите й по слепоочията на Махит бяха топли. — Ако искаш да поработиш, докато уговарям времето за личния ти разговор с императора, ето го твоя списък.

— Благодаря. — Махит се изправи. — Ти нямаш ли нужда от него? — посочи облакохвата.

Половината от зрителното й поле го нямаше сякаш страдаше от увреждане на едното мозъчно полукълбо, което смени окото й със списък от задачи.

— Няма да ми трябва около час. Свършете малко работа, госпожо посланик.

Махит като че долови дружелюбие в гласа й. Дори желание да й угоди.

Щеше да я боли много, ако трябваше да се откаже от преструвката, че Три стръка морска трева няма свои цели и стремежи освен личните амбиции и леката симпатия към варварите.

Списъкът на запитванията до посолството на Станция Лзел се състоеше приблизително наполовина от молби за удължаване на визи и наполовина от умерено обидни прояви на обществен интерес като „какво е всекидневието на хората в станциите и преди всичко празниците или други вълнуващи местни дни!“. Махит би се подразнила от всичко това, ако не беше чудесно отвличане на вниманието за запълване на времето. Но сега отговорите на журналисти от жълти медии и разтревожени търговци бяха достатъчно успокояващи. Мина почти час, преди да забележи пълната липса на един конкретен вид делова кореспонденция: никой не й бе писал по въпроса какво да правят с тялото на Искандр, все още прибрано в подземната морга на министерството на правосъдието. Мина повече от половин седмица откакто икспланатл Четири лоста я попита за желанията й относно трупа, но не последва нищо, нямаше дори въпрос от някой помощник на заместник-министър.

Или някой не е позволил тя да получи запитването? Може би имаше просто обяснение — недостъпните за нея съобщения, изпратени в инфоекранчета. Но служител на равнището на Четири лоста сигурно би научил публично известния факт, че посланичката на Лзел е настанена при езуазуакат Деветнайсет тесли, и би пренасочил писмото. Затова допускаше, че ако е имало такова съобщение, не са го доставили нарочно.

Или пък Четири лоста не е попитал, очаквал е тя първа да поиска информация. Или не е попитал, защото е сметнал, че може да задържи тялото на Искандр, докато тя не изпрати съобщение. Махит си спомни първата среща с Деветнайсет тесли, нахълтала в моргата без никаква свита или причина да е там. Представи си нейните ръце, посегнали безпогрешно към имаго-машината в основата на черепа на Искандр, за да я извади, преди Махит да изгори тялото както е редно. Някой я бе пуснал вътре. Може да е бил Четири лоста. Махит се сещаше за много неща, които една езуазуакат би могла да направи за учен от министерството на правосъдието в замяна на посещение при мъртвите без надзор. Още по-лошо беше, че се сещаше за мнозина други, които биха разменили услуги, влияние или пари срещу час-два насаме с трупа на нейния предшественик и онази негова незаконно внесена невротехнология.

Имаше проблем. И то проблем, който нямаше да реши, като просто поиска да вземе тялото: представи си как пренася нетленния труп на предшественика си в канцеларията на Деветнайсет тесли — защо да не го настани на дивана или да го подпре на стената като закачалка.

Това непременно би зарадвало и самата Деветнайсет тесли.

Трябваше да намери по-добро решение.

— Три стръка морска трева, откога познаваш Дванайсет азалии?

Асистентката й се освободи от вихрушката инфограми около нея.

— И той ли е писал до посолството? — попита с недоумение. — Нали уж се захласна по изпращането на анонимни съобщения за тебе в инфоекранчета.

— Не е писал. Но аз бих могла да му пиша. Доверяваш ли му се?

— Това е съвсем различен въпрос от „Откога го познаваш?“.

— Единият води към другия.

— А ти доверяваш ли ми се?

Тя беше способна да задава толкова лични въпроси и да остане невъзмутима. Може и да беше присъщо за тейкскаланците. Това напомняше на Махит за Деветнайсет тесли и не засилваше желанието й да се доверява.

— Повече отколкото на всеки друг в Града — отговори въпреки това, и то искрено.

— А работим заедно само от половин седмица — усмихна се Три стръка морска трева, ъгълчетата на устата й се извиха нагоре. — Не че имаш кой знае какъв избор, като се замисля по въпроса. Махит, аз харесвам Дванайсет азалии. Приятели сме откакто и двамата постъпихме в министерството на информацията като недорасли невежи кадети. Но той обича да заговорничи, да играе роли и е убеден в собственото си безсмъртие.

— Забелязах — сухо вметна Махит.

— Затова доверието към Дванайсет азалии изцяло зависи от действията, които искаш от него. А ти какво искаш да направи?

— Нещо, което може да му бъде забавно, защото е и заговорническо, и театрално. И… потайно.

Махит посочи първо инфограмите, после ухото си.

— Е, ще бъде доволен. Каквото ще да е. Но не мога да кажа дали ще се съгласи, ако не знам какво искаш.

— Този списък със съобщения за обработка… — проточи Махит — … е в твоя облакохват, нали? А всеки използва лично облакохвата си.

— Или го използва онзи, който го носи — поправи я доволната асистентка. — Май схващам идеята. Върни ми го, когато си готова.

Не се затрудни да съчини съобщение до посланичката на Лзел и да го изпрати на себе си. Махит пишеше символите във въздуха по проекционния екран на облакохвата, който само тя виждаше: „Дванайсет азалии трябва да се върне в моргата и да прибере машината, която обсъдихме“. После свали от главата си облакохвата на Три стръка морска трева, примигна от възстановената втора половина на зрителното си поле и го подаде.

Щом прочете съобщението, асистентката попита:

— За себе си ли я искаш?

— Не. Имам своя, а и от онази вече няма полза — записва гниене, нищо друго.

— А би ли могла да записва друго?

Махит се замисли.

— Може би, ако бъде инсталирана правилно? Не съм сигурна. Три стръка морска трева, аз наистина не съм икспланатл.

— Хм. Добре де. Дванайсет азалии ще се заеме с това, убедена съм, дори ще си мълчи, но…

Асистентката сви рамене.

— Какво „но“?

— Ще му дължиш услуга. И вероятно ще разглоби устройството, за да му направи чертежи. Ще ти каже, че е удовлетворил любопитството си, и дори няма да излъже. Тъкмо любопитството му е причина за половината неприятности, в които затъваме.

— А как затъвате в другата половина? — подхвърли Махит, беше й забавно въпреки всичко.

— Като се сприятелявам с ужасно интересни хора, които имат ужасно оплетени проблеми.

— Значи нищо не се променя.

Махит едва сдържаше смеха си, но и осъзнаваше отново колко опасно е да смята Три стръка морска трева за приятелка, каквато би имала в Станцията.

— Нали ти обясних, че си моята първа варварка. Все пак има известно разнообразие.

Ето я пак тази непреодолима бездна. Дали пък ако Махит не беше посланичка, ако се бяха запознали на състезание по ораторско майсторство, в някакъв друг живот, в който не бе получила имаго-линията на Искандр, а бе заслужила входна виза и стипендия… може би в онзи живот щеше да възрази. И би казала по-откровено на Три стръка морска трева как се чувстваше.

— Мисля, че мога да рискувам с любопитството на Дванайсет азалии, щом вече рискувах с твоето приятелство.

Дори ако Дванайсет азалии направеше чертежи, щеше да е по-добре, отколкото някой да придобие самата имаго-машина. Махит можеше да го убеди да й даде чертежите… по-късно. Когато не е затворена в покоите на Деветнайсет тесли. Когато не й се налага все някак (а как го е постигнал Искандр?… и дали това го е погубило?…) да не допусне поглъщането на нейната Станция от Тейкскалан. По-късно, когато не мисли за толкова доволното изражение на Три стръка морска трева.

Късно вечерта се върна в оскъдно обзаведения кабинет, където спа, и завари входящата поща.

В плитката купа пред вратата имаше три инфоекранчета — анонимно сиво, което сигурно беше отговорът на Дванайсет азалии на нейната молба, и друго с оцветяване каквото не бе виждала досега: метал с меден оттенък, запечатан с бял восък, цветове като в костюмите на Три стръка морска трева. В министерството на информацията като че бяха решили най-после да я уведомят кой се е погрижил нова посланичка на Лзел да пристигне възможно най-скоро след като предишният (Махит тръсна глава нерадостно) вече е бил неспособен да си върши работата. Третото също беше сиво, маркирано с черно-червената лента за междупланетна кореспонденция. Пулсът й се забърза, докато умуваше дали Декакел Ончу е изпратила ново послание до мъртвия Искандр заради ново събитие, което не й беше известно, нещо по-сложно от опита й да влезе в електронната база данни на посолството. Посегна към купата да го вземе и откри, че под него някой е оста вил клонче от напълно непознато за нея растение. Стъблото беше увито внимателно около инфоекранчето, но сега лежеше на дъното като примка от лъскави сиво-зелени листа и един-единствен бял цвят като дълбока чаша.

Махит го вдигна. Трябваше да бе отрязано наскоро, белезникав сок бе прокапал по инфоекранчето от министерството на информацията, а сега лепнеше по пръстите й. Не бе виждала нищо подобно в жилището на Деветнайсет тесли, нито на други места в Града, препълнен с всевъзможни растителни видове, форми и цветове… а не можеше да е отрязано преди повече от петнайсет-двайсет минути.

Поднесе го към лицето си, за да провери дали ухае.

— Недей!

Махит за пръв път чу гласа на Деветнайсет тесли да изплющи като камшик от настойчивост. Пусна цветето в купата. Усети как парят лепкавите върхове на пръстите й. Обърна се — Деветнайсет тесли стоеше под арката в края на коридора, нямаше представа откога е там. Изобщо не долови присъствието й.

— Вдиша ли го? — попита езуазуакат, когато я доближи.

Лицето й беше необичайно изразително, устните стиснати накриво. Махит сякаш гледаше разпаднала се маска. Паренето в пръстите й вече се превръщаше в болка.

— Не, струва ми се — отвърна тя.

— Покажи ми ръката си — нареди Деветнайсет тесли както се говори на войник или непослушно дете.

Махит се подчини. Другата жена стисна китката й, много по-тъмните й пръсти обгърнаха костите, все едно бе хванала змия зад главата. Допирът трябваше да е горещ, но Махит го усещаше леден. Изпънатите й пръсти се зачервяваха там, където бяха държали цветето преди малко, по тях избиваха мехурчета пред очите й.

— Добре, няма да я загубиш — каза Деветнайсет тесли.

— Какво?…

— Ела с мен, трябва да махнеш сока, преди да докосваш други части от тялото си. И преди увреждането на нервите.

Без да пуска китката на Махит, тя закрачи по коридора и я задърпа след себе си.

— Какво беше това цвете?

— Много красива смърт.

Свърнаха зад ъгъла, минаха през врата, която оставаше затворена за Махит, но се плъзна встрани след жест на Деветнайсет тесли, и изведнъж се озоваха в стая, която можеше да бъде само личната спалня на езуазуакат. Махит зърна разхвърляни бели чаршафи, купчина инфоекранчета и кодекси на непокътнатата половина от леглото, а после Деветнайсет тесли я замъкна в банята.

— Протегни ръката си над мивката, но не пускай водата, тя само ще разпръсне токсините по кожата ти.

Махит я послуша. Мехурите по пръстите й бяха подути, прозрачни като стъкло, кожата вече се цепеше. Усещаше ръката си като подпалена, паренето плъзваше нагоре по китката както електрическият удар на Града бе плъзнал по тялото на Три стръка морска трева. Твърде стъписана беше, за да чувства нещо, освен някакъв смътен ужас. Кой бе оставил това цвете за нея? Как бе проникнал в затворената градина, която представляваше канцеларията на Деветнайсет тесли? Някой трябваше да е внесъл цветето… и то преди не повече от двайсетина минути, то още пускаше сок… мехур на показалеца й се спука както го гледаше и тя изтърва тихичък безпомощен звук през зъби.

Деветнайсет тесли застана отново до рамото й с отворена бутилка в ръка. Поля безцеремонно пръстите на Махит.

— Минерално масло — обясни и взе кърпа. — Вероятно ще те заболи много силно. Не мърдай.

Търкаше мехурите с плата, за да се стича минералното масло в мивката. Махит беше сигурна, че й остъргва и кожата. Застави се да не отскочи. Деветнайсет тесли сипа масло и го избърса още два пъти. Накрая Махит се тресеше, треперенето плъзна по задната страна на бедрата й. Деветнайсет тесли стисна мишницата й като с менгеме и я накара да седне на спуснатия капак на тоалетната чиния.

— Ако паднеш и си сцепиш черепа, не би имало смисъл да се грижа за ръката ти.

Който и да бе оставил цветето, немислимо беше да е Деветнайсет тесли — защо да се опитва да убие Махит, а после да я завлече в банята и да й спасява живота? Толкова рязко произнесе думата „недей“.

(Толкова рязко и толкова отблизо. Наблюдавала ли е? И откога е наблюдавала? Чакала ли е да види дали Махит ще вдиша уханието на цветето… и чак тогава е решила да я възпре…)

Имаше ли значение?

Деветнайсет тесли опря колене в пода до нея, омотаваше всеки пръст поотделно с бинт, правеше го грижливо като военнополеви фелдшер. Махит се питаше дали наистина е била такава някога, дали се е сражавала рамо до рамо с императора като негова заклета съратница… не, вмъкваше епос в анализа си, Тейкскалан вече беше съвременна междупланетна империя и когато езуазуакати участваха в битки, правеха го в командните пунктове на космически кораби.

— Що за цвете е пълно с контактни отрови? — попита тя.

Гласът й звучеше задавено от отслабващата болка и адреналиновия шок.

— Култивиран местен растителен вид — отговори Деветнайсет тесли. — Популярното му наименование е ксауитл заради халюцинациите, които се смята, че причинява малко преди смъртта от вдишаните невротоксини.

— Колко жизнерадостно — нелепо вметна Махит.

Искаше да закрие лицето си с длани, но щеше да я заболи прекалено силно.

— Преди да полетим в космоса, тейкскаланските стрелци с лък потапяли върховете на стрелите си в разцъфналите цветя, за да станат отровни — продължи Деветнайсет тесли. — А сега министерството на науката дестилира етеричните масла за някакво лечение на паралич. Онова, което убива, може и да лекува. Би трябвало да се чувстваш поласкана, госпожо посланик — някой иска да те умъртви артистично.

Да, би имало някаква удовлетворяваща цикличност, ако министерството на науката се опитваше да убие всеки посланик на Лзел. Махит не беше готова да повярва — приличаше на някакво съчинение, в което все същата тема се появява в края на всеки куплет. Твърде тейкскаланска идея и дори ако Деветнайсет тесли не бе искала да я внуши на Махит, вероятно й бе хрумнала тъкмо заради прекалено канализираното мислене. Отзвуци и повторения. Всичко означаваше нещо друго.

За пръв път се питаше дали Деветнайсет тесли… или който и да е тейкскаланец би могъл да преодолее огромния тематичен натиск в тейкскаланския начин на мислене. От тези съмнения се почувства като хвърлена в студена вода заради стъписващото прозрение с отслабването на болката в пръстите. Дори ако цветето беше изпратено от министерството на науката, в канцеларията на Деветнайсет тесли го е внесъл някой с неограничен достъп: или самата езуазуакат, или някой от нейните помощници. В най-добрия случай са решили, че ще позволят да бъде оставено за нея, а в най-лошия — един или повече от тях се стремяха да причинят смъртта й дори в този момент. Артистично.

Артистично, с цветя. Разцъфнали, както каза Деветнайсет тесли преди малко. Като в поетичния епитет на Трийсет делфиниума. Той се държа доброжелателно на приема, дори я отърва от пиянски вкопчилия се в нея придворен, но тя не се доверяваше на подбудите му. Разговорът им беше хаплив, имаше оправдания, уклончивост. А войната започна: Махит беше почти убедена, че Трийсет делфиниума не иска тази война или поне не иска да бъде поверена на Една мълния — сметките кой кому е предан се бяха променили — и може би тя ставаше прекалено опасна за него, ако е жива. (Както е бил и Искандр?)

Този път имаше не циклична композиция, а алюзии и игра на думи. Тя прекаляваше с търсенето на скрит смисъл. Но нали е невъзможно да прекалиш с търсенето на скрит смисъл в тейкскалански текст? Един от нейните преподаватели по имперска литература каза това в началото на курса. Опитваше се да ги предупреди, но четиринайсетгодишната тогава Махит се вкопчи в думите му, сякаш бяха балсам за душата.

Вдигна глава и се взря в лицето на Деветнайсет тесли, която бе решила (може би в последния момент) да не я остави да умре. И другата жена я наблюдаваше безстрастно, неразгадаемо. Махит усещаше в ръката си слаба противна болка, мяркаха й се мисли за пропадане, за премятане без посока в космоса, а после — за насочване, за компенсация на въртенето с помощни двигатели. Вдиша дълбоко. Поне от това не я болеше.

— Ваше превъзходителство, щом сте осведомена за имаго-машините… знам, че знаете, на практика самата вие ми казахте… какво се опитвахте да направите, когато се срещнахме за пръв път? В моргата на министерството на правосъдието. Какви бяха намеренията ви за тялото на моя предшественик?

Деветнайсет тесли направи мъничко недоволно движение с едното ъгълче на устата си.

— Все те подценявам. Или оценката ми се разминава с това, което представляваш. Ето те тук, почти отровена, в баня, а ти се възползваш от възможността да ме попиташ за моите подбуди.

— Е, сега сме насаме — каза Махит, сякаш това беше отговор.

И всъщност беше в някакъв смисъл. Не беше сигурна дали ще има друг такъв шанс. (Не беше сигурна и дали ще има друг случай, когато Деветнайсет тесли поне толкова е загубила самообладание. Кога бе решила да й спаси живота? И дали вече съжаляваше?)

— Вярно, насаме сме. Така да бъде, посланик Дзмаре. Може пък да си заслужила малко откровеност. Исках машината, разбира се. Но ти вече си се досетила за това.

Махит кимна.

— Това беше логичният извод. Пристигам, планирам погребение… ако сте я искали, не можехте да чакате повече.

— Да.

Деветнайсет тесли се опря на пети, сдържана и търпелива. Махит зададе следващия въпрос:

— А за какво ви трябваше?

— Когато те видях в моргата ли? В онзи момент, Махит, исках да имам разменна монета. В императорския двор има много интереси, които биха пожелали да контролират онази машина… и тебе чрез избора да я дадат или задържат.

— В онзи момент?

— Сега едва ли се нуждая от нея, нали?

Деветнайсет тесли махна с ръка към банята, насред която бяха те двете. Махит кимна с неохотно съгласие.

Да разполага с посланичката на Лзел беше много по-добре, отколкото със средство да купи нейното внимание и влияние. А Деветнайсет тесли вече имаше действаща имаго-машина — в главата на Махит. Но би се наложило да й отвори черепа, за да я вземе, а и машината беше повредена твърде зле.

— Предполагам — каза Махит, — че в сегашните обстоятелства не съм толкова полезна за вас, колкото сте очаквали.

Деветнайсет тесли завъртя глава. Протегна ръка и я потупа по коляното фамилиарно и прекалено благо.

— Ако не ми беше полезна, нямаше да си тук. А и колко често би могла варварка да оспорва моите решения в собствената ми баня? Ако не друго, поне разнообразяваш всекидневието ми. Досущ като твоя предшественик. Приликите са много забавни за мен, особено след като положи толкова усилия да ме осведомиш за разликите между вас.

Махит се замисли какво би направил Искандр, изплува спомен като ехо от имагото, който не беше неин и всъщност вече беше ничий, колко удобно се е чувствал той в тялото си. Как раздвижваше нейното в плавен изразителен жест. Сега би покрил с длан ръката на Деветнайсет тесли на коляното й. Или би се пресегнал…

(ръката му докосва бузата й, кожата е хладна и гладка, тя се засмива и обръща лице, устните й опират в дланта му).

Проблясъкът в паметта й избледня. Махит би могла да повтори това ехо, имаше подозрения какво е било признатото от Деветнайсет тесли приятелство с нейния предшественик, можеше да протегне ръка и да докосне бузата й…

Циклична композиция. Канализирано мислене.

Не го направи, а срещна погледа на Деветнайсет тесли и леко прекали с взирането, преди да попита:

— Какво ви обеща Искандр, за да поддържа вашия толкова силен интерес към нас?

— Не на мен, а на Негово императорско величество.

Отметна се назад на петите си и стана, сякаш даваше време на Махит да осмисли това откровение. Да си припомни болнавата горещина в пръстите на Шест посоки върху китките й, неговата плашеща крехкост, като че го изнуряваше бързо влошаваща се болест.

Подаде й ръка и Махит нямаше как да не я хване — прие помощта, за да се изправи, а през това време си мислеше: „Искандр, мръснико, убедил си императора на Тейкскалан, че никога няма да умре“.

10

„Няма звездна карта,

неогледана от нейните

безсънни очи или пропусната

от дланта й с мазоли от копие,

и така загива тя, същински капитан. Пада в боя като императрица, кръвта й обагря мостика,

където е бдяла вахта след вахта.“

Из „Възхвала за загиналите във флагманския кораб „Дванайсет разцъфнали лотоса“ от Четиринайсет скалпела, начални строфи за гибелта на изпълняващата длъжността капитан Пет игли

„[…] винаги сме били разположени между други сили в този сектор — не мога да си представя, че нашите предшественици са имали намерение да ни поставят в такова положение, че да ни се налага първо да се приспособяваме към Тейкскалан, после към системите на Свава или Петричор-5, или Нгуен в зависимост от това кой е станал по-могъщ край нашите граници, — но ние владеем единствения достъп до нашите портали и затова сме тесен и важен път, по който всички тези сили са принудени да пътуват. Въпреки всичко не мога да не си представям, че бихме могли да имаме по-голяма самостоятелност, при която жителите на Станциите се разпореждат с тях без основната цел да е нашето оцеляване […]“

ТАРАЦ // ПОВЕРИТЕЛНО //ЛИЧНО „бележки за пътя към нова Лзел“, документът е обновен на 127.7.10-6П (тейкскаланско летоброене)

С чифт еднократни ръкавици на ръцете, каквито Махит би сложила за боравене с отпадъци в Станцията, Седем везни махна цветето ксауитл пред очите й. Чакаше я, докато тя се връщаше към вратата на своята стая и доближи купата с инфоекранчета, сякаш нищо не се бе случило през последния час, само че ръката й беше превързана и я изгаряше знанието какво Искандр е продал на империята. Разликата беше почти невидима.

Седем везни сложи цветето в пластмасова торба, поумува, после пъхна вътре и купата.

— Не съм сигурен дали знам как да я измия правилно — оправда се той.

— А инфоекранчетата? — попита Махит. — Можете ли да измиете тях?

Не би позволила да загуби достъп до оскъдната информация, която изтръгна от Града.

— Може би не?… Но ако си сложите ръкавици, можете да ги отворите и прочетете, преди да се отървем от тях чрез автоклава и пещта.

Необичайна преработка на отпадъци, каза си тя с мрачно веселие.

— Дайте ми вашите. И почакайте отвън, няма да се бавя.

Седем везни смъкна ръкавиците и ги подаде, държеше ги внимателно само с върховете на пръстите.

— Има още ръкавици в кухнята — подсказа той нерешително.

Махит взе изцапаните ръкавици, после хвана с тях инфоекранчетата.

— И тези ми вършат работа. Само минутка. Изчакайте.

Той остана да чака. Това малко я уплаши — дали Деветнайсет тесли го бе взела заради безпрекословното послушание? (Дали той, вездесъщият тук, е донесъл цветето, което сега махаше толкова старателно? За него би било лесно. Никой не би обърнал внимание, ако Седем везни носи цветя. Вероятно го правеше постоянно.)

Махит затвори вратата, за да се отдели от него. Сложи внимателно замърсените ръкавици. Латексът закачи бинта на ръката й и тя трепна, но все пак беше по-добре от усещанията, причинени от сока. Инфоектзанчетата се отвориха лесно в пръстите й, восъчните печати се разчупваха един след друг. Мускулите, сухожилията и нервите по дланта й не бяха увредени. Отровата не бе проникнала до тях. Май трябваше да благодари за това на Деветнайсет тесли и на нейното бързо, интимно милосърдие. На нейното ново решение.

Пръчицата от министерството на информацията разгърна хубава графика, с която се обявяваше за официално съобщение, за да представи на Махит отговор от един-единствен ред на нейния въпрос: само четири символа, два от които бяха титла и име. Тя бе попитала кой е одобрил спешното пристигане на посланик от Лзел.

„Разрешението дадено от имперската сънаследничка Осем примки.“

А това беше… неочаквано. На банкета само Осем примки от тримата предполагаеми наследници на трона прояви пълно безразличие към Махит. За нея знаеше само каквото съобщаваха новинарските канали и биографичните възхвали на императора. Негова посестрима по инкубатор, която преди издигането си била министър на правосъдието. Негова връстница. Тя използваше същия специфичен символ за числовата част от името си, който присъстваше и в името на деветдесетпроцентовия клонинг на императора Осем противоотрови, а това подсказваше нещо за предаността, която Шест посоки й дължеше, но не и за нейното желание в двореца да има колкото може по-скоро посланик на Станция Лзел. Освен ако е знаела какво Искандр е продал на императора и… е искала то да се случи въпреки смъртта на Искандр, а за да го постигне, е имала нужда от следващ посланик на Лзел? Или е искала да го отмени, като замести Искандр с посланик, който има други представи какво може да бъде предложено за размяна на Тейкскалан, дори срещу отклоняването на зейналата имперска паст към някоя друга жертва?

Дори ако Искандр е трябвало да измени на интересите на Лзел, би могъл поне да измисли начин, който да не е толкова ужасяващо тейкскалански. Имагото не е ново въплъщение на някой индивид. Имагото на императора няма да бъде пълно негово повторение. Не е ли знаел?

А всичко това не обясняваше намесата на Осем примки. Само че е била министър на правосъдието, а трупът на Искандр се намираше в тяхната морга, не в която и да е друга из Града — може тя да е уредила това…

Махит разчупи второто инфоекранче — едно от двете в анонимна сива пластмаса. Този път Дванайсет азалии не си бе правил труда да съчинява стихове. Неподписаното съобщение беше просто, като че го е съчинил на някой ъгъл и е пуснал запечатаното инфоекранче в обществена пощенска кутия.

Съобщението гласеше: „Имам каквото поиска. Може би ме видяха на излизане. Не мога да го задържа. Ще бъда пред твоя апартамент утре призори. Чакай ме там“.

Последното носеше лепенката за междупланетна кореспонденция. Можеше да е следващото тайно послание, предупреждение към мъртвец. Отглас от далечни конфликти, трусове в Лзел, които щяха да се случат независимо от лудостта, която кризата с наследяването на трона в Тейкскалан можеше да пробуди… или вече пробуждаше. Махит осъзна, че не се престрашава да го отвори, и затова го разчупи незабавно с такъв натиск, че за малко да разкъса пластмасовото фолио с напечатани познати букви, което бе побрано вътре.

Това съобщение беше по-кратко от предишното и датирано с две тейкскалански денонощия по-късно — 230.3.11. Дълго преди тя да пристигне в Града, но след отпътуването й в „Червената жътва на възхода“. Започваше с „До посланик Агхавн от Декакел Ончу, съветничка от името на пилотите“. Махит го прочете с особено чувство. Все едно подслушваше като дете, промъкнало се незабелязано на разговор, който не бива да чуе.

„Това съобщение ще бъде изпратено, ако няма отговор на предишното. Съветничката от името на пилотите се надява, че си добре, и повтаря предупреждението си: Тарац от пилотите и Амнардбат от наследството изпратиха посланичка, която да те замени по искане на империята. Ако заместницата е предана на Тарац, може би заслужава доверие; ако не е или е жертва, или организаторка на саботаж, пилотите предлагат да смяташ, че наследството е настроено срещу тебе и — макар че не ми е приятно да споменавам това — действа враждебно.

Внимавай. Не мога да установя точно същността на саботажа, ако е извършен, но подозирам, че съветничката по наследството се е възползвала от достъпа си до имаго-машините.

Унищожи това съобщение.“

Кратко и още по-лошо от предишното. Махит копнееше някак да поговори със съветничката Ончу — да й каже, че нейните съобщения не пропадат в безмълвна пустота, че Искандр е мъртъв, но неговата заместница я слуша. Но Ончу не би искала да чуе това от нея. Ако беше жертва на саботаж. Ако беше агент по неволя на Акнел Амнардбат, не просто нейно политическо протеже, а… ако тя е… ако е повредила нейната имаго-машина незнайно как…

Но още не успяваше да проумее защо съветничката от наследството би постъпила така. И с каква цел. А не само си бе въобразила, че Амнардбат я е избрала да заеме длъжността на Искандр, наистина беше така, затова може и да не беше саботаж, може би само… изпълняваше някаква функция, за да постигне Амнардбат нещо в Тейкскалан.

Но ако неизправностите в нейното имаго не се дължаха на саботаж, значи тя беше увредена и вината си оставаше нейна. Кое от възможните обяснения беше най-лошото!

Изведнъж я обзе неопределимо желание да се срещне с Дванайсет азалии и да прибере имаго-машината на мъртвия Искандр. Дори ако всичко друго потръгне зле, Лзел бъде анексирана, а нея натикат в килия на министерството на правосъдието… ако успее да я вземе, би могла да опази поне тази тайна, да съхрани каквото е останало от нейния предшественик. Това можеше да бъде някакво изкупление, ако тя наистина е съсипана и онзи Искандр, който трябваше да бъде в нея, е изгубен завинаги.

Махит изгори фолиото и лесно изтри всичко в инфоекранчетата (такова беше предназначението им), преди пак да отвори вратата на своята стая. Седем везни още стоеше в коридора и държеше торбата за отпадъци, сякаш не бе помръднал през тези десет минути, докато тя четеше. Това я смути. Дори подобаващо безстрастен тейкскаланец не беше толкова безстрастен и покорен, колкото Седем везни можеше да бъде. Ако не знаеше кой е, би се заблудила, че е автомат. Дори изкуственият интелект наглед имаше по-голяма самостоятелност.

— Ето, приключих с тези — подаде му тя празните инфоекранчета.

Той отвори торбата, за да ги пусне вътре.

— Ръкавиците също. Много съжалявам, че ръката ви пострада.

— Добре съм, езуазуакат я обработи.

Ако Седем везни бе донесъл ксауитл за нея, щеше да узнае, че неговата господарка не е позволила цветето да убие Махит… но изражението му изобщо не се промени. Само кимна безгрижно, сякаш беше обичайно Деветнайсет тесли да оказва първа помощ. Може и да го правеше.

— Има ли още нещо? — попита той.

„Трябва да избягам от този много приятен и много опасен за живота ми затвор преди изгрев, за да получа незаконна машина, измъкната от трупа на моя предшественик. Можете ли да ми съдействате в това?“

— Не, благодаря — отговори на глас Махит.

Седем везни кимна.

— Лека нощ, госпожо посланик.

Отдалечи се по коридора, тя го изпроводи с поглед. Когато той се скри зад ъгъла, тя се върна в кабинета. Вратата се затвори зад нея с тихо съскане. Махит се вторачи, претръпнала, в дивана със сгънатото одеяло под прозореца, хрумна й да легне, да затвори очи и да прогони от ума си всякакви мисли за Тейкскалан. Хрумна й също приумицата да излезе през прозореца и да се опита да избяга през градините. Скок от втория етаж. Нищо чудно да си счупи глезен, все едно не й стигат превързаната ръка и синините по хълбока от срутилия се върху нея ресторант.

Още се мъчеше да измисли практичен план как да се върне в Източния дворцов квартал преди изгрев, когато някой потропа на вратата. Минаваше полунощ — и двете луни на Града бяха изгрели, мънички далечни дискове в небето зад прозореца. Махит се бе заблудила, че всички останали спят отдавна.

— Кой е?

— Три стръка морска трева. Махит, отвори вратата, имам добри новини!

Махит не се сещаше каква новина би могла хем да е добра, хем да налага съобщаването й по това време. Докато ставаше да отвори, въобрази си как асистентката й стои отвън сред малък отряд слънчеви, готови да я арестуват, или я придружава Десет бисера, готов да я убие. Какви ли не предателства.

Но зад вратата беше само Три стръка морска трева с хлътнали очи, изтощена и наежена, като че не бе преставала да се налива с кафе. Или с нещо по-силно. Може и да беше точно така.

Тя се шмугна вътре под мишницата й, без да попита може ли да влезе, и затвори вратата със замах.

— Ти искаше частна аудиенция с Негово сияйно величество, нали?

— Да? — отрони Махит неуверено.

— Имаш ли тук по-свестни дрехи? Но пък срещата е тайна и май не бива да се държим като на истинска официална аудиенция. И все пак… Нещо по-добро! Но само ако ти е подръка, нямаме много време.

— Защо императорът иска да говори с мен посред нощ?

— Не съм всезнаеща, не мога да ти дам точен отговор — самодоволно каза Три стръка морска трева, — затова пък съм онази, която четиринайсет часа поред се преборва с бюрократи и патриции трета, втора и първа класа, за да стигна накрая до личен разговор с Пазителя на имперската мастилница, а той ми заяви, че Негово сияйно величество всъщност има силно желание да се срещне с посланичката на Лзел, разбира необходимостта да действаме бързо и дискретно, затова ни моли да отидем още сега.

— Ще приема, че тази имперска повеля е както необикновена, така и абсолютно задължаваща — отвърна Махит.

Само допреди няколко часа не би помислила, че ще види в срещата с императора на Тейкскалан преди всичко шанса да избяга. Но ако успееше да се измъкне в Града, преди да се върне в канцеларията на Деветнайсет тесли, да се срещне с Дванайсет азалии и после да се прибере, преди някой да се усети, че я няма… Трябваше да сподели плана с Три стръка морска трева. Иначе нищо нямаше да постигне. (А и не беше уверена ще налучка ли пътя за връщане в Източния дворцов квартал без нея.)

— Вярно е и едното, и другото — каза Три стръка морска трева. “Деветнайсет тесли вече знае… мисля, че тя ще ни придружи, за да влезем. Махит, не съм сигурна кой урежда заблудата на такова равнище… щом прикритието ни е, че отиваме в двореца като свита на езуазуакат…

— Разбира се, приемаме поканата — прекъсна я Махит. — Дори ако срещата е тайна… може би тъкмо защото е тайна…

— Учеха ли те на интриги? Питам за Лзел.

Три стръка морска трева се усмихваше, но Махит беше убедена, че изрече думите сериозно, и то с мек укор.

— Само почакай да ти обясня какво ще правим, след като се видим с Негово сияйно величество — каза Махит. — Тогава наистина ще помислиш, че са ме учили на коварство заедно с езиците и дипломатическия протокол.

Императорските покои й напомняха по-скоро за канцеларията на Деветнайсет тесли, отколкото за звездния блясък на балната зала, където се състоя състезанието по ораторско майсторство: попаднаха в лабиринт от бял мрамор със златни жилки, приличащи на порутени или фантастични градски пейзажи под осветени от мълнии небеса. Деветнайсет тесли познаваше мястото достатъчно, за да си разменя усмивки и любезности с повечето хора, които подминаваха. Дрехите й бяха в същия цвят като мрамора, а тук-там нейният жакет се открояваше с по-светла, дори студена белота. Махит и Три стръка морска трева вървяха с невзрачен вид след нея. Ако Деветнайсет тесли имаше свое мнение за желанието на императора да се срещне насаме с Махит, тя предпочете да не го сподели. Само нахлузи ботушите си на бос крак, огледа я, като че оценяваше по съвсем различен начин дали е подходящо облечена (в този изпитателен поглед имаше нескрита близост, която според Махит се бе зародила в миговете след като изникна желанието й да протегне ръка към Деветнайсет тесли в банята и преди да потисне този подтик), и после ги замъкна в недрата на Земния дворцов квартал.

Струваше й се, че се спускат в сърцето на света: камери се отваряха като клапани между атриуми и се затваряха плътно, щом минеха през тях. И след полунощ в най-вътрешните части на двореца пулсираше задъхан устрем, чуваха приглушени стъпки на меки подметки, дрехи на някой патриций шумоляха зад ъгъла. Далечни тихи гласове. Махит се чудеше дали императорът спи понякога. Може би спеше на пресекулки. И се будеше през три часа, за да поработи още час, да прочете натрупаните през нощта доклади от целия огромен Тейкскалан.

Пазителят на имперската мастилница посрещна трите жени в преддверие, където вместо мраморни стени имаше привидно старинни златни гоблени. Той беше нисък също като Три стръка морска трева, която едва стигаше до рамото на Махит, имаше слабо лице и спусната по модата коса на челото. Той и Деветнайсет тесли извиха вежди един срещу друг като противници от двете страни на позната игрална дъска.

— Значи все пак я държиш в канцеларията си — отбеляза той.

— Двайсет и девет моста, погрижи се да я върнеш, след като Негово сиятелство приключи с нея — отговори Деветнайсет тесли и посочи на Махит да мине напред, преди тя да обяви учтиво, че е дошла по свое желание със своята асистентка.

Три стръка морска трева изрече в съвършен ритъм:

— Двайсет и девет моста, честта да се срещна с вас е като намирането на бистър извор в планината.

Това непременно беше някаква алюзия, ако не и точен цитат.

Двайсет и девет моста се засмя, все едно тя му връчи подарък.

— Асекрета, поседни при мен, докато твоята посланичка провежда срещата си. Трябва да ми разкажеш как успя да победиш всички мои помощници в един-единствен ден.

— Внимавай, тя е лукава — предупреди го Деветнайсет тесли.

— Сериозно ли се опитваш да ме предпазиш? — Веждите на Двайсет и девет моста опряха в косата му. — В името на звездната светлина, какво ли ти е направило това дете?

— Ще научиш — заяви Деветнайсет тесли със самодоволството на котка. Обърна се към Махит и докосна китката й точно над края на превръзката, която й бе направила. — Не си длъжна да правиш всичко, което той поиска.

Завъртя се на пета и се отдалечи стремглаво, преди Махит да се почуди дали „той“ се отнася за Пазителя на имперската мастилница, или за самия Шест посоки.

— Ценя вашата помощ в организирането на тази среща — каза тя на Двайсет и девет моста в опит да контролира поне отчасти случващото се. — И се надявам да не сме нарушили отдиха ви.

Пазителят разпери всичките си пръсти до хълбоците, Махит изтълкува този тейкскалански жест като израз на невъзмутимост.

— Не е за пръв път — и за посланик на Лзел, и особено за мен. Влезте, посланик Дзмаре. Той отдели половин час само за вас.

Разбира се, Искандр е идвал тук преди нея. Обещавал е вечен живот и приемственост на паметта. Тя си даде сметка, че може би й се иска да не познава Искандр толкова добре. И да не отгатва толкова ясно как той би могъл да направи избора си. Но носителите на имаго се подбираха по психична съвместимост с предшествениците им, а тя и Искандр (ех, да бяха имали достатъчно време!) се съчетаваха с такава лекота в началото на своето партньорство. Разбираше го.

Но тя беше сама, за което той беше виновен. И двамата: мъртвецът и изчезналото имаго. Ако ще да е имало саботаж на Лзел. Махит склони глава ниско, остави Двайсет и девет моста да забавлява асистентката й със светски разговор (или да бъде разпитвана) и мина през последната врата, която я отделяше от император Шест посоки.

Чак когато примижа от промяната в осветлението — мъждиво в преддверието заради късния час, но приемната зала на императора беше огряна ярко от лампи, чиято светлина наподобяваше зората, — тя си припомни с каква сила реагира на императора нейната лимбична система, повлияна от имагото, по време на банкета с рецитации. Нервите й сякаш звъняха, сякаш й предстоеше явяване пред изпитна комисия или среща с любовник. Още една причина да й се иска да не познава Искандр, да няма ехтящи в нея отгласи от неговата неврохимична памет.

Императорът седеше на диван като простосмъртен. Като старец, който още будува посред нощ, раменете му бяха по-превити, отколкото на банкета, лицето изпито и рязко очертано. Прозирната му кожа сивееше. Махит се питаше колко е болен… и от какво, дали е поредната вълна дребни болежки, белязващи старостта, или е нещо по-дълбоко и по-лошо, тумор или някаква органна недостатъчност. Видът му подсказваше, че второто е по-вероятно. Лампите вероятно поддържаха бодростта му — пълноспектърната дневна светлина има такова въздействие върху чувствителните хора, — но освен това го обгръщаха в ореол от слънчево сияние и според Махит то напомняше нарочно за императорския трон с лъчи като копия.

— Посланик Дзмаре — кимна й той и я подкани с два пръста да го доближи.

— Ваше императорско величество.

Чудеше се дали да опре колене в пода и да се преклони, да остави отново протегнатите си китки в горещата хватка на императора. Искаше да го направи и това беше достатъчна причина да потисне желанието. Изопна рамене и попита:

— Може ли да седна?

— Седни — разреши Шест посоки. — И ти като Искандр си прекалено висока, за да те гледам от долу нагоре.

— Аз не съм Искандр — промълви Махит.

Настани се на стол, сложен пред дивана. Някои лампи доловиха присъствието на още един дишащ човек в стаята и се завъртяха услужливо да я осветят.

— Моята езуазуакат предвиди, че ще кажеш това.

— Не лъжа. Ваше величество.

— Да, не лъжеш. Искандр нямаше да бъде придружаван дотук от бюрократи.

Махит избра дързостта като лек срещу чувството, че малко остава да се удави:

— Моля да ми простите. Сигурно е трудно да се срещнете със заместницата на вашия приятел. В Лзел имаме по-голяма подкрепа при прехода към следващия в имаго-линията.

— Така ли? — отрони императорът не толкова като въпрос, а като покана.

Махит не беше невежа в похватите за извличане на информация. Съзнаваше, че ранена, преуморена, вцепенена от културен шок, чиито граници не можеше и да налучка, разговаряше с човек, който контролира една четвърт от галактиката, ако ще и да умира по мъничко. Искаше да я пропука като яйце и от нея да се процеждат думи. А въпросът дали това се дължи на умението му да я разприказва, или на ехото в лимбичната система от някогашно доверие, направо беше безполезен.

— Имаме дълга традиция в психотерапията — изрече тя и спря насила, сякаш си прехапа езика.

Изречение по изречение.

Императорът се разсмя по-спонтанно, отколкото тя очакваше.

— Предполагам, че се нуждаете от нея.

— Заради впечатленията си от Искандр или от мен?

— Заради общите си впечатления от хората, вие двамата с Искандр сте само интересен частен случай.

Махит понесе думите му с усмивка (прекалено широка, близо до усещането от усмивката на Искандр) и с разперени пръсти край хълбоците — повтори жеста на Двайсет и девет моста.

— И все пак в Тейкскалан няма подобна традиция.

— Ах, посланик Дзмаре, та ти си при нас от само четири дни. Възможно е да не си забелязала.

Махит не се съмняваше, че не е забелязала какво ли не.

— Ваше сиятелство, бих се запознала с особен интерес с тейкскаланските методи за преодоляване на психичните несгоди.

— Не се съмнявам. Но не за това си искала толкова настойчиво тази среща.

— Вярно.

— Добре, започвай — подкани Шест посоки. Сплете пръсти, ставите им бяха подути от старостта и дълбоко набраздени. — Убеди ме накъде трябва да пренасоча своите армии.

— Защо сте сигурен, че съм дошла да моля за това?

— Е, такава беше молбата на Искандр. Толкова ли се различавате, че нещо друго да е по-важно за тебе от вашата станция?

— Само за това ли ви помоли?

— Не, разбира се. Но само на тази молба отговорих с „да“. — Ще отговорите ли и на мен с „да“, ако ви помоля?

Шест посоки я оглеждаше с търпение, което й се струваше неизчерпаемо (нали имаха само половин час, не можеше ли да се махне оттук, мускулите в хълбока й, където падналата стена я натърти, боляха от вдървената поза, усещаше и пулса си в раните по ръката), накрая сви рамене. Движението остана почти скрито в сложните ревери на куртката му.

— Чудя се дали ти представляваш провал, или предупреждение — каза той. — Ще ми бъде от полза да знам това, преди да ти отговоря. Стига да си способна да прецениш.

Той като че я питаше дали тя е провал на имаго-процеса. Дали Искандр го няма в нея нарочно, или поради грешка. И ако е грешка, дали е причинена съзнателно… но императорът знаеше ли за саботажа? Не би могъл. Нямаше как да знае, щом попита дали е провал, или предупреждение. Изведнъж Махит си представи изражението на Шест посоки върху гладкото детско лице на Осем противоотрови. Същата търпелива пресметливост. Момчето беше деветдесетпроцентов клонинг, лицето му щеше да се преобрази в това лице, ако имаше мускулната памет. Представата за това я отвращаваше. Дете не би могло да понесе имаго. То би се удавило в по-старата памет, почти нямаше свое аз, на което да се опре. Тъкмо такова вероятно беше желанието на Шест посоки.

— Ако бях провал — отговори Махит, — пратен тук, за да видите рисковете в пренасянето чрез имаго, ясно е, че не бих ви казала.

„А ако съм предупреждение, дори не знам за това.“ Отблъсна тази идея — пречеше й да мисли тук, но я вбесяваше дори мимолетният досег с нея, примесен с тайните послания на Ончу към мъртвеца. Лзел да я изпрати увредена, за да натякне нещо на Шест посоки — като укор, като нещо счупено… но не биваше да беснее. Не и сега. Тя беше насаме с императора.

А той я питаше:

— Вместо това щеше да ми покажеш, че е така?

— Струва ми се, че не бих имала друг избор — отвърна Махит. — Затова, Ваше сияйно величество, трябва да решите сам какво представлявам.

— Може би ще продължа да наблюдавам какво правиш. — Когато императорът вдигна рамене, дневните лампи около раменете му също се раздвижиха, сякаш мъжът и лампите бяха цялостна машина, много по-голяма система, която реагираше на волята му. — Посланик Дзмаре, кажи ми още нещо, преди да се върнем към преговорите и отговорите. Носиш ли в себе си имагото на Искандр, или имаш спомените на съвсем друг човек?

— Аз съм Махит Дзмаре. — С тези думи като че лъжеше чрез премълчаване, извършваше малко предателство към Лзел. Затова продължи: — И никога не съм носила в себе си друго имаго, освен Искандр Агхавн.

Императорът я погледна в очите, като че преценяваше кой се крие зад тях, не й позволяваше да се извърне. „Искандр, няма по-добър момент от този да започнеш да ми говориш…“

Представи си как той казва „Здрасти, Шест посоки“ сухо, с хапливо нехайство, като стар познайник. Знаеше точно как би говорил.

Не произнесе думите.

— Когато обсъждахме родовете от Западната дъга — каза императорът — и какво трябва да се направи относно техните искания за ексклузивни търговски права, какво беше твоето мнение?

Махит нямаше представа какво би измислил Искандр. Нейният Искандр се бе срещал с императора на различни събития, но изобщо не е бил толкова ценен за него, че да обсъждат политиката.

— Това се е случило след записа на моето имаго — измъкна се тя.

Императорът все още я наблюдаваше. Преценяваше я. Очите му бяха толкова тъмнокафяви, че изглеждаха почти черни — облакохватът му представляваше оскъдна мрежичка от едва виждащо се стъкло — и на Махит й идеше да сплете пръсти в скута си, да не им позволява да треперят. Но щеше да я заболи прекалено силно, ако го направеше.

— Искандр — започна императорът и в първия миг тя не знаеше дали говори на имагото, или за нейния предшественик — изтъкна много доводи и предложи различни неща, за да ме разубеди да не продължавам разширяването на империята. Увлекателно беше да следя как толкова добре владеещ нашия език ум се опитва така упорито да ни убеди, че трябва да действаме противно на всички наши успехи през хилядолетията. Прекарахме много часове в тази стая, Махит Дзмаре.

— Каква чест за моя предшественик — промърмори тя.

— Наистина ли го мислиш?

— За мен би било чест.

— Значи поне в това си приличате. Или просто се държиш както подобава на посланик.

— Ваше сиятелство, има ли значение кое е вярно?

Шест посоки се усмихна като човек, комуто са показали как се усмихват в Лзел: набръчканите бузи се извиха нагоре, зъбите лъснаха. Заучен навик, но беше стъписващо познат дори след само четири дни, през които виждаше тейкскалански изражения.

— Ти — заяви императорът — се държиш уклончиво, също като Искандр.

Махит вдигна рамене пресилено. Чудеше се дали малкото дневни лампи около нея реагираха и на нейното движение.

Той се наведе напред. Топлата светлина около него огря краката й до коленете, сякаш треската му беше подвижна и можеше да я докосне.

— Това не върши работа, Махит. Философията и политиките зависят от условията — те са многозначни, променливи. Това, което би било вярно за Тейкскалан в досега с Лзел, същевременно не е вярно за досега на Тейкскалан с друга погранична държава, или за Тейкскалан в изтънчената му форма на съществуване тук, в Града. Империите са многолики.

— Кое не върши работа?

— Молбите да правим изключения — отговори той. — Искандр се опита. Правеше го много изкусно.

— Но вие сте отговорили с, да“ — възрази тя.

— Така е — потвърди Шест посоки. — И ако платиш каквото той обеща, ще кажа същото и на тебе.

Махит имаше нужда го чуе от устата му. За да е сигурна, за да се измъкне от безкрайните цикли на догадките си.

— Какво ви обеща Искандр?

— Устройството на имаго-машините на Лзел — рече императорът толкова небрежно, сякаш обсъждаше цените на електроенергията — и няколко екземпляра, които можем да използваме веднага в Тейкскалан. В замяна на това аз бих гарантирал пълния суверенитет на Станция Лзел, докато моята династия властва в империята. Според мен той успя да сключи много добра сделка.

Наистина беше много добра. Докато моята династия властва в империята.“ Поредица от имаго-императори щяха да бъдат все същата династия — един-единствен човек в безкрайно повторение, ако Шест посоки наистина мислеше, че имаго-процесът е превъплъщение, а не натрупване — и така технологията на Лзел би купила независимостта на Станцията. Нескончаемо. А Шест посоки би избягал от убиващата го болест, за да живее отново в тяло, което не е белязано от остаряването.

„Искандр — опита се тя да стигне до имагото, — трябва да си бил толкова доволен от себе си, когато си уговорил условията.“

— Може би — продължи Шест посоки — ти ще поискаш да добавиш някого от вашите психотерапевти. Предполагам, че техният принос към тейкскаланските теории на съзнанието ще бъде много интересен.

Каква част от Лзел искаше да вземе той? Да вземе, да погълне и да преобрази в нещо, което изобщо няма да е Лзел, а ще бъде Тейкскалан? Ако не беше императорът, може би щеше да го зашлеви.

Ако той не беше императорът, тя може би щеше да се разсмее и да го попита точно какво включва тейкскаланската теория на съзнанието — „Колко широк е обхватът на идеята за аза?“.

Но той беше императорът и граматически, и житейски, представяше си всички четиринайсет поколения на имаго-линии в Лзел като нещо, което може да допринесе за Тейкскалан.

Империята, светът. Обозначени с една и съща дума, ще се облагодетелстват еднакво.

Не бе продумвала твърде дълго. Главата й се пълнеше с траекториите на всички онези военни кораби на Тейкскалан, блъскащи се в нейната ярост от внезапното, окаяно чувство, че е хваната в капан. И в болнавото туптене на пострадалата ръка, тласкано от ударите на сърцето й.

— Ваше сиятелство — насили се да каже, — на Искандр са му били необходими години, за да стигне до това решение. Дайте ми повече от една вечер, в която имам честта да се срещна с вас, преди аз да реша.

— Значи искаш да дойдеш отново.

Искаше, разбира се. Седеше на частна аудиенция с императора на цял Тейкскалан, той беше предизвикателство, отнасяше се сериозно към нея както към предшественика й — нима би могла да не го иска? Искаше го въпреки терзанията.

Но само каза:

— Ако пожелаете да ме приемете. Ваше сиятелство. Моят предшественик явно е бил… интересен за вас. Дано и аз ви бъда интересна. Вие проявявате голяма благосклонност към мен, като говорите толкова прямо.

— Прямотата — заяви Шест посоки със същата, толкова типична за Лзел усмивка, от която й се искаше и тя да се ухили заговорнически насреща му — не е достойнство в реториката. Но е много полезна, нали?

— Да.

Тази разговор наистина беше най-откровеният, откакто Махит дойде в Града. Тя вдиша дълбоко, за да се успокои — изправи раменете си, като се опитваше да не наподоби езика на тялото, присъщ за Искандр, и да не бъде отражение на императора — и захапа подхвърлената й словесна примамка.

— Ваше сиятелство, ако позволявате милостиво да не прибягвам до реторика, нека ви попитам: какво ви подтикна да пожелаете нашите имаго-машини? Повечето хора извън Станциите ги смятат за твърде… необясними. И то в най-добрия случай.

Шест посоки затвори очи и пак ги отвори — дълго, бавно примигване.

— Махит, на колко години си?

— На двайсет и шест тейкскалански години.

— Тейкскалан преживя осемдесет мирни години. Три твои живота накуп след последния опит на една част от света да унищожи останалите.

Всяка седмица съобщаваха за стълкновения по границите. Само преди няколко дни бе потушено истинско въстание в системата Одил. Тейкскалан не живееше в мир. Но Махит си мислеше, че разбира разграничението, на което Шест посоки толкова държеше: онези сблъсъци пренасяха войната извън вселената, в нецивилизовани области. Думата за „свят“, която той използва, обозначаваше и „град“. Онази, която произхождаше от глагола за „правилно действие“.

— Дълъг период — съгласи се тя.

— И трябва да продължи — подчерта императорът Шест посоки. — Не мога да допусна да се препънем в този момент. Осемдесет мирни години трябва да бъдат начало, а не да се превърнат в изгубена епоха, когато сме били по-хуманни, по-грижовни, по-справедливи. Разбираш ли?

Махит разбираше. Всичко беше просто, неправилно и ужасяващо: страх не остави света без направляваща го искрена и мъдра ръка.

— Ти видя моите наследници — продължи Шест посоки. — Представи си заедно с мен, посланик Дзмаре, в колко необикновена гражданска война можем да затънем под техните грижи.

* * *

Във външната зала не завари никого освен Три стръка морска трева, която се надигна немощно, щом вътрешната врата се разтвори и пропусна Махит.

— Спеше ли? — попита Махит, обзета от желанието да подремне на някой диван, ако ще и само десетина минути.

Три стръка морска трева сви рамене. В мъждивата златиста светлина на преддверието нейната кафява кожа имаше сивкав оттенък.

— Получи ли каквото искаше?

Махит изобщо не знаеше как да отговори на този въпрос. Беше настръхнала, преливаше от отровни тайни. За продаденото от Искандр. За причината Шест посоки да е готов на всичко, за да се съхрани, за да остане император. Нямаше нищо, което беше лесно да обясни.

— Да вървим — подкани тя. — Преди някой да е забелязал, че не сме където ни искат.

Три стръка морска трева изхъмка през зъби замислено. Махит излезе редом с нея през изхода от преддверието. Най-малко от всичко й се искаше да обяснява постъпките си. Не точно сега.

Ако можеше да поспре, за да помисли.

Но нали не правеше нищо друго.

Три стръка морска трева вървеше малко зад лявото й рамо като съвършена сянка, точно както на надпреварата по ораторско майсторство.

— Деветнайсет тесли остави съобщение за тебе — каза тя тъкмо преди да напуснат покоите на императора. — Искаше да ти предам, че няма да те възпира от каквито и да е необмислени постъпки. Че изобщо няма да те възпира.

Махит потръпна — знаеше, че са я оставили на произвола на съдбата, но въпреки това изпитваше жалка благодарност и към Деветнайсет тесли, и към Три стръка морска трева.

Интерлюдия

Имаго-машината е малка: максималната й дължина е колкото на най-малката става в човешки палец. Дори в станция с трийсет хиляди души и десет хиляди запазени имаго-линии освен тях и в самите тях, за съхранението на машините е достатъчно неголямо сферично и стерилно помещение. Сгушило се е близо до туптящото енергийно сърце на Лзел, защитено колкото може по-добре от превратности заради ударите на космически отломки или лъчи, или случайни пробиви: както е отбелязвала Акнел Амнардбат, това е най-сигурното място в станцията. Приютява всички жители на Станцията — тук мъртвите намират временен покой, преди да излязат отново пресътворени.

Амнардбат стои в самия център на стаята. По всяка повърхност освен малката площ на пода под краката й и пътеката до вратата има херметични отделения с номера. Тук-там и имена на контейнерите за най-старите или най-важните имаго-линии. Ако се огледа през рамо, тя може да види отделението с надпис „Наследство“, от което някога получи своето имаго и където ще бъде прибрано имагото, в което тя ще се превърне.

Доскоро тази стая беше като балсам за душата й: пълно спокойствие, съвършено напомняне, че цялата Лзел е под нейни грижи, простиращи се и назад в миналото, и напред в бъдещето. Акнел Амнардбат се смята за архивар — ако живееше на зелена планета, би се нарекла градинар. Нейната задача е да присажда растение към растение, съзнание към съзнание, да запазва, да планира и да не позволява нищо от Лзел да бъде изгубено.

Доскоро тази стая беше като балсам за душата й.

Неотдавна — преди шест седмици по тейкскаланското летоброене, което Станцията бе започнала да използва още преди раждането на Амнардбат, така се поглъща култура с малки стъпки, тя дори не се замисляше, че „седмицата“ няма никакво съответствие с въртенето на Лзел около оста си спрямо своето слънце, — неотдавна тя бе застанала тук и с правото си на достъп като съветничка по наследството накара едно от малките отделения да изсипе съдържанието си в нейните подложени ръце.

Малко преди това бе почистила ноктите си с разтворител. Почисти ги, изостри ги, за да имат необичайни върхове.

Машината в ръцете й бе взета от контейнер с надпис П-П (Т. 2). На жаргона за имаго-машините в наследството това означаваше „Политика-Преговори“ (обозначение за специализация, за тип), след това „Тейкскалан“ за имаго-линията на политиците-преговарящи, изпращани за взаимодействие с империята, а 2 за втория в поредицата. Тази имаго-машина съдържаше записа на Искандр Агхавн, остарял с петнайсет години повече, отколкото трябваше да бъде.

Амнардбат я държеше внимателно, обърна я в меката светлина, металите и керемидите заблещукаха — крехките контактни повърхности, които щяха да се наместят в гнездото за машината в мозъчния ствол на носителя. И мислеше с най-свирепата ярост в живота си: „Ти си покварен като подпалвач, като имаго-линия, готова да пръсне черупката на станцията с бомба. По-лош си и от едните, и от другите, Искандр Агхавн, ти искаш да вкараш Тейкскалан тук. Говориш в стихове и изпращаш купища литература, всяка година все повече деца се явяват на тестовете за съвместимост с империята и ни напускат. Лишават ни от това, което можеха да бъдат. Ти си разяждаща отрова и праведен човек би стъпкал с крак тази машина“.

Тя не стъпка машината на късчета.

Вместо това драсна с наострените си нокти — лекичко, толкова лекичко, не й се вярваше, че прави това, извършваше собствено предателство към паметта, към самата идея за наследството въпреки пристъпа на гадене от ужаса в собственото й имаго (шест поколения съветници по наследството, всички те уплашени и замаяни до полуда) — по всеки от тези крехки контакти. Отслаби ги. За да се повредят при претоварване.

После върна машината на мястото й, отиде да препоръча Махит Дзмаре за следващата посланичка на Лзел и седмици наред се чувстваше… добре. Праведна.

Но сега стои насред своята стая на паметта, нейното умиротворяващо душата хранилище, пулсът й е забързан, усеща вкус на адреналин и олово в устата си заради недоволството на собственото си имаго, което никога не би си позволило да увреди която и да е имаго-линия, ако не го прави официално, пред Съвета, с единодушното му одобрение. „Какво друго бих могла да докосна“ — умува Акнел Амнардбат. Още какво би могла да промени.

И дали би имало дори нищожно значение сега, когато тейкскалански бойни кораби са се насочили към техния сектор?

Дори тази защитена стая би се пръснала, за да се зарее сред отломките, ако кораб като „Червената жътва на възхода“ реши, че е по-добре точката на Лагранж, в която е разположена Лзел, да бъде празна. Цялата й намеса в паметта, цялото изчегъртване на отровата ще бъде безполезно. Закъсня твърде много.

11

„Тъкмо сходството е убийствено за мен: не мога да тичам както ебректите тичат заедно в своите глутници, четирикраки и живи чрез лова, но разбирам същността на глутницата — как зависи от своя водач за избора на посока, как се превръща в единен организъм за мига на убиването. Разбирам тази същност, защото е и моя същност, и същност на Тейкскалан… макар че може би не е универсално присъщо на човечеството да намира такава обща цел, да иска да се разтвори в обвързан с клетва отряд. Вече не съм уверен какво е универсално присъщо. Твърде отдавна съм откъснат в самото, превръщам се във варварин сред тези варвари и сънувам Тейкскалан в ноктите на чужденци. Не мисля, че съновиденията ми са неуместни; те са пренасяне на желание напред във времето, проекция на аза в бъдещето. Въобразяване на възможното.“

Из „Послания от вдъхващата благоговение граница“

на Единайсет грънчарски колела

„АРТИКУЛИ, ЗАБРАНЕНИ ЗА ВНОС (СТАНЦИЯ ЛЗЕЛ): фауна, която не е включена по-рано в ЛИЧНИ ВЕЩИ (ДОМАШНИ ЛЮБИМЦИ И СПЪТНИЦИ), флора, гъби и плесени, които не са сертифицирани след обработка със стерилизиращ електронен лъч, неопаковани хранителни продукти (хранителните продукти могат да бъдат стерилизирани при гранична проверка по решение на служителите), всички артикули, които могат да изстрелят твърдо тяло през атмосферата, всички артикули, които могат да изхвърлят пламък или запалими течности, всички артикули, които могат да разпръскват частици във въздуха (включително психоактивни вещества за вдишване, „машини за дим“, използвани в развлечения, „опушващи машини“, използвани от готвачи или производители на храни…“

Из „Митнически информационен пакет“, изпращан на кораби, поискали скачване със Станция Лзел

Градът беше чужд в мрака. Не толкова заради тишината, а заради някакъв витаещ дух: булевардите и разположените ниско цветни лехи в Земния дворцов квартал изглеждаха по-огромни без слънце, всички сгради имаха чудновато органични очертания, сякаш биха могли да дишат или да цъфтят. Малцината тейкскалански минувачи по улиците отбягваха погледите — движеха се като сенки, тръгнали безмълвно по някакви свои задачи на придворни. Махит вървеше след Три стръка морска трева, стараеше се да не вдига глава. Чувстваше се уморена до премала, всичко я болеше: хълбокът, ръката, главата, която почти сигурно я мъчеше заради кръвното налягане, а не заради началото на неврологично увреждане. Почти сигурно.

Стъпките им по мрамора ехтяха. В Лзел никога нямаше неизбежна тъма освен самото пространство отвън: все някой беше буден и на смяна. Общите зони не се различаваха в който и да е момент от индивидуалния цикъл на сън и будуване. Ако искаш мрак, прибираш се в стаята си и изключваш осветлението.

А тук цяла половина от планетата не беше огряна от слънцето, така щеше да бъде още четири часа. Не й пречеше този денонощен цикъл, когато оставаше вътре почти винаги през тъмната му част. Но навън беше различно.

Усещаше тежкото мъждиво небе като налягане, притискаше шията й отзад, влошаваше главоболието. Струваше й се, че тъмнината пренася звук, като го приглушава и разкривява, макар да знаеше, че е невъзможно.

Само златните нишки на опазващия Града изкуствен интелект се виждаха по-добре в този нощен час, отколкото денем. Очертаваха овали и спирали под краката им, пропълзяваха по основите на някои здания чак до втория етаж като натрапчива плесен, блещукаха в здрача. Три стръка морска трева стъпваше по тях толкова предпазливо, че у Махит се прокрадна подозрението да не е уплашена.

Не носеше облакохвата на лицето си. Свали го още щом излязоха от покоите на императора и го прибра в жакета си. „Не сме никъде“, каза тогава и според Махит това означаваше, че ще вървят в Града, без да оставят електронни следи от официалното присъствие на Три стръка морска трева. Сега крачеше подире й в тъмния простор и се питаше дали така отлага някакъв сблъсък с Града, който бе отказал необяснимо да се държи както тя бе поискала от него.

И вместо това я обгори със син огън, сякаш дори не беше гражданка. Сякаш съвършеният алгоритъм, с който Десет бисера се гордееше толкова, я бе обозначил като нещо чуждо, което не бива да допуска. Зараза, която да изпепели със същия онзи син огън.

Такива образи се мяркаха в главата й само защото се промъкваха към Източния дворцов квартал посред нощ, а Три стръка морска трева вероятно би се присмяла, ако ги споделеше с нея. Всичко беше заради срещата с Шест посоки, която я разстрои силно — скрито напрежение, избиващо като въздушни мехурчета по повърхността.

„Гражданска война.“ Градът във война със самия себе си.

Дали императорът не беше прав в желанието си да използва имаго-машина, за да не позволи на този огромен всепоглъщащ звяр, на тази империя да впие зъби в собствената си плът?

Източният дворцов квартал беше по-добре осветен от Земния, но също изглеждаше чудновато: яркото сияние струеше от неонови тръби — червени, сини, оранжеви, които очертаваха посоки през площадите като пътеводители към една или друга правителствена сграда. Три стръка морска трева се подвоуми пред място, където тези указатели на изкуствения интелект се събираха като възел, после раменете й се напрегнаха видимо, тя кривна встрани по осветена в оранжево алея и махна с ръка на Махит да я последва. Белите цветя покрай тротоарите сякаш бяха обгърнати от пламъци.

Явно бе будувала твърде дълго, щом й се привиждаше огън сред картините от цветя. В това беше проблемът — не халюцинации, в липсата на които беше почти убедена, а в недоспиването, в адреналина, който произшествието с отровното цвете и разговорът с Шест посоки бяха изцедили от нея.

И все пак попита тихо:

— Отбягваш Града ли?

Три стръка морска трева не спря.

— Не. Само че няма да рискувам.

Не бяха говорили за случката на Девети централен площад. Нямаше време за това в покоите на Деветнайсет тесли. Или не им се струваше подходящо място под всевиждащите очи на записващите устройства в канцеларията на езуазуакат. Заради мрака или чувството, че губи опора под краката си, или заради развързващо езика съчетание на едното и другото, Махит каза:

— Досега не ти е причинявал такова нещо, нали? Да те сметне за човек, когото трябва да вкара в правия път.

— Не, разбира се.

— Патриций втора класа, стояща над дребните наказания.

— Спазваща законите гражданка на Тейкскалан, госпожо посланик.

Махит трепна. Протегна ръка и докосна леко рамото на Три стръка морска трева.

— Съжалявам.

— Защо?

— Не мога ли да съжалявам, че съм те уязвила морално?

— Можеш, но не мисля, че това е практично запълване на времето. Градът… бях изненадана.

— Ти изпадна в шок, а не беше изненадана.

Три стръка морска трева се закова на място, обърна се и вдигна глава да погледне Махит.

— След това бях изненадана — натърти безпрекословно. — По-късно имах предостатъчно време да съм изненадана. Махит, в болницата няма какво да правиш, след като приключиш с рецитацията на най-трудния политически акростих, който знаеш, за да се увериш, че Градът не е увредил дълговременната ти памет.

— Не биваше да говоря за това.

— Не съм толкова крехка — увери я Три стръка морска трева. — Мога да понеса, ако моята варварка се чуди дали цивилизацията няма да ме подложи на токов удар още веднъж.

— Смяташ, че се чудя за това ли?

— Аз бих се чудила на твое място. — В тъмнината Махит виждаше очите й като черни камъчета без зеници, чужди като небето над главите им. — А, да — и дали е имало подобни инциденти с други хора и при какви обстоятелства. Бих могла да си задам и този въпрос.

— Имало ли е? — подхвърли Махит.

— Повече, отколкото предположих. Осем през последните два месеца. Двама са умрели.

Махит не знаеше какво да каже — със „съжалявам“ не й провървя, а „аз съм виновна“ щеше да бъде натрапчива молба за отрицание, което тя не заслужаваше, защото вероятно беше виновна за това. Или Искандр беше виновен. Или размириците, с които Искандр беше свързан някак. Наближаващото рухване на реда.

— Казах ти, че бях изненадана — съвсем благо промълви Три стръка морска трева. — Хайде, Махит. Трябва да вървим още двайсет минути до твоя апартамент.

И по целия път на Махит й се струваше, че Градът ги наблюдава дори без облакохвати, които да оставят електронните им следи. Долавяше това и си казваше, че пак вижда каквото го няма. Да, беше проблем, че Градът убива или наранява граждани, но може би не я засягаше. И може би тя нямаше никаква вина за това. Нямаше как да е виновна за всичко. Можеше да се откъсне достатъчно от повествувателните склонности на тейкскаланското мислене, за да повярва в това. Можеше.

Мъжът в посланическия апартамент на Махит беше размит силует между високите прозорци: тъмни дрехи, тъмна коса, невидим в сумрака, преди да шавне. Махит го видя първо като проблясък, някакъв инструмент в ръката му отрази светлината от преддверието с бял пламък, после той се стрелна към нея. Тя бе направила две крачки след рамката на прибралата се в стената врата. Три стръка морска трева си сложи отново облакохвата за контакт с вратата, сега стоеше отляво и встрани…

Почувства ужаса като ритник в гръдната кост. Разумен човек би побягнал. Махит открай време си представяше, че ще хукне при пряка физическа заплаха — отпадна от тестовете за бойни заложби в Лзел съвсем рано, нейният инстинкт за самосъхранение се оказа твърде силен, също като уплахата й. Мъжът (имаше нещо страшно познато в лицето му, щом се показа в разсеяната светлина от преддверието) й се нахвърли с острия предмет в лявата ръка. Очерта се като игла, дебела колкото трън, проблясваща мътно от някаква течност по върха, и Махит си помисли „отрова, намазана е с отрова“, докато отскачаше заднешком — загуби равновесие и падна на пода, удари основата на пострадалата си длан. Разтърсващата болка стигна, за да се заблуди, че той я е пробол. Пак тази плашливост.

— Какво, мамицата му… — започна стоящата при вратата Три стръка морска трева.

Махит видя как мъжът се огледа, смръзна се в миг от промяната в положението… и тогава го позна по същото изражение на изненада и потрес, нали го бе зърнала да гледа така, когато Трийсет делфиниума го дръпна от нея в коридорите на Земния дворец. Не можеше да си спомни името му. Той се опита да я привлече за каузата на Една мълния, а Трийсет делфиниума го заплаши… и ето го в апартамента й, вдигна ужасната си игла, за да замахне към Три стръка морска трева. Махит се сети за ксауитл — контактната отрова, после и за инжектираните, в главата й се изредиха всички невротоксини, които познаваше, всички до един гадни… нападателят беше бърз… и беше немислимо Три стръка морска трева, още страдаща от токовия удар на Града, да се отърве, ако той я прободе.

Махит се търкулна и заби рамо отстрани в коляното му с цялата сила, която успя да събере. Сграбчи глезена му, вдигна го рязко от пода, вкопчила двете си ръце в кожата на обувката, и усети поразителна болка — мехурите под бинта сигурно се бяха спукали. Всичко под лакътя й сякаш се превърна в течен огън, стичащ се на разтопени капки. Мъжът падна. Все още ужасена, тя освирепя, адреналинът почти заличи всичко наоколо в някаква особено блаженство — издрапа върху него, възползва се докрай от своя варварски ръст и дължината на своите нетейкскалански ръце.

Той изпсува и я преобърна — оказа се силен, нали бил служил във флота, в Осемнайсети легион под личното командване на Една мълния, трябваше да е силен, — но здравата й ръка се вкопчи в яката на ризата, единият й глезен обви като кука бедрото му и мъжът се превъртя заедно с нея, озова се отгоре. Върхът на иглата доближаваше шията й. Щеше да опре в нея, да я потопи в парализа и задушаване, да се излее в мозъка й, да заличи и нея, и Искандр, и всичко, което представляваха заедно. Тя посегна отчаяно към китката му с омотаната си в бинт ръка. Стискаше въпреки безмълвния писък на болката от спуканите мехури.

— Не очаквах съпротива от тебе, мръсна варварка… — изплю думите той.

Но май му беше все едно дали е варварка, когато я убеждаваше да се присъедини към тейкскалански легион.

Махит изви китката му назад колкото можа, избута ръката му обратно към неговата шия. Краят на иглата одраска гърлото му, остави дълга резка там, избиха капчици кръв… плътта се поду мигновено… и стана лилава, мамка му, какво имаше в тази отрова? От мъжа се изтръгна утробен задавен звук. Тя усети как тялото му се вдърви… сгърчи се… и се разтресе в безсмислено, страшно мятане. Иглата падна от изтръпналите пръсти и тупна на пода до главата на Махит.

Тя го изтласка настрана, измъкна се назад, подпряна на задник и лакти. Мина времето за крясъци. Сега беше съвсем тихо, чуваше само хриптенето си.

След може би най-дългата минута в живота й чу съскането на затварящата се външна врата, щракнаха включените лампи горе. И Три стръка морска трева дойде да седне при нея. И двете опряха гръб на стената. В толкова нормалната светлина тялото на нападателя изглеждаше дребно, нелепо, изобщо не приличаше на нещо, което се бе движило, дишало и би могло да я убие. Иглата лежеше до него като замряла змия. С успокояването на дишането в паметта й изплува неговото име. Единайсет шишарки. Човек. Вече мъртъв.

— Ами… — подхвана пресекливо Три стръка морска трева — … несъмнено затънахме в нови проблеми. Ти добре ли си?

— Не пострадах — отвърна Махит.

Струваше й се най-благоразумно да каже само това. Три стръка морска трева кимна, Махит долови движението с ъгълчето на окото си. Не можеше да откъсне поглед от трупа.

— Хм… — изсумтя Три стръка морска трева. — Добре. Правила ли си това и друг път?

— За кое питаш — дали съм убивала ли?

Тъкмо това направи, нали? Повръщаше й се.

— Има основателни доводи, че беше самозащита, но може и така да го наречем, ако искаш. Е, убивала ли си?

— Не.

Три стръка морска трева протегна ръка и я потупа по рамото — колебливо движение като докосване на перце.

— Олеква ми от това, честно казано. Вече се питах дали хората от Станциите не са и избухливи насилници, освен че имат навика да носят покойници в главите си…

— Как ми се иска поне веднъж — каза Махит с някак безполезен и безсилен гняв — да си представиш, че съм способна да направя нещо просто защото така постъпват хората.

— Махит, повечето хора не…

— … не са причаквани в засада от непознат с ужасно оръжие в собствените им апартаменти, докато се изплъзват от единствената си съюзница, за да проведат тайна среща на чужда планета? Права си. Допускам, че това не се случва на тейкскаланците.

— Не се случва на никого — възрази Три стръка морска трева. — Поне не е обичайно.

Махит опря глава на дланите си и я отметна рязко, щом болната й ръка се плъзна по бузата. Обзе я внезапното, нелепо силното желание да заспи. Преди всичко да е между тесните безопасни стени на стая в Лзел, и то заспала, ако може. Стисна зъби, прехапа си езика отстрани. Това може би помогна. Не знаеше.

— Махит… — по-тихо каза Три стръка морска трева.

Пресегна се към скута й, хвана здравата й ръка, пръстите им се преплетоха. Кожата й беше суха и хладна. Махит изви глава и се вторачи в нея.

Три стръка морска трева вдигна рамене и не пусна ръката й.

— Случва се в историческите творби — промълви Махит глуповато, сякаш се опитваше да превърне думите в подарък: алюзия, поднесена на тейкскаланка. На жена, която хвана ръката й ей така, без причина. — Има го при Псевдо-Тринайсет реки. Не е съвсем същото, но е подобно. Когато яотлек Девет пурпура бил издебнат в засада при границите на изследвания космос…

— Не е толкова зле — отбеляза Три стръка морска трева, но плъзна палец по кокалчетата на юмрука й. — Ти само уби човек, а той несъмнено не е твоят таен побратим-клонинг, минал на страната на неправилните сили в империята. Когато пишат исторически творби, всичко вече изглежда по-лошо, отколкото е било.

Махит се усмихна неволно, въпреки че срещу нея лежеше труп, който бавно се подуваше червеникаволилав. Тя попита:

— Обясняват ли ви това, когато искат от вас да ги учите наизуст?

— Не бих казала — отговори Три стръка морска трева. — По-скоро е извод от собствения ми опит — който и да увековечава историята в писмена, има свой подход, поне наполовина избиващ към драма. Ами че в написаното от Псевдо-Тринайсет реки всеки е ужасно разстроен от сбъркана самоличност и неполучени съобщения, но ако прочетеш труда на Пет диадеми за същата завоевателна кампания, тя все насочва вниманието ти към снабдителната верига, защото неин покровител е бил министърът на икономиката…

— В Лзел нямаме съчиненията на Пет диадеми. Това ли е истинското й име?

— Махит, ако името ти беше Пет шапки и живееше в златната ера на епичната историография, когато всеки друг е пирувал в двореца и е бил привличан като свидетел на военните кампании, ти също щеше да публикуваш трудовете си под псевдоним.

Три стръка морска трева беше толкова искрено сериозна, та Махит не усети как се разсмя на кратки изблици, от които я заболяха гърдите. Може и да беше истеричен пристъп. Твърде вероятно обяснение, а това си беше проблем. Половин минута не успяваше да си поеме дъх. Три стръка морска трева стисна леко пръстите й и тя издиша наведнъж през зъби.

Когато овладя гласа си, Махит каза:

— Сещаш ли се за причина мъж, който се държа грубо с мен на поетичното състезание в двореца, да се опита да ме убие преди малко?

— Това ли било? — Три стръка морска трева пусна ръката й. — Помниш ли името му?

Тя се надигна и пристъпи към трупа с прибрани гнусливо зад гърба ръце, сякаш се боеше да не го пипне случайно. Приклекна и се взря в него. Краищата на жакета й опряха в пода като току-що разгърнали се крилца на новоизлюпено насекомо.

— Шишарки… Струва ми се, че е Единайсет шишарки. Но не бях трезва тогава. И той не беше.

— Разкажи ми как се срещнахте — поиска Три стръка морска трева.

Побутна главата на мъжа с върха на обувката си, за да огледа лицето.

— Търсеше каквито ще да са хора, които още не са станали поддръжници на Една мълния — започна Махит. — А после аз го обидих. И той се опита да ме… сграбчи? Причини ми болка. Тогава Трийсет делфиниума го накара да ме пусне…

— Не бива да се шляеш без мен — каза Три стръка морска трева, но не прозвуча като упрек. — Значи той те е познавал. Поне отскоро. Колкото да му станеш неприятна. Така… аз не го познавам, а той не носи ничии цветове или символи… не че убиец би ги носил, каквото и да им приписват в поезията или историческите творби…

— Значи допускаш, че е убиец.

Три стръка морска трева се изправи.

— Имаш ли други догадки?

Махит сви рамене.

— Отвличане, кражба… може би някой е искал да попречи на срещата, макар да не се сещам кой би могъл да научи…

— Освен мен — вметна Три стръка морска трева, гласът й само загатваше ехидство. — И Дванайсет азалии, който те помоли да се срещнете тук.

— Ако започна да предполагам, че ти се опитваш да ме убиеш…

Три стръка морска трева махна с ръка в нехайно отрицание.

— Предположи, че не се опитвам. Не се ли споразумяхме още през първия ти ден тук? Не се опитвам да те саботирам, а ти не си идиотка. Убийството също е вид саботаж.

След онзи разговор — в същата стая! — сякаш се изнизаха месеци, макар Махит да съзнаваше ясно, че са минали само четири дни. Пет, защото слънцето щеше да изгрее ей сега.

— Значи приемаме, че не си ти, за да опростим нещата. Остава Дванайсет азалии и… всеки, който може да е прехванал съобщението, преди да стигне до мен. Нали той спомена, че го следят.

— Онзи, който може да прехване съобщение в инфоекранче, или трябва да е бил там, когато той го е изпращал, или да е от министерството на информацията, за да махне печата, а после да сложи нов.

— Министерството на информацията… значи пак ти или Дванайсет азалии.

Три стръка морска трева се вгледа задълго в нея и въздъхна.

— Има много асекрети. Някои от нас вероятно работят за незнайния човек, който е искал смъртта на Искандр или твоята, или на Дванайсет азалии…

— Ами ако не е прехванато съобщение? — прекъсна я Махит. — Преди той… преди аз да го… съдя по думите му… той каза „не очаквах съпротива от тебе“, според мен е искал да ме заплаши, да ме накара да му дам нещо. Не мисля, че изобщо имаше намерение да ме убие. Мисля, че искаше онова, което е у Дванайсет азалии — имаго-машината, искал е да му я дам. Може да са го изпратили.

— Кой би го изпратил?

Махит щеше да каже „Една мълния“, но това би означавало, че всеки знае за имаго-машините — всеки в Тейкскалан, не само в двореца. Една мълния беше във флагмански кораб някъде из тейкскаланския космос… кога би могъл да чуе за това?

Затова предположи:

— Трийсет делфиниума? Ако се е възползвал от поведението на Единайсет шишарки към мен. Той му натякна нарочно, че е извършил посегателство и ще си поговорят за това по-късно…

— И Трийсет делфиниума би искал да вземе имаго-машина? Толкова е искал, че е изнудил придворен? Ами… Според мен не е изключено. — На лицето на Три стръка морска трева се мярна особено изражение — някак разсеяно и леко печално. — Махит, вашите имаго-машини са проблем.

— За нас не са.

„Само за Тейкскалан, който ги иска с такова настървение. Или иска да ги няма със същото настървение.“

— Не. — Три стръка морска трева се отдръпна от трупа, върна се при Махит и протегна ръка, за да я вдигне от пода. — Мисля, че са проблем и за вас… или поне ти имаш проблем, защото вече си казала за тях на някои от нас.

Махит хвана ръката й, въпреки че беше много по-висока от нея и нямаше голяма полза от помощта.

— Не бях аз — възрази, когато стана. — Искандр е казал, а аз никога не съм познавала онзи Искандр, който го е направил.

— Какво е да бъдеш не само един човек?

Толкова неприкрит въпрос — най-прямият, откакто Махит се озова на тази планета, — че я свари неподготвена. Стоеше на място и се опитваше да си изясни дори възможен ли е някакъв отговор, сплела пръсти с Три стръка морска трева, когато вратата звънна жално със своя дразнещ неблагозвучен акорд.

— Още убийци? — подхвърли Три стръка морска трева с излишно оживление.

— Дванайсет азалии, надявам се — каза Махит. — Ще отвориш ли?

Три стръка морска трева я послуша. Отмести се пъргаво встрани, докато даваше команда на вратата, сякаш ако не можеше да бъде видяна веднага, щеше да се опази от онова, което се канеше да нахълта. Но когато вратата се прибра в стената, отвън стоеше не някой друг, а Дванайсет азалии. Махит проследи как той осъзнаваше гледката: труп с лилаво лице на килима, светлината на утрото струи през прозорците, а те двете застанали като деца, които са счупили неволно безценна творба.

Тейкскаланската безизразност явно можеше да устои и на прозрението, че наскоро е извършено убийство. Може би имаше принос и фактът, че Дванайсет азалии също имаше вид на човек, преживял не по-малко премеждия тази нощ. По костюма от министерството на информацията личаха мокри петна, оранжевите маншети бяха вкоравени и зацапани. На едната му буза се виждаше кал, а косата му почти се беше измъкнала от опашката.

— Цветче, изглеждаш ужасно — отбеляза Три стръка морска трева.

— Тръстико, на твоя килим има мъртвец, няма значение как изглеждам аз.

— Всъщност килимът е мой — поправи го Махит. — А сега би ли влязъл, за да затворим вратата?

Щом вратата се заключи безопасно зад него (и тримата се озоваха вътре при покойника, малка тайна, добавена към всички огромни тайни на Махит), Дванайсет азалии бръкна под куртката си и извади нещо, увито в плат. Приличаше на покривало от моргата, сгънато прилежно в пакет. Подаде го на Махит.

— Госпожо посланик, вече ми дължиш услуга. Шест часа ме следяха, още три часа се крия в яма на градина с недостатъчен дренаж. Цялата тази история беше голямо развлечение, докато си разменяхме кодирани съобщения, но вече никак не е забавна. Да не споменавам и че си се сдобила с още един труп, докато вниманието ми беше насочено другаде… някой обади ли се на слънчевите, така ли ще си стоите бездейно?

— Цветче, тъкмо се канехме да го направим — неочаквано за Махит отговори Три стръка морска трева.

Махит разгъна плата. В средата беше малката стоманено-керамидна мрежа на имаго-машината на Искандр. Прецени, че е била изрязана много внимателно със скалпел: простиращите се фрактални краища на мрежата, където машината се сливаше с невроните, бяха запазени до пълното им изтъняване и отрязани чак там, където острието се е оказало твърде грубо за работа на микроскопично равнище. Дванайсет азалии не е знаел как да отдели фракталната мрежа — онази част от машината, която беше нейна обвивка и интерфейс — от ядрото, което съдържаше Искандр. Махит си каза, че то е непокътнато, недокоснато и от тънкото острие на скалпела. Машината може би още беше готова за употреба. (За какво? Да записва друг? Или да се опита да стигне до онзи Искандр, мъртвия посланик? Каквото е останало от него. Подвоуми се и реши засега да не споменава тази идея пред никого.)

Взе машината от плата, в който Дванайсет азалии я бе загърнал — не по-дълга от последната става на палеца й, — и я пусна във вътрешния джоб на жакета си.

— Мислех — каза тя, — че можем да почакаме, докато дойдеш и ми донесеш незаконно извлечената машина, заради която те помолих да оскверниш трупа на моя предшественик. Преди да повикаме когото и да било.

Щом Три стръка морска трева беше готова заради своята приятелка да излъже за обаждането в полицията, защо Махит да не помогне. Така май беше най-лесно. И може би дори беше най-лесно да повикат слънчевите, да съобщят за… инцидента — още преживяваше замайващ ужас от мисълта да го нарече убийство, от спомена как усети, че Единайсет шишарки се превръща в труп върху нея, — да разкажат точно какво се случи. Мъж бе влязъл с взлом в апартамента на посланичката, последва схватка, при която той беше убит със собственото му оръжие.

— Е, сега я имаш — казваше Дванайсет азалии през това време — и можеш да си я задържиш — следяха ме още от мига, когато излязох от моргата на министерството на правосъдието, госпожо посланик. И то хора от собствения разследващ отдел на министерството — шибаните мъгливи тръгнаха подире ми, онези призраци в сиви дрехи. Стори ми се, че се отървах от тях, когато прекарах цял час във водна градина, но може и да не съм успял… или моето съобщение е било прехванато, когато ти писах за срещата тук. Някой много добре осведомен държеше под око тялото на твоя предшественик, а аз трябваше да използвам общодостъпен терминал, за да запиша инфоекранчето и да ти го изпратя.

Може да е била Деветнайсет тесли. Махит си спомни колко бързо дойде тя в моргата, малко след като бе предложила изгарянето на трупа на Искандр по подобаващия ритуал на Станциите. Но можеше да бъде и още кой ли не, особено Осем примки, ако специалната полиция на министерството на правосъдието наистина е проследила Дванайсет азалии. В това беше проблемът с цялата бъркотия — твърде много хора проявяваха интерес към Искандр. И много повече хора проявяваха интерес към самата Махит: постигна го съзнателно, превърна се в обект на вниманието им с надеждата да научи кой е убил предшественика й, а сега не можеше да се измъкне от положението, дори да опитваше.

Дори ако не бе правила нищо, а си седеше в апартамента, за да върши работата, за която бе дошла тук, щяха да проявяват прекалено силен интерес към нея: Осем примки нарочно бе повикала твърде показно нова посланичка на Лзел. Не би имала шанс да остане неутрална, каквото и да направеше.

— Още ли те следят? — попита Махит.

Дванайсет азалии въздъхна.

— Не знам. Не си падам по практическите занимания с шпионаж.

— Само по непрактичните — изтърси Три стръка морска трева.

Дванайсет азалии изви очи от досада, а тя вдигна рамене, което като че го успокои.

— Май ще научим тъй или иначе — каза Махит. — Ако някой се опита да убие и тебе също като мен.

— Убийци и преследвачи — промърмори Дванайсет азалии. — Тъкмо каквото ми трябваше. Ако бях благоразумен човек, госпожо посланик, не само щях да повикам слънчевите, а и да им подскажа, че си ме изнудила да извърша… уф, трябва да има някаква дефиниция за престъпление при кражба от покойник. Тръстико, има ли такова престъпление в закона?

— Нарича се плагиат — отвърна Три стръка морска трева, — но е трудно доказуемо в съда.

— Не е смешно.

— Смешно е, Цветче, но само защото е страшно.

Махит им завидя за тази лекота в общуването между приятели. Щеше да бъде много по-лесно, ако…

За нея нямаше нищо лесно. Имаше имаго-машината на Искандр, труп и предложението на императора, надвиснало като тежест, окачена на въже: да сподели с него технологията на имаго, за да отклони флота, насочил се към Лзел, и да предаде на Тейкскалан всичко, което нейната Станция бе съхранявала през четиринайсет поколения. Изведнъж се сети за по-малкия си брат, представи си как му отказват имагото, към което го насочват неговите способности, представи си го отведен от Станцията и отгледан на някоя тейкскаланска планета… той беше на девет години, твърде малък да разбере нещо освен романтичната привлекателност на идеята… не че тя се справяше много по-добре.

„Искандр, защо си се съгласил?“ Попита го с интимното „ти“ в езика на Станциите, тихо в пустотата на главата си, където трябваше да чува неговия глас, глас на човека, в когото двамата трябваше да се превърнат с всички негови знания и целия неин кръгозор.

„Нямам представа — отговори й Искандр ясно като камбанен звън, — но мога да си представя, че вече не съм имал по-добри възможности за избор.“

Боцкане във всички нерви на ръцете й и нагоре от петите. Все едно мъртвецът бе успял да я убоде с отровната си игла. Махит се тръшна на дивана. Ако Искандр се връщаше… може би стигаха количествата адреналин при пряка заплаха за живота, за да преодолеят повредата при тях двамата. Безсмислица от физиологична гледна точка, но само за това успя да се сети.

„Ти ни насади в забележителен куп неприятности, нали…“

И само шум. Прекъсване. Усещането беше като от късо съединение в нейния мозък. Колкото и да се опитваше да стигне до него, Искандр изчезна както преди да се обади, а на Махит й се виеше свят, сякаш пропадаше през дупка в съзнанието си в бездънната яма, където трябваше да бъде връзката между нея и имагото й.

12

„ИГРАТА ПРОДЪЛЖАВА!

Елате и вижте как ЛАБИРИНТЪТ от Звъниград среща ВУЛКАНИТЕ от Южна централна в най-нетърпеливо очаквания мач по амалицли на сезона! Никакви затваряния на метрото не могат да спрат нашите играчи! Още има билети в продажба чрез облакохватите или на касите на стадиона „Северен Тлачтли“. Елате да се позабавлявате!“

Рекламна листовка за игра с топка, отпечатана на

249.3.11-6П и разпространявана в областите

Вътрешна, Звъниград, Южна централна и Тополите

„[…) минаха още пет години след последното ти завръщане в Станция Лзел; съветничката по наследството има голямо желание да съхрани и да обнови до текущото й състояние твоята имаго-линия за идните поколения, но и аз бих искал да чуя от твоята уста какво е състоянието на Тейкскалан понастоящем; ти стана твърде неразговорлив през тези пет години, Искандр, не мога да се оплача от непрекъснатите ти успехи в работата, за която те избрах, и все пак удовлетвори любопитството ми — върни се у дома при нас поне за малко […]“

Съобщение, получено от посланик Искандр Агхавн, с подател Дардж Тарац, съветник от името на миньорите (087.1.10-6П, тейкскаланско летоброене)

Слънчевите пристигнаха доста бързо след обаждането: трима с еднаквите златисти шлемове, безлики и делови. Повика ги Три стръка морска трева, като свърза по някакъв начин своя облакохват с алармената система на вратата, а после изигра убедително яростна изненада и треперлив глас — всъщност според Махит тези емоции едва ли се различаваха много от истинските й преживявания, просто ги изрази целенасочено, каквито и неизчерпаеми резерви от чувства да имаше асистентката й, те неизменно или се проявяваха нарочно, или се отприщваха в необуздана истерия. Чак се уморяваше от мисълта за самообладанието на Три стръка морска трева.

Може би се чувстваше уморена и защото будуваше от почти трийсет и два часа. Сънят беше невъобразимо далечна територия, запазена за хората, които нямаха трупове в апартаментите си. Слънчевите или бяха обзети от групова завеяност, или просто й повярваха: върнала се в апартамента си и вече покойният мъж я нападнал, в последвалата схватка го погубило собственото му оръжие. Не, Махит не бе виждала досега оръжие като тази дебела игла. Не, нямаше представа как този мъж се е промъкнал вътре. Не, не знаеше кой го е изпратил, но в този период на размирици несъмнено имаше какви ли не възможни обяснения.

Не излъга нито веднъж. А те приеха думите й на доверие.

Искандр пак отсъстваше, но сега беше различно — по време на целия разпит усещаше боцкането в дланите и ходилата си, сякаш нейните крайници се бяха превърнали от плът в променлив електрически огън… обаче не беше същинско изтръпване. Същото усещане както в миговете преди проблясъците на имаго-памет, но вече постоянно и без съпътстващите видения. Увреждане на периферни нерви, само че тя не си бе увредила нищо. Освен ако имаго-машината в основата на черепа й я увреждаше и в момента, докато отговаряше на тейкскалански безстрастно и спокойно. Мястото, което трябваше да бъде заето от Искандр, приличаше на пустотата в мехур, на липсващ зъб. Празнота, която все едно напипваше с език, само че в мозъка. Ако упорстваше прекалено, замайването пак я сграбчваше. Опитваше се да престане. Изобщо нямаше да си помогне, ако припадне точно сега.

— Патриций първа класа Дванайсет азалии — каза един от слънчевите и се завъртя към него с машинна точност, сякаш беше вихрушка на ролкови лагери, — каква е причината да дойдете толкова рано в апартамента на посланик Дзмаре?

Аха… Може и да не й бяха повярвали, може би се държаха хитро. Ще си послужат с Дванайсет азалии, за да пропукат версията й като херметичността на индивидуална капсула и да източат прикритието й като въздух.

— Посланичката ме помоли за среща — отговори Дванайсет азалии, а това никак не беше добре за нея.

— Така е — намеси се Махит. — Желаех да се срещна на закуска с Дванайсет азалии, за да обсъдим… — ровеше в ума си за някаква тема, която с нищо да не буди подозрения — … молбите, изпратени до министерството на информацията от граждани на Лзел през периода, когато нямаше действащ посланик.

Ето, измисли го.

Златистата лицева маска успя да изрази цялото недоверие на извита вежда, ако това изобщо беше възможно.

— Да, изглежда тъкмо като крайно неотложен проблем, който трябва да бъде обсъден преди началото на работното време.

— И двамата с патриция имаме твърде натоварен график. Срещата на закуска беше удобна за нас. Или поне беше удобна, преди да ме нападне влезлият с взлом човек — натърти Махит.

Струваше й се, че напрежението ще я изтръгне извън кожата й. Смъдене в нервите, смътно леко треперене от недоспиване. Усмихна се като жителка на Станциите, чудеше се дали слънчевият е трепнал зад маската си. Всичките й зъби бяха оголени. Като на череп.

Друг от слънчевите попита с мек като коприна глас:

— Дванайсет азалии, какво е сполетяло вашия костюм? Май сте паднали във вода.

Махит бе виждала и други тейкскаланци да се изчервяват, но само Дванайсет азалии се възползва толкова майсторски от това: матовата червенина на срама плъзна по кафявата гладкост на бузите.

— Това е твърде… аз бях малко притеснен заради онези демонстрации… и се спънах. Паднах в градина като някой пияница, но беше прекалено късно да се върна вкъщи, щях да закъснея за срещата…

— Иначе добре ли сте? — пожела да знае слънчевият.

— Ако пренебрегнем унизителното преживяване…

— Да, разбира се.

Три стръка морска трева, сгушена в края на дивана с подвити крака, каза:

— Ще отнесете ли трупа? Много неприятна гледка е.

Още говореше треперливо, сякаш едва се владееше. Махит се питаше дали и тя е спала освен в краткия момент, когато я завари да дреме пред приемната на императора. Вероятно не.

Още в първата седмица след пристигането си в Града се превърна в същинска разрушителна стихия. Поне за Три стръка морска трева. (И за Петнайсет двигателя… И за Искандр…) Искаше да направи нещо. Да натисне така, че нещо да се пречупи в нейна полза поне веднъж.

— За втори път през тази седмица бяхме застрашени пряко — започна тя. — След бомбения атентат и общото състояние на вашия Град заради подготовката за война… — Въздъхна подчертано. Политическите размирици са толкова противни. — Помислих, че ще бъде най-добре да уредя среща в собствения си апартамент вместо на място, където бихме имали лошия късмет да ни попречат, но ето какво се случи.

И тримата слънчеви я погледнаха. И тя се взря в техните студени маски, стиснала зъби.

— Бихме искали да ви напомним, госпожо посланик — изрекоха заедно в чудат хор, който я накара да се запита: „Града ли представляват, същия изкуствен интелект, който управлява стените, осветлението, вратите, те също ли са погълнати от алгоритъма на министерството на науката?“, — че яотлек Една мълния ви предложи своята лична закрила. А вие отказахте.

— Нима намеквате, че тези неприятности не биха се случили, ако посланичката се бе съгласила? — намеси се Три стръка морска трева. — Защото това е крайно интересна догадка, когато я изказват имперски полицаи.

Слънчевите се завъртяха плавно и безупречно, за да насочат вниманието си към нея. Тя изви вежди, ококори се, за да лъсне бялото на очите — предизвикваше ги да й направят нещо.

— Има процедури — каза един от тях с безукорно самообладание — за официално предявяване на такива обвинения, асекрета Три стръка морска трева. Бихте ли желали да се възползвате от тях? Ние сме на ваше разположение, както сме на разположение на всеки гражданин на империята.

И това, каза си Махит, също беше заплаха — не толкова пряма, от което не ставаше по-малко хищническа.

— Може би ще си уговоря среща в министерството на правосъдието — отвърна Три стръка морска трева, чието изражение не се променяше. — Приключихме ли тук? Ще махнете ли този окаяник от килима на посланичката?

— Това е местопрестъпление, където се провеждат следствени действия — заяви слънчевият. — Говоря за цялото жилище. Предлагаме на посланичката да намери друг подслон, докато трае разследването. По видяното в сутрешните новини преценяваме, че тя има много възможности за избор.

Махит погледна Дванайсет азалии над рамото на слънчевия (само той от тримата би могъл да гледа новини тази сутрин), но той само вдигна рамене. Не знаеше какво е пропуснала. Може би само коментар за неприличното обвързване на посланичката на Лзел с езуазуакат Деветнайсет тесли.

— Кога бих могла да се надявам на достъп до жилището си?

Все още говореше учтиво, макар и натъртено: всички вече бяха настръхнали — и тя, и асистентката й, и слънчевите.

Един слънчев вдигна рамене необичайно изразително. Някакъв неврологичен призрак на Искандр се мярна в големите мускули по собствените рамене на Махит — и той бе свивал своите по същия начин, — такова движение на раменете беше показно, безгрижно, направено предимно с мишниците (той присъстваше ли, или не, как й се искаше да има поне смътна представа).

— Когато приключим разследването — заяви слънчевият. — Разбира се, вие можете да напуснете мястото. Разбираме, че смъртта на този мъж е настъпила случайно.

Значи няма да я арестуват за убийство. Само я прогонват — отново, този път от собствения й апартамент, от дипломатическата територия на Лзел…

Имаше имаго-машината на сигурно място в ризата си, само че нямаше пощата. А заедно с нея нямаше достъп до каквито и да е указания, които би могла да получи от Лзел. Указания за нея, не предупреждения към мъртвия Искандр да се пази от нея. Указания, в които са отчетени проблемите на жива посланичка на Лзел. Обърна се към Три стръка морска трева, сви рамене на свой ред (опита се да го направи посвоему, не да подражава на тейкскаланците) и каза:

— Да излезем, за да не пречим на тези полицейски служители…

Ако можеше просто да си вземе кошницата с инфоекранчета до вратата… Там имаше съобщение от Лзел, нещо напечатано на пластмасово фолио като всички заповеди у дома, после навито на тръбичка, като че пощенският служител бе опитал да му придаде вида на пръчица с инфоекранче.

Плъзна ръка по кошницата на излизане… и притисна тръбичката с пръсти към дланта си.

— Госпожо посланик — укори я някой от слънчевите, когато посегна натам. — Не се тревожете, няма да отворим вашата поща. Нямаме такова равнище на достъп.

Но ако имаха, биха я отворили, тя беше уверена в това. Махит остави истинските инфоекранчета в кошницата, сякаш се смути от порицанието, и оголи зъбите си в усмивка, без да се притеснява от грубостта.

— Постарайте се да не го правите.

После вратата към мястото, което уж трябваше да е безопасно, вече се затваряше зад тримата и те останаха сами сред Града, просто нямаха къде да отидат.

— Някога правех това след прекарана цяла нощ в библиотеката, ако не оставаше време да се прибера у дома преди следващите лекции — каза Три стръка морска трева.

Подаде на Махит паничка със сладолед, която купи от търговец, превърнал в сергия моторна кола под клонесто дърво с червени листа.

“Не й вярвай — вметна Дванайсет азалии. — Сладоледът в градски парк обикновено следваше цяла нощ, прекарана в някой клуб“.

— Тъй ли било?

Махит гребна малко сладолед с еднократната пластмасова лъжичка, добавена към купичката — оказа се гъст и гладък, приготвен от сметана, чийто източник наскоро е бил някой бозайник, но тя нямаше намерение да уточнява към какъв вид принадлежи това млекопитаещо. Когато завъртя лъжичката в светлината на ранното утро, сладоледът лъсна в бледо златистозелено. Стори й се, че извършва някакъв ритуал, когато попита:

— Това може ли да ме отрови?

— Направен е от зелен каменоплод, сметана, спестено масло и захар — отговори Три стръка морска трева — и съм убедена, че имате последните две съставки в Лзел. А за първите две ще повторя, че с тях храним и бебета. Ако не си алергична към лактоза, според мен нищо няма да ти се случи.

Махит имаше опит с лактозата почти само във формата на сухо мляко, което изобщо не й вредеше. Пъхна лъжичката със сладолед в устата си. Усети го стряскащо сладък, с топенето придоби сложен вкус, който беше приятен за нея — вкус на зеленина, и то богат, обгърнал целия й език. Взе още от купичката и облиза лъжичката. Първата храна, която опитваше, след като отровното цвете за малко не я уби… и първият опит за убийство снощи, какво й се случваше… а усещаше как кръвната й захар се измъква полека от ямата, в която я бе изтървала. Чувството, че е изгнаница в Града, започна да изглежда не чак толкова притеснително.

Три стръка морска трева ги бе довела на моравата — старателно поддържано хълмче, покрито със синкавозелена трева, която нямаше никакъв аромат, обградено от все същите дървета с червени листа, чиито клони почти докосваха земята. Приличаше на малко бижу, блещукаща част от Скъпоценния камък на света. Без да се притеснява за костюма си (бездруго беше намачкан, Махит си каза, че петната от тревата вече нямат значение). Три стръка морска трева седна и се зае да изяде сладоледа си съсредоточено и усърдно.

— Дори не знам защо още съм с вас — подхвърли Дванайсет азалии, проснал се по гръб на тревата. — Слънчевите не изритаха мен от апартамента ми.

— От солидарност — отвърна Три стръка морска трева. — И заради твоята доказана неспособност да не си търсиш белята.

— Тръстико, досега не сме затъвали в такива неприятности.

— Да — потвърди тя весело.

— Това беше… странно, нали? — попита Махит. Неспирно превърташе всичко в главата си. Колко лесно убеди слънчевите, че е действала при неизбежна самоотбрана. И тяхната не особено прикрита заплаха, че ако се бе поставила под закрилата на Една мълния в министерството на войната — в Шестте протегнати ръце, — нищо подобно не би я сполетяло. — Те просто… ни пуснаха да си вървим. Изгониха ни от моя апартамент, не поискаха да чакаме в някой полицейски участък, за да бъдем разпитани. Въпреки големите неприятности, в които несъмнено затънахме.

— Не е чак толкова необичайно, че ни позволиха да си тръгнем — изтъкна Три стръка морска трева. — Не знам как съдебната власт във вашата станция тълкува самоотбраната, но когато някой тук заяви, че е действал при самоотбрана, отношението към него е достатъчно благоприятно.

— Странно беше, когато слънчевите заявиха, че не би ти се наложило да извършиш убийство при самоотбрана, ако се бе оставила на грижите на военното министерство — добави Дванайсет азалии и сви рамене пресилено. — Както и подбудите на Тръстиката тутакси да отговори на заплахата им.

Махит облиза и обратната страна на лъжичката, за да усети още от вкуса на зеленина. После подбра думите си по-внимателно отвсякога:

— На кого служат слънчевите?

— На Града — отговориха Три стръка морска трева и Дванайсет азалии заедно, в един глас.

Отговор по навик. Заучен — отговор, подсказван от тейкскаланското повествувание за света.

— И кой ги управлява! — настоя Махит.

— Никой — увери я Три стръка морска трева. — Абсолютно никой, в това е същината — отговорни са пред изкуствения интелект на Града, централния алгоритъм, който бди над…

— Същото е като с метрото — вметна Дванайсет азалии. — Те са част от Града, затова служат преди всичко на императора.

Махит помълча, опитваше се да налучка границите на въпроса, правилния начин да го зададе.

— Алгоритъмът на метрото е създаден от Десет бисера… — започна тя, замислена за проблесналия спомен от имагото как Десет бисера бе извоювал своя министерски пост — с безпогрешен алгоритъм.

— Десет бисера не контролира слънчевите — възрази Дванайсет азалии. — Те са хора.

— Хора, които реагират на потребностите на Града — проточи Три стръка морска трева, обмисляше идеята. — Хора, които отиват там, където Градът им казва, че трябва да бъдат… а централното ядро на изкуствения интелект наистина е под управлението на министерството на науката, предполагам…

Махит я прекъсна:

— Кой контролира Шестте протегнати ръце?

— Министър на войната е Девет реактивни струи. Тя е нова, в Града е по-малко от три години… но нейната служба във флота е безупречна, чак дразни — веднъж се наложи да проверя сведенията за нея в базата данни на министерството на информацията.

— А би ли могла тя като министър на войната да промени определението за потребностите на Града? — попита Махит. — Съвсем… произволно.

— Какво прелестно ужасно подозрение — промълви Три стръка морска трева меко и изнурено. — Нима намекваш, че две от министерствата на нашето Сияйно величество заговорничат, за да покварят полицията?

— Не знам. Но и това е едно от правдоподобните обяснения за случилото се тази сутрин.

— Правдоподобно не означава и вероятно — изтъкна Дванайсет азалии.

В гласа му прозвуча обида. Тази догадка го разстрои. Махит не можеше да го укори за това — идеята си беше смущаваща. Не се сещаше за причина министерството на войната да направи такова нещо, дори ако има възможност.

„С колко ли очи Градът ни гледа в момента?“

— Цветче, ти обсъждай това с посланичката, но аз ще подремна — каза Три стръка морска трева.

— Сериозно? — слиса се Махит.

Три стръка морска трева бе изяла своята порция сладолед, свали жакета си, легна демонстративно по корем на тревата и опря чело на скръстените си ръце. Говореше приглушено.

— Будувам от трийсет и девет часа. Главата ми е съвсем мътна, също като твоята, Махит. Нямам представа какво да правя с твоите машини на безсмъртието, с възможния заговор между министерствата на науката и на войната, а и със самата война и с факта, че разни служители на нашето правителство искат твоята смърт, срещу което ще се възпротивя решително и по професионални, и по лични подбуди, пък и ти още не си споделила с мен какво ти каза императорът…

— Говорила си с Негово сияйно величество? — стъписа се Дванайсет азалии.

— По лични подбуди? — възкликна Махит едновременно с него.

Три стръка морска трева се подхилваше.

— Ще дремна — повтори тя. — Поговори с Цветчето, Махит, или поспи, приличаме на стажанти асекрети след купон, никой няма да ни закача в парк насред Четвърти източен, а аз… ще измисля някакъв план, когато се събудя.

Затвори очи. Махит видя как се отпусна тялото й и май нямаше особено значение дали спеше, или само се преструваше.

— Така ли се държеше и когато бяхте студенти? — промърмори с чувството на пълна безпомощност.

— Да, беше си същата… в не толкова плашеща версия — увери я Дванайсет азалии. — Ти наистина ли си била на аудиенция при Шест посоки?

„Осемдесет мирни години“, каза й императорът по време на тази аудиенция. Изрече думите с такова настървение, с такъв нескрит копнеж. Осемдесет години, през които чиновниците се чувстват в такава забележителна безопасност, че предпочитат да дремят на тревата, вместо да си осигурят политическа закрила. Огромната дъга на небето беше толкова синя и безкрайна, Махит се чувстваше толкова мъничка под нея. Никога нямаше да свикне с безграничността на планетите, дори ако по-голямата част от планетата е град.

— Да, бях — отговори тя. — Но сега не мога да говоря за това.

— А ти колко дълго си будувала?

— Колкото нея, струва ми се.

Може би и по-дълго. Махит загуби представа за изминалото време. Лош признак. Още усещаше боцкане в пръстите, почти бяха изтръпнали. За пръв път й хрумна въпросът как ще се чувства, ако това продължи завинаги, ако уврежданията й са безвъзвратни. Ако всичко, което докосва някога, е като смътно електрическо парене, а не усещане.

Дали би могла да се примири. Не беше уверена в това. Изведнъж й се доплака.

Дванайсет азалии въздъхна.

— Макар че ми е неприятно да го кажа. Тръстиката май е права. Легни. Затвори си очите. Аз ще… бдя.

— Не е нужно да го правиш — каза Махит със спонтанно желание да опази поне един човек от неудържимата бъркотия, в която се превръщаше всичко докоснато от Искандр.

— Вече оскверних труп, защото ти поиска, а сега говоря като в долнопробна холопродукция по „Деветдесет сплави“. Заспивай.

Махит легна, сякаш се предаваше. На тревата беше изненадващо удобно, слънчевите лъчи сгряваха замайващо кожата й. Усещаше като мънички бучици, притиснати в ребрата й, имаго-машината на Искандр и съобщението от Лзел.

— Какво е „Деветдесет сплави“? — попита сънливо тя.

— Милитаристична пропаганда, пробутвана чрез учудващо привлекателен романтичен сюжет — обясни Дванайсет азалии. — И някой все казва на друг, че ще бди. Обикновено всички умират накрая.

— Избери си друг жанр, който да цитираш — промърмори Махит, а после вече потъваше далеч от будуването — лесно, полека, тъмата зад клепачите й се разгръщаше като мекия уют на безтегловността.

Не успя да спи дълго въпреки изтощението. Паркът се пълнеше с тейкскаланци, докато утрото се изнизваше, те тичаха, викаха и въодушевено си купуваха сладолед и странни закуски от навити на тръбички палачинки. Не личеше някой от тях да е угрижен заради безредици или тероризъм. Просто бяха млади и щастливи, денят беше слънчев, весело огласяха околността на тейкскалански наречия, които Махит не знаеше, а й се искаше да знае. (В някакъв друг живот, когато сама е дошла тук и наистина няма имаго, и… учи, пише поезия, вниква не по учебник в ритмите на друг говор. В някакъв друг живот, но стените между тези животи понякога изглеждаха толкова тънки.) След малко не можеше дори да се преструва, че спи, като стиска клепачи, затова се подпря да седне. Лактите й бяха зацапани в синьо-зелено от тревата. Боцкащата болка в нервите бе стихнала малко, но си оставаше като фон, като дразнител под по-неприятната болка в пострадалата й ръка.

Три стръка морска трева и Дванайсет азалии разговаряха тихо, доближили главите си над инфолист, и от безгрижната им близост Махит се почувства грозно самотна. Липсваше й Искандр. И продължаваше да й липсва дори когато му се ядосваше, а това се случваше почти винаги.

— Колко е часът? — попита тя.

— Насред утрото сме — отговори Три стръка морска трева. — Ти може би ще искаш да видиш това, ела тук.

До нея бяха струпани новинарски материали: цяла купчинка брошурки и пластмасови инфолистове — широки, прозрачни и сгъваеми, целите в символи. Отгоре като че имаше гневен памфлет на студент за зверствата, извършени в системата Одил от престаралите се имперски легиони, реклама на билети с намаление за мача по игра с топка между два провинциални отбора, които Махит не познаваше, но явно имаха многобройни привърженици, и голям лист с нова поезия, почти изцяло много зле като стихове, но преливаща от въодушевление спрямо Една мълния. Махит пак се замисли кой се размотава толкова безгрижно в този парк. „Стажанти асекрети след купон“, бе споменала Три стръка морска трева. Студенти от университети. На това място младите хора се чувстваха в безопасност дотолкова, че да си позволят лек радикализъм. И да раздават памфлети за какво ли не, без да се притесняват от имперските цензори. Кой би налагал цензура на хлапета, които тепърва се учат как да служат на империята?

Инфолистът в ръцете на Дванайсет азалии като че беше новинарски — репортажи, кратки коментари, заглавия. Той плъзгаше пръсти по листа и текстът се местеше по негово желание: все едно държеше прозрачен прозорец от новини. Махит зърна малка бележка „Това е интересно!“ в долния ляв ъгъл: името й беше изписано с тейкскалански символи. „ПОСЛАНИЧКАТА НА ЛЗЕЛ СИ Е НАМЕРИЛА ВИСОКОПОСТАВЕНИ ПРИЯТЕЛИ. Дали и новата посланичка от далечната Лзел е близка със светоносния император като предишния? Кадри от следящи системи подсказват отговора ДА! Видяна е най-скоро в компанията на езуазуакат Деветнайсет тесли да влиза в Земния дворцов квартал в ПОЛУНОЩ…“

— Прелестно — промърмори Махит. — Клюки.

— Не точно — натърти Три стръка морска трева. — Няма нищо лошо. Вероятно е от полза… за публичния ти образ. Ето заглавието, което исках да ти покажа.

„СЪНАСЛЕДНИЧКАТА ОСЕМ ПРИМКИ ПРАВИ ИЗЯВЛЕНИЕ ЗА ЗАКОННОСТТА НА ЗАВОЕВАТЕЛНАТА ВОЙНА“, гласяха символите в заглавието.

— Хм… — изсумтя Махит. — Ще ми го дадеш ли? Не бих очаквала публично изразено несъгласие тъкмо от нея.

Дванайсет азалии й даде листа. Тя продължи да чете: изявлението на Осем примки беше кратко, обгърнато в непроницаеми слоеве от позовавания на тейкскалански прецеденти и изразено в лишени от рима политически строфи, каквито Махит би трябвало да очаква, щом авторката е начело на министерството на правосъдието… но след дълго взиране в текста й се стори, че разбира внушенията.

Макар че война можеше да бъде започната и само по решение на императора (разбира се), имаше законово изискване завоевателната война да започне в обстановка на пълна безметежност, тоест (ако Махит отгатваше правилно значението на юридическия жаргон) в период, когато не се налага да бъдат преодолявани преки заплахи за Тейкскалан, преди флотът да се отправи към завоеванията си.

— За каква заплаха подсказва тя? — попита Махит. — И за какво й е да намеква точно сега, че Шест посоки не е способен да води тази война? Нали са израснали заедно?

„И нали уж са съюзници?“

Три стръка морска трева вдигна рамене, но изражението й беше на човек, получил подарък — имаше загадка за обмисляне.

— Тя не казва направо, че има пряка заплаха за целостта на империята, въпреки че всяка година плъзва мълва за един или друг нечовешки разумен вид, който ще нахлуе в човешкия космос. Тя само твърди, че Негово сиятелство не е доказал липсата на такава заплаха. Това не е чак заклеймяване на неговото бездействие, по-скоро подхвърля идеята, че той е пропуснал нещо важно, което е трябвало да обмисли. И вече не е подходящ за управник, щом не се сеща за такива неща…

— Не ми харесва — обади се Дванайсет азалии. — Ама че коварство.

Да, коварно си беше.

— Тя е заповядала да ме повикат. Казвам ви, за да знаете и това. Тъкмо Осем примки се е разпоредила да бъде доведена нова посланичка на Лзел веднага след смъртта на Искандр.

— След убийството му. Не се притеснявай, ние също знаем — каза Три стръка морска трева.

— След убийството му — съгласи се Махит. — Както и да е, тя е изпратила кораба да ме доведе, а ето какво прави сега и искам да се срещна лично с нея.

Три стръка морска трева плесна с ръце.

— Ами няма къде другаде да отидем преди срещата ти в министерството на науката, насрочена за утре. Щом не можем да се върнем в твоя апартамент, а не ми се вярва, че пак би помолила за помощ езуазуакат Деветнайсет тесли…

— Не и без по-сериозна причина от желанието да се изкъпя и да спя на истинско легло. Но до края на деня може и дотам да стигна.

— Тогава нищо не пречи да отидем направо в службата на Осем примки.

— След дрямката в парк ще нахълтаме и в министерството на правосъдието ли? — жално попита Дванайсет азалии.

— Цветче, ти се прибери у дома — заръча му Три стръка морска трева.

Тонът й напомняше за внушенията на Осем примки: „Можеш да се прибереш, но ще ни подведеш“.

Дванайсет азалии стана и изтръска своя многострадален костюм.

— О, не. Искам да видя това. Ако ще мъгливите да ме разпитват защо съм се промъкнал в моргата. А те може би дори не знаят, че съм бил аз.

Махит подозираше, че са чудновата гледка: двама чиновници от министерството на информацията и една варварка с намачкани и изцапани от тревата дрехи; една от тях с дълъг прорез в ръкава на жакета от ужасната игла на Единайсет шишарки (това беше тя), друг като че е лежал в подгизнала от вода градина — както се бе случило с Дванайсет азалии; само Три стръка морска трева се държеше сякаш неугледният й вид е последният писък на дворцовата мода. Въпреки външността си не се натъкнаха на кой знае каква съпротива при проникването си в министерството на правосъдието: вратите все още се отваряха пред облакохвата на Дванайсет азалии, а това подсказваше, че дори да го е дебнал собствен разследващ екип на министерството, не са му наложили забрана да влиза тук, а служителите вътре просто ги наблюдаваха безмълвно, докато начело с Три стръка морска трева преодоляваха пластовете на бюрокрацията, отделящи Осем примки от улични дразнители.

Бюрокрацията се поддаваше на натиска на Три стръка морска трева като разпадаща се пластмаса, изложена на прекомерно облъчване. Имаше нещо нередно в това, изкачваха прекалено лесно етажите в огромната сграда на министерството, подобна на игла или копие.

Махит се двоумеше дали да спомене все по-силното си предчувствие, че крачи след Три стръка морска трева към капан. Но ако го направеше, този капан може би щеше да ги приклещи със стърчащи остри зъби от хиляди служители…

Осем примки може би я чакаше отдавна. (Деветнайсет тесли намекна за това, още когато й подхвърли идеята да научи кой я е повикал. Но не биваше да се уповава на преценката на Деветнайсет тесли вместо на своята.)

Асансьор ги понесе нагоре през последните етажи до личния кабинет на Осем примки: мъничка шушулка от полупрозрачен червен кристал. Усещаше въздуха вътре застинал и наситен с напрежение. Махит се улови, че гледа как е осветено лицето на Три стръка морска трева — топлият кафяв оттенък бе станал червендалест, все едно се е потопила в кръв.

— Твърде лесно е — каза Махит.

Три стръка морска трева отметна глава назад и размърда раменете си.

— Знам.

— И все пак сме в този асансьор…

— Мога да накарам Цветчето да задейства аварийното спиране, Махит, но е малко късно за колебания.

— Очевидно е, че Осем примки желае да ни приеме — обади се Дванайсет азалии. — Ние също желаем тази среща и не разбирам какво те смущава.

— Махит, в края на краищата — рече Три стръка морска трева сухо, отчуждено и с леко съжаление — може би ще се наложи да направиш нещо, което някой друг иска.

Онази част от съзнанието й, която се отличаваше с вещина в тейкскаланските двусмислици, алюзии, препратки и скрити подбуди (онази част, заради която — честно казано — тя беше способен политик, заради която нейните заложби я насочваха към занимания с дипломация и преговори, а всички показатели за съвместимост с Искандр оставаха в зелената зона), онази зла част й внушаваше, че е твърде възможно Три стръка морска трева да е работила за Осем примки от самото начало. Щом толкова настояваше Махит да отиде на срещата…

„И това би ли променило нещо?“

Би трябвало. Но не променяше нищо. Бездруго беше твърде късно. Вратата на асансьора се отвори.

Кабинетът на Осем примки не приличаше по нищо на бялата кварцова безметежност в работната, зала на Деветнайсет тесли: въпреки че се намираше на самия връх в кулата, изглеждаше тесен и затворен, едва ли не пробуждаше клаустрофобия. Петоъгълните стени бяха скрити зад инфоекранчета и кодекси, струпани в два реда по рафтовете. Прозорците (а в средата на всяка стена имаше прозорец) бяха покрити с щори от плътен плат. Дневната светлина пропълзяваше под тях и стигаше само един пръст навътре. Насред стаята самата Осем примки седеше като централното ядро на изкуствен интелект, бавно туптящо сърце, сгушено между носещи информация кабели: стара жена зад бюрото си, прозрачни холоекрани в огромна дъга над нея. Всички бяха обърнати навътре — образите бяха предназначени за очите на Осем примки, не на Махит, цяла дузина изгледи към Града и документи, запълнени гъсто със символи, също и звездна карта в двуизмерни плоскости.

— Добро утро, посланик и асекрети — поздрави ги тя.

Махит се поклони над триъгълника на събраните си ръце.

— Добро утро. Благодаря ви, че се съгласихте да ни приемете.

Никаква промяна в изражението на Осем примки, тя остана неподвижна като статуя, в плоските черни очи нямаше нито интерес, нито смущение.

— Идването ви при мен спестява време.

— Изминах много дълъг път по ваша заповед, както се оказа — отвърна Махит.

Не виждаше смисъл да увърта, бездруго дойде да попита „защо“. Защо Осем примки е смятала изпращането й за толкова неотложно преди два месеца, когато Искандр е умрял, защо поначало е имала нужда от посланик на Лзел.

— Оценявам бързината, с която Лзел изпълни моето искане — каза Осем примки. — Това е чудесно, такава сговорчивост само ще бъде от полза на вашия народ в бъдеще. Съветвам ви да се държите така и занапред.

С тези думи сякаш я отпращаше: „Не, в края на краищата не си ми нужна, иди да наглеждаш включването на Лзел в тейкскаланските предели като добра варварка“. Поглъщането на нейната Станция от империята. Сговорчиво. Махит бе пристигнала току-що. Какво бе направила (или не бе направила) само за седмица в императорския двор, за да стане безполезна за Осем примки? И защо Осем примки бе настоявала толкова да дойде?

Или е искала не нея, а Искандр… или който и да е човек от Станцията, стига да има имаго-машина, която да бъде извлечена и употребена… щом е била посестрима по инкубатор на императора, ако е знаела за идеята на Искандр да поддържа живота на Шест посоки чрез имаго-машините, значи би искала нов посланик незабавно, все едно кой, стига да може да се сдобие с имаго-машина. Или неговата да бъде извадена от тялото му.

Гневът я заля като великанска вълна отдалеч. Усещаше се леденостудена.

— Изявлението ви в новинарските канали тази сутрин — поде Махит — не показва, че одобрявате анексирането на Лзел. Или анексирането по принцип. Напротив. Аз също се почувствах оскърбена от съмненията ви в правилната преценка на Негово сиятелство…

— Махит… — намеси се Три стръка морска трева тревожно.

— Асекрета, не се безпокой за неподобаващото поведение на твоята повереница — прекъсна я Осем примки. — Объркването й е разбираемо.

— Настояхте да има посланик — натърти Махит. — Бих искала да знам причината. И какво друго бих могла да направя за вас, освен да проявявам безропотна сговорчивост.

С все същото непоносимо пълно спокойствие Осем примки разпери пръсти върху плота на бюрото. Ставите им бяха твърде подути, Махит не си представяше как би могла да държи писец.

— Посланик, през двата месеца преди пристигането ти положението се промени. Съжалявам, ако си таяла надежди, че съм ти отредила някакво специално предназначение. Опасявам се, че не е така в сегашната обстановка.

Безпомощна, загубила самообладание повече, отколкото можеше да си представи — по-зле и от миговете, след като уби онзи мъж в апартамента си, по-зле и от усещането за неврохимичните реакции на Искандр, пламнали като фойерверки от докосването на Шест посоки, — Махит попита:

— Какво искате да правя?

Прозвуча жално. Отчаяно като от устата на изоставено дете. Изведнъж ръката на Три стръка морска трева опря в кръста й, върховете на тънките пръсти се притискаха в гръбнака й… а Махит осъзна какво говори и стисна устни.

— Връщай се на работа, посланик — подкани Осем примки. — Ще има много неща, които трябва да свършиш, независимо кой седи на слънчевия трон или стои зад него. Независимо дали Шест посоки ще получи своята война и ще изпрати Една мълния да я води, или ще я получи без да се отърве от него, или изобщо няма да я получи. Или ще я насочи към някой сектор, който ти е напълно безразличен. Винаги ще има работа за посланичката на Станция Лзел. Това е достатъчно за всеки гражданин, би трябвало да е достатъчно и за тебе.

Вратата на асансьора се отвори зад тях. Махит отстъпваше към него и като че се препъваше, едва се задържаше на краката си, а в малката червеникава кабина по време на спускането успяваше да чуе само хрипкавото си дишане.

Какво пропусна! Какво се е променило? Какво е накарало Осем примки първо да поиска някого с достъп до имаго-машини, ако това изобщо е била подбудата й да иска посланик от Лзел (но за каква друга цел би имала нужда от него), а после да реши, че просто е все едно дали го има?

Вглеждаше се в зачервените от светлината, угрижени лица на Три стръка морска трева и Дванайсет азалии и си мислеше, че три часа сън в парк никак не стигат — луташе се, чувстваше се самотна, искаше… искаше Искандр. Някой друг да я подкрепи насред гигантската машинария на Тейкскалан.

Махит седеше на каменна пейка близо до министерството на правосъдието, опряла глава на дланите си, остави Три стръка морска трева и Дванайсет азалии да си говорят над нея.

— … не можем да се върнем в нейния апартамент…

— Знам, че ти можеш да изкараш дни наред на стимуланти и перчене, Тръстико, но някои тук сме хора…

— Не намеквам, че тя не е, моля те да не обиждаш нито мен, нито нея с намеци, че тя не е човек също като гражданите…

— Мамка му, нищо не намеквам. А може би и ти не можеш да се крепиш на чай и амбициозна суетност, оплиташ се също като нея…

— Ще предложиш ли нещо, или ще продължиш да ме обиждаш?

Дванайсет азалии седна до Махит. Тя не вдигна глава. Усилието да ги погледне или да се намеси беше прекомерно.

— Елате в моето жилище — предложи той настойчиво. — И без това затънах до ушите в тази история, присъствам във всеки запис на Града за вас двете през последните шест часа, вече нямам и помен от правдоподобни оправдания. Така че защо да не дойдете.

Дълго мълчание. Махит гледаше как настилката на площада блещука от променливите слънчеви лъчи.

— Каква благородна саможертва — изрече Три стръка морска трева накрая.

Наежено. Като предизвикателство.

— Може пък да искам да ви помогна — отговори й Дванайсет азалии. — Може пък да те харесвам, Тръстико, може пък да съм твой приятел.

Въздишка. Махит умуваше, че и водата блещука трепкащо, че движението на водата и светлината е едно и също, ако мислиш правилно за физиката. Вълни.

— Добре — съгласи се Три стръка морска трева. — Добре, но ако има убийци и в твоя апартамент, отказвам се и подавам молба за служба във флота извън планетата, за да имам по-безопасна работна среда.

Звукът от устата на Дванайсет азалии не приличаше много на смях, беше прекалено задавен.

Обитаваният от Дванайсет азалии апартамент беше най-далечното от дворцовия комплекс място, до което Махит бе стигала досега — според него пътуването траело четиресет минути, но не всеки от работещите в министерството на информацията имал привилегията на уюта, до който Тръстиката се докопала, някои хора трябвало и да отделят за наем от заплатата си. Струваше й се, че той говори самоцелно, за да чува от устата си нормалните неща, които хората обсъждат.

С отдалечаването от двореца и централните райони впечатлението за Града се променяше — имаше повече, но пък по-малки магазини, предимно за храна, приготвяна пред клиента, или за продукти отдалеч — от другия континент или от някоя планета, за занаятчийски изделия, всичко хем за еднократна употреба, хем имитиращо някакъв идеал. Махит очакваше да бъдат зяпани от минувачите: варварка и двама асекрети с неугледен вид, навлезли в жилищен квартал, но не станаха източник на напрежение по улиците. Тейкскаланците си имаха свои грижи.

Отначало си казваше, че просто няма много хора, жителите на квартала явно са на работа или пък не са толкова на брой, колкото подсказваха разположените нагъсто, високи, приличащи на цветя здания, но изражението на Дванайсет азалии, променило се от кротка безметежност през недоумение до засилваща се уплаха, помете това обяснение от ума й. Нещо не беше наред. Усещаше някакъв заряд във въздуха, психичен отглас на впечатленията след бомбата в ресторанта. Тътреше се и завиваше след Дванайсет азалии на поредния ъгъл. Не помнеше друг път да е била толкова уморена.

Три стръка морска трева предложи троснато:

— Цветче, да минем по друга улица. В края на тази има демонстрация.

— Аз живея на тази улица.

Махит се взря напред. Липсващите жители се бяха струпали в многолико гъмжило, което не се побираше по тротоарите и се изливаше на уличното платно. Мъже, жени, носени на ръце деца, всички държаха плакати и лилави знамена. Лицата им оставаха по тейкскалански неподвижни, неразгадаеми, съсредоточени. Дори децата не вдигаха шум. Тишината като че беше по-заплашителна от врявата. Долавяше се настървение в нея.

— Тези хора не подкрепят Една мълния — каза Махит. Не и ако публичната възхвала не е станала доста по-тиха през последните три дена.

— През тълпа, събрала се за публична възхвала, бихме могли да минем направо — отбеляза Три стръка морска трева, — ако имате желание да се преструвате достатъчно дълго, че харесвате римувани дрънканици, за да крещите всичко, което е в алитерация с яотлек…

— Това е политика, а аз се заблуждавах искрено, че в моя квартал нямат склонност към такива неща.

— Цветче, трябва да си по-разсъдлив — унило промърмори Три стръка морска трева. — Не си ли поглеждал демографските данни? Премести се в търговски район, всички тези хора са…

— … привърженици на Трийсет делфиниума, носят цветята на реверите си — прекъсна я Махит.

Вече бяха спрели. Демонстрацията ги доближаваше, разрастваше се полека като плесен. Хората, които участваха в нея, вървяха заедно, напираха към тях. На един от плакатите имаше стихове, които Махит разпозна: „Тези неща са нескончаеми: звездни карти, слизания от кораба… извивката на неродени венчелистчета побира пустота“.

Куплетът на Девет царевични кочана, който толкова смути поетичната надпревара.

— Да — съгласи се Три стръка морска трева. — Този квартал е богат заради търговията с произведеното във външни провинции, значи хората тук харесват Трийсет делфиниума, който номинално е наследник на трона, и все пак те очакват слънчевите да дойдат и да се разправят с тях за дейно участие в държавна измяна и демонстрация за мир противно на стремежите на сегашния император.

Не по-дейно участие в държавна измяна, отколкото беше онова изявление на Осем примки, каза си Махит. Струваше й се, че е проумяла отчасти какво се случва. Някакво взаимодействие между двамата имперски сънаследници, някаква сделка между тях: Осем примки и Трийсет делфиниума се пазаряха.

Изглеждаше, че работят задружно, за да охулят едновременно не само Една мълния и неговия опит да узурпира имперския трон чрез публична възхвала, а и седящия на този трон император. Срещу Една мълния, който получи командването в тази война и разчиташе да увеличи подкрепата си чрез нея, имаше подозрения за погазване на закона според изявлението на Осем примки… и той беше нежелан от обществеността според тази демонстрация на привърженици на Трийсет делфиниума. А Шест посоки? Е, той пък вече не се справяше, сбърка в опита си да разреши завоевателна война в не особено мирен период, когато може би има външни заплахи — някакъв загадъчен чужд разум или просто още размирици в системата Одил, които подклаждаха протести дори тук, в Града, — значи той тълкуваше неправилно законите и собствените му поданици отхвърляха това тълкувание, защото не искаха война…

Министерството на правосъдието и Трийсет делфиниума се бяха обединили. Махит почти успяваше да налучка какво искаха.

Само да не беше толкова уморена.

— Дванайсет азалии, няма ли задна уличка, по която да стигнем до твоя апартамент? — попита тя. — Наситих се на присъствието на слънчевите за днес, а според мен те ще дойдат тук скоро…

Оказа се, че има задна уличка. Хукнаха по нея, сякаш някой ги преследваше.

13

„ЕЗУАЗУАКАТ ТРИЙСЕТ ДЕЛФИНИУМА Е ОБЯВЕН ЗА ИМПЕРСКИ СЪНАСЛЕДНИК

С оглед на заслугите му пред Негово ослепително сиятелство император Шест посоки на цял Тейкскалан езуазуакат Трийсет делфиниума от 09:30 часа в този първи ден от третата година на единайсетия индик получава признание като сънаследник на имперския трон, равен по ранг и пълномощия на имперската сънаследница Осем примки и имперския сънаследник Осем Противоотрови. Нека тримата имперски сънаследници израстват неотклонно заедно в единство на стремежите си и властват съвместно, ако е необходимо.“

Имперска прокламация, сложена в метростанцията на Седми централен площад и осквернена с червен спрей (нехолографски) чрез надпис ЕДНА МЪЛНИЯ насред скица на тейкскалански боен флаг; конфискувана от патрул на слънчевите и предадена за унищожаване

„Нямаме полезно основание да откажем на Тейкскалан изпращането на друг посланик въпреки неяснотата относно участта на Искандр Агхавн; нуждаем се от свой глас в империята, а г-н Агхавн не беше особено словоохотлив и преди. Препоръчвам да бъде извършена щателна проверка на способностите сред кандидати, както и сред младежи без имаго-линии, които имат особено високи постижения на тейкскаланските имперски изпити, и да бъде избран нов посланик сред най-съвместимите със записаното имаго на Агхавн — напомням ви, че разполагаме с него, колкото и да е остаряло.“

Паметна записка на Амнардбат от наследството до другите членове на Съвета, публичен архив

След време Махит щеше да си спомня откъслечно остатъка от следобеда: отделни моменти, лишени от връзка помежду си заради разтягането и изкривяването на времето под натиска на изтощението. Първото й впечатление от апартамента на Дванайсет азалии бяха стените, покрити с творби — копия на картини от други светове, рисувани с маслени и акрилни бои или графики, масова продукция, затова пък качествена, — и чудатото притеснение на домакина, щом тя спомена колко са хубави, като че тук почти не идваха гости, които да коментират художествения му вкус. Горещите струи на душа като игли в неговата баня, тейкскаланският сапун, неизменно ухаещ на цвете с изплъзващо се име, някак пиперлив аромат, който от чужд ставаше все по-привичен. Усещането за плата на взетите назаем широки панталон и риза, от сурова коприна и твърде къси, стигащи само до средата на прасците и предмишниците й. И колко нелепо беше да легне на широкия диван, а после — нищо, допирът и звукът се стопиха за миг.

Плътно опрян гръб в нейния — Три стръка морска трева се бе изтегнала до нея. Отвори очи за смътно движение в холоекрана. Дванайсет азалии ядеше с дълги пръчици някакво ястие с макарони, скръстил крака на кресло, и гледаше цензурирана версия на завършващите протести зад прозорците, тя чу далечния трясък на чупещи се стъкла и пак потъна в собственото си съзнание за малко, в онази тъма, където трябваше да бъде Искандр.

Когато се събуди докрай, беше съвсем тъмно. Дванайсет азалии бе заспал на масата до съда с гозбата, опрял глава на ръцете си, холоекранът още работеше без звук: променливото изображение хвърляше отблясъци по лицето му. Махит се отдели полека от дивана и Три стръка морска трева, която дори насън изглеждаше бледа и болнаво сивкава. (Дали се бе възстановила достатъчно от удара по нервите? Не й се вярваше да е така.) Отиде при прозореца. Улицата отвън бе притихнала. Златистата безизразна маска на слънчев лъщеше на кръстовището. Поне четирима от тях бяха в този спокоен жилищен квартал, бдяха заплашително.

Бомби в ресторант. Демонстрации. А сега и размирици. Ако Една мълния наистина контролираше слънчевите, присъствието им тук беше признак колко се стараеше този яотлек да покаже, че е единствената сила, опазваща реда, в бързо влошаващата се обстановка на социално напрежение и тревога. Според Махит това беше умен подход. И щеше да го смята за още по-умен, ако на Една мълния не му се налагаше да ръководи завоевателна война, за да докаже, че е достоен да бъде император. И все пак повтарящите се опити на слънчевите да я убедят да се подчини не на императора или на Града, а именно на Една мълния показваха по-дълбока рана в способността на Шест посоки да контролира Тейкскалан, отколкото тя бе очаквала. Колко бе загубил досега?

Никога не се бе замисляла сериозно колко варварски (още изпитваше страшничка лека тръпка да използва тази дума в тейкскаланския език спрямо хората, които го говореха) са всъщност начините за предаване на властта в Тейкскалан. Извън разказаното в епоси и песни завладяването на империята чрез публична възхвала си беше жесток процес, напълно безразличен към всички места и хора, които трябваше да бъдат покорени, за да звучи възхвалата правдоподобно.

Холоекранът още показваше новини. Яркочервени символи се плъзгаха неспирно по долната половина в чаровно нескопосани строфи: „Незабавно насочете вниманието си! / Предстоящото е ново и важно! след две минути по Осми канал!“.

Махит побутна Дванайсет азалии по рамото и той се сепна.

— Какво? — Плъзна длан по лицето си. — О, ти си станала.

— Как превключваш каналите на твоя холоекран?

— Ъъ… Какво искаш да гледаш?

— „Новото и важното“ по Осми канал.

— Осми канал е за политика и икономика… почакай малко…

Очите му зашаваха едва доловимо под облакохвата и изображението се промени.

„Осми канал!“ увисна в горния десен ъгъл върху картина от мостика на някакъв огромен кораб: лъскаво пространство от студен метал и бледи светлини, титан и стомана, златистият тейкскалански боен флаг бе разпрострян по стената в дъното, перчещ се със снопа от слънчеви лъчикопия. Пред него стоеше мургав мъж с грубовато лице, тънки устни и високи скули. Лицето бе като обработен камък, предназначен да смазва. Униформата му блестеше в сребристо от ширити, ордени, медали и ленти.

— Една мълния — промълви Дванайсет азалии. — Ей, Тръстико, събуди се да видиш това.

Три стръка морска трева се избута нагоре с ръце. На едната й буза имаше следи от възглавниците, но гледаше съсредоточено.

— Как ще проспя пропагандата, в никакъв случай не ми е присъщо — промърмори тя.

— Няма да приличаш на Единайсет грънчарски колела каза й дружелюбно Дванайсет азалии.

И Махит се поддаде на внезапния копнеж да има приятели, които биха подхвърляли такива закачки. Да има приятели както в Лзел.

— Тихо, яотлекът говори, засили звука — помоли Три стръка морска трева.

Наистина говореше. И беше гръмогласен — Една мълния не наблягаше на ораторското майсторство, затова пък можеше да бъде чут отдалеч. Махит си представи какво е да бъдеш негов войник… и докато той произнасяше думите твърдо, натъртено, с тон на безмерна и неотложна загриженост, започваше да долавя защо неговите войници биха го последвали и срещу императора, на когото всички се бяха заклели да служат.

— Дори в орбита, веднага след като се завърнахме към сърцето на света от нашата успешна кампания в системата Одил, в моя кораб „Двайсет ярки залеза“ научихме за хаоса и липсата на сигурност, развихрили се по улиците на Скъпоценния камък на света…

Незнайният ръководител на предаването се зае услужливо да вмъква кадри от протестите. Махит разпозна гледката от прозореца на Дванайсет азалии преди няколко часа, запита се къде ли са били камерите и още колко хора са гледали през тях. Пак се замисли за Града като алгоритъм: за пръв път осъзна толкова ясно, че нито един алгоритъм не е независим от своите създатели. И не може да бъде. Алгоритъмът има начално предназначение, колкото и далеч в миналото да е останало то — първопричината да бъде създаден от някой човек, ако ще след това да се е развил и преобразил. В алгоритъма на Десет бисера, управляващ Града, са заложени тогавашните интереси на Десет бисера. Град, управляван от алгоритъм, проектиран да реагира на тейкскалански желания, не може да бъде независим от тези желания, и то засилени, изкривени от самообучението на машината. (Град под управлението на алгоритъм, създаден от Десет бисера, би могъл да се опълчи внезапно срещу всеки, когото Десет бисера посочи — а той действа в сговор с министерството на войната, ако министерството на войната е… ами ако вече е на страната на Една мълния и има някакво споразумение с министерството на науката?)

В новините показваха не само тази улица, запълнена от гневни тейкскаланци. Явно бе имало същински масов изблик на протести за мир в този район. Камерата неизменно се насочваше навсякъде към лилавите цветя по реверите и раменете на мнозина протестиращи.

Махит се досещаше, че „Осми канал, икономика и политика“ несъмнено не е на хранилката на Трийсет делфиниума. Не и с този подход, а и едновременно с кадрите продължаваше записът от речта на Една мълния срещу протестите, гласът му тътнеше:

— Аз и всички храбри поданици на Тейкскалан, с които имам честта да служа, сме съпричастни със стремежите на хората от Скъпоценния камък на света, мечтаещи за мир и благоденствие… но от висотата на нашата гледна точка над вас, ние съзираме ясно онова, което вие не можете да видите. Вашите искрени желания са опорочени от себелюбивите кроежи на имперския сънаследник Трийсет делфиниума.

Три стръка морска трева вдиша рязко, въздухът изсъска през зъбите й в съвършен синхрон с мълчанието на Една мълния — даваше миг-два на всички зрители да преживеят потреса.

— Имперският сънаследник не е загрижен нито за войната, нито за мира! — загърмя отново гласът му. — Имперският сънаследник е загрижен за печалбите! Нито би одобрил, нито би финансирал тези протести, ако нашата война бе насочена към който и да е от другите сектори… но този сектор застрашава неговите интереси!

— Да бе, хайде, кажи ни, изплюй камъчето — промърмори Три стръка морска трева.

Махит я стрелна с поглед — взираше се вцепенена, настръхнала, очите й пламтяха.

— … в този квадрант е разположена Станция Лзел, незначителна независима територия, която без знанието на населението на Тейкскалан е снабдявала Трийсет делфиниума с незаконна и безнравствена технология за неврологично усъвършенстване. Не ми е трудно да се досетя, че анексирането на тази станция ще прекрати тайните доставки, затова той се чувства принуден да опорочи за свои цели благородните стремежи на народа, на който служим и двамата, за да подклажда размирици!

— Това вече е интересно — ахна Три стръка морска трева в мига, когато Дванайсет азалии изключи холоекрана.

— Това е проблем — натърти той. — Махит, вярно ли е?

— Не, доколкото знам.

Махит не успяваше да проумее защо Една мълния е решил, че тъкмо Трийсет делфиниума иска имаго-машини, а не Шест посоки, камо ли как яотлекът поначало е разкрил това, освен ако не беше безогледна пропаганда… Тя въздъхна.

— Ето го истинския шибан проблем — „доколкото знам“ не е достатъчно.

Дванайсет азалии седна тромаво срещу нея.

— Доколкото знаеш, посланик Агхавн не е снабдявал Трийсет делфиниума с… незаконна технология? За неврологично усъвършенстване? С безнравствена технология? За кое от всичко това не си сигурна, госпожо посланик?

Цялата тази история стана внезапно твърде вбесява ща. На Махит толкова й втръсна от разграничаването на недоловимите разлики в значението на една или друга тейкскаланска фраза, от усилията да промени смисловото ударение на изречението така, че да прозвучи правилно. От усилията да не си противоречат казаното на Три стръка морска трева, казаното на Дванайсет азалии и премълчаното.

(Императорът й каза: „Кой друг може да осигури осемдесет мирни години“. Призляваше й от все по-силната увереност, че може и да е прав, като се знае какви са възможните му наследници и колко настървени изглеждат да разбунват хората в Града за разруха и насилие заради собственото си възкачване на трона.)

Заболяха я мускулите на челюстите от скърцане със зъби.

— Посланик Агхавн не е снабдявал с нищо подобно Трийсет делфиниума. Доколкото знам. Обаче не съм съвсем наясно какво е безнравствено в Тейкскалан — защо неврологичното усъвършенстване е такъв проблем за вас?

— Но е снабдявал с тях все някого! — възкликна Дванайсет азалии, сякаш намерил удовлетворително решение на логическа задача.

— Обещал му е — примирено каза Махит, — затова имам по-голямо влияние, отколкото иначе бих могла да имам. Ако наистина бе изпълнил обещанието, преди да бъде убит, не бих имала нищо, с което да се пазаря.

— Махит — намеси се Три стръка морска трева с неприятна за нея невъзмутимост, — вече имам някои подозрения какво сте обсъждали с Негово сияйно величество.

— Опитите да скрия нещо от тебе са губене на време, нали? — подхвърли Махит.

Искаше да опре чело в масата на Дванайсет азалии и може би да си удари главата в плота няколко пъти.

Три стръка морска трева я докосна в мимолетен успокояващ жест и сви рамене.

— Аз съм твоята асистентка. Формално погледнато, не би трябвало да крием нищо една от друга. Ще поработим по въпроса.

— Трябва ли? — промълви Махит безпомощно, а след като Три стръка морска трева изобрази правдиво усмивка на човек от Лзел с оголени зъби и тя отвърна неволно със същото изражение, повтори въпроса си: — Защо тази технология е безнравствена! Кажи ми, щом няма да криеш нищо.

— Съвсем малко неща са безнравствени — започна Три стръка морска трева. — Яотлекът се опитва да привлече твърдите традиционалисти, привърженици на закона и реда, и на парадите всяка пролет. Махит, все пак има нещо смущаващо във вашите имаго-машини. Ние не харесваме устройства… или химикали, които правят интелектуалните способности на човека по-големи от естествените.

— Явила си се на изпитите, нали? — вметна Дванайсет азалии. — Питам за имперските тестове.

Махит кимна. За нея те бяха удоволствие след безкрайните проверки за съвместимост с имаго — само тейкскаланска литература, история и език, яви се на тях заради себе си и с надеждата, че може някой ден да получи виза за средоточието на империята.

— Ние до голяма степен сме това, което помним и преразказваме — изтъкна Три стръка морска трева. — И това, което е образец за нас — епосът, стихотворението. Неврологичното усъвършенстване е хитруване.

Дванайсет азалии добави:

— Незаконно е да се използват на изпитите. Все има скандали през няколко години…

За Махит беше трудно да приравни имагото — съчетание от личности, съхраняването на умения и спомени поколение след поколение — с измамите на изпити.

— Сигурно е по-оплетено, отколкото го представяте — измамите са незаконни, но кое е безнравствено?

— Безнравствено е да се представяш за някого, комуто не би могла да подражаваш — отвърна Три стръка морска трева. — Например да носиш чужда униформа или да изричаш репликите на Първия император от „Песен за Основаването“ и същевременно да подготвяш предателство срещу Тейкскалан. Нередността е в представянето на едно нещо за друго. Как да знам, че ти си ти? И че съзнаваш какво се опитваш да съхраниш?

— Вие натъпквате мъртъвците с химикали и не допускате нищо да изгние — хора или идеи, или… или лоша поезия, каквато всъщност има, ако ще и да е в съвършен ритъм — заяви Махит. — Дано ми простите, че не съм съгласна с вас за подражанието. Всичко в Тейкскалан е подражание на нещо, което би трябвало вече да е мъртво.

— Ти Искандр ли си, или Махит? — попита Три стръка морска трева.

И май това беше ключовият въпрос — дали тя е Искандр и когато го няма?

Всъщност имаше ли изобщо Махит Дзмаре в контекста на тейкскалански град, тейкскалански език, тейкскаланска политика, с които бе просмукана като с имаго, на което не подхожда, пипала на памет и опит като проникнала в нея бързо растяща гъба.

— Три стръка морска трева, какво обхваща тейкскаланската представа за аза? — попита както преди всичко това да започне.

Асистентката й разпери ръце в неловък и невесел жест.

— Не съм сигурна. По-малко, отколкото представата на хората от Станциите. За… повечето от нас.

— Иначе малкото представление на Една мълния по Осми канал нямаше да постигне нищо — добави Дванайсет азалии. — Само намекът, че Трийсет делфиниума не само използва населението за свои цели, но и тези цели са… порочни, жалки, а човек, който се нуждае от подобрения, очевидно не е достоен да бъде император…

— Мисля — прекъсна го Три стръка морска трева, — че ще има гражданска война.

И доста неочаквано закри лицето си с длан, като че се опитваше да спре сълзите си.

Дванайсет азалии бе извел Три стръка морска трева от стаята, Махит още чуваше гласовете им в тих разговор от кухнята зад ъгъла. Досега не бе виждала асистентката си толкова разстроена. Нито когато животът й беше застрашен, нито когато самата Махит беше смущаваща, чужда и челата, нито след шока от Града. Но сега се сгърчи като метал, подложен на твърде силно облъчване, щом собственият й забележително аналитичен ум стигна до отговора, който Махит вече знаеше: Тейкскалан се клатушкаше на ръба, малко му оставаше да се самоизяде жив.

Махит си мислеше, че може да я разбере поне чрез аналогията и копнежа, ако не по друг начин. И за нея беше трудно да понесе самата идея, че Тейкскалан не е нещо трайно, непоклатимо, вечно. А тя беше варварка, чужда частица, нищо повече от същество, обичащо (нима? все още ли?) литературата и културата на империята, тук не беше нейният дом', никога не го бе възприемала като границите на света, както беше за Три стръка морска трева, а само като формата, която променя истинския вид на света, притегляне на огромна маса, изкривяващо пространството.

Въпреки това възприе с ужас сълзите, капещи под пръстите на Три стръка морска трева, олекна й, когато Дванайсет азалии я отведе в кухнята да пие вода и да получи утеха, каквато може да предложи стар приятел. Остана сама за малко, бръкна във вътрешния джоб на жакета и извади плячката, която измъкна от апартамента си — рулото, навито като фалшиво инфоекранче, с новото съобщение от Станция Лзел и имаго-машината на Искандр.

Сложи ги на масата пред себе си. Не бяха по-големи от палеца й до втората става: бледосребристата машинка като паяче, която бе побрала Искандр Агхавн, и тънката сива тръбичка, запечатана с червен восък и лепенки на червени и черни ивици за междупланетна кореспонденция. Тя плъзна внимателно нокътя на палеца си по восъка, за да го среже, крехката червена ивичка се изви настрани. Печатът беше по-скоро символичен: за пощенски служител би било съвсем лесно да отвори съобщението и да го запечата отново незабележимо, стига да поиска. Печатът беше метафоричен, тя беше принудена да разчита на тейкскаланските убеждения за личната тайна и приличието…

Както и на шифроването на Лзел.

Преди да разгъне листчето, повтори движението, просто плъзна нокът по метала на имаго-машината с Искандр, докосваше онова, което бе докосвало него. Онова, което се бе намирало в него. Централният правоъгълен чип, вече матов, сякаш металът бе разяден, и всички дълги нишки от ъглите, фрактални разклонения, прониквали в ствола на мозъка. Усети като отглас болка в основата на черепа си, където бе поставена собствената й машина.

Пак шифроване на Лзел: никой не можеше да се добере до Искандр, кодиран в паметта на машината с всички негови знания. Онези липсващи петнайсет години, които бяха останали недостъпни за нея дори когато Искандр в нейното съзнание функционираше правилно. Колко й липсваше.

(Дали би го харесала — човека, който е продал на Шест посоки тайните на Лзел? Безпокоеше я подозрението, че отговорът е „да“. И стореното от него не би имало никакво значение, ако можеше отново да разполага с истински съюзник.)

Махит разчупи остатъка от восъка върху съобщението и приглади листа върху масата с двете си ръце.

Написаното не беше каквото тя очакваше. О, да, привидно всичко беше наред… през първите мигове, докато се взираше в съобщението. Абзаци от букви — азбуката на Лзел с всичките й трийсет и седем букви, стряскащо познати, но и непознати. Поздравът в началото беше ясен знак, че за следващия абзац е използван собственият й шифър със заместване въз основа на тейкскаланската граматика. Но тревогата й се пробуди от параграфа по-надолу — за него бе използван шифър, който не само не познаваше, но и никога не бе виждала.

Е, нали се надяваше да е шифровано добре…

— Дванайсет азалии?… — подвикна към кухнята.

— Да?

— Имаш ли речник? По-точно „Стандартната имперска книга на символите“?

— Всеки я има — провикна се и Три стръка морска трева и по гласа й почти личеше, че е плакала.

— Знам! — каза Махит. — Затова я избрах… Е, имаш ли я?

Дванайсет азалии се върна в стаята и се взря с любопитство в разгънатия лист.

— Това ли е вашият език? Има толкова много букви.

— Много са според тебе, но „Стандартната книга“ съдържа четиресет хиляди символа.

— Но азбуките би трябвало да са прости. Поне така ни казват по време на курсовете в министерството на информацията. Почакай малко, ще донеса речника.

Все пак имаше книгата. Махит вероятно можеше да си купи екземпляр в който и да е магазин, но й олекна, че не се налагаше да търси магазин в това разбунено състояние на Града.

Донесената от Дванайсет азалии книга тупна тежко до лакътя й. Издадена като кодекс, имаше повече от четиристотин страници с таблици на граматиката и символите.

— За какво ти е?

— Седни — покани го Махит. — И гледай как издавам някои държавни тайни на Лзел.

Той седна. След малко се появи Три стръка морска трева със зачервени очи и се настани до него.

Чувстваше се странно да дешифрира пред публика… но Махит вече разбираше, че е обвързана с двамата. Те останаха с нея, защитаваха я, изложиха се на политическа и физическа опасност заради нея. Пък и тя не им казваше как да разчетат шифъра, само коя книга да използват. Не се забави много — тя бе измислила този шифър, знаеше как да си служи с него.

Първият абзац на съобщението обозначаваше подателя — Дардж Тарац. Махит беше близо до изненадата: съветникът от името на миньорите й бе писал, а не Акнел Амнардбат от наследството. Но ако беше вярна догадката на Декакел Ончу в тайното й послание, че Амнардбат е виновна за саботажа на нейната имаго-машина и затова е толкова увредена, дали Тарац не се е… намесил? Прехванал е съобщението и е решил той да отговори?

Ако повярваше в това, значи приемаше подозренията на Декакел Ончу (за които не би трябвало да е научила) като истина. А Тарац не би могъл да научи за предупреждението на Ончу към Искандр. Тарац е искал да общува с Махит Дзмаре, която може би има достъп до своето имаго на Искандр Агхавн, а може би няма, но несъмнено не знае защо го няма. Ако го няма. Или саботажът може да е съвсем различен, дължи се на някакъв неин недостатък и няма нищо общо с вражди между далечни съветници.

Нека започне с идеята, че Дардж Тарац иска да говори с нея, независимо дали е осведомен за саботажа на Амнардбат, ако тя изобщо е замесена в саботаж. Съветникът от името на миньорите беше загрижен почти винаги за проблемите на отбраната и независимостта, с това си извоюваше гласове. Ако това съобщение беше от Тарац, значи поне някой се отнасяше сериозно към заплахата за суверенитета на Лзел, в която можеше да се превърне завоевателна война на Тейкскалан.

Да започне с това, в което може да бъде абсолютно сигурна, а да се занимава с фантазии за саботаж по-късно (нали ще бъде приятно, ако не се окаже виновна за тези разрастващи се неврологични смущения… ама че губене на време е това умуване).

Махит подреди символ по символ остатъка от абзаца, който можеше да дешифрира. Потвърждаваше получаването на нейното съобщение (един символ), благодареше й за това (още един) и я уведомяваше, че шифроването с книгата е на недостатъчно равнище за останалата част от съобщението, което съдържа конкретни указания за действие, произтичащи от важна информация, недостъпна за Махит до този момент. (Това се съдържаше в шест символа и последният от тях беше адски озадачаващ, тя го срещаше за пръв път. Оказа се тейкскаланската дума за „тайна, която досега не е разкривана пред непосветени“. Разбира се, имаха и такава дума.)

— Да, да — мърмореше си тя, — и как да дешифрирам останалото…

Три стръка морска трева се подхилваше, Махит вдигна глава да я опари с поглед и тя вдигна ръце в гузен жест.

— Харесва ми да те гледам как работиш. Справяш се много бързо дори когато си объркана. Би могла да научиш истински шифър, един от нашите, ако запаметиш модните стихотворения на сезона…

— Това е лесно — сопна се Махит все още сърдито. — Но и те не са истински шифър. Три стръка морска трева. Тоест… не са истинско криптиране. Шифрите чрез заместване се разгадават с лекота, ако имаш свестен изкуствен интелект и знаеш ключа. Книга със символи или стихотворение.

— Знам — съгласи се Три стръка морска трева. — Не са криптиране, а изкуство и ти би ги овладяла добре.

Що за странна закачка. Махит вдигна рамене и пак се взря в последното изречение от единствения абзац, който успя да разбере.

„Шифър II опазен/затворен/заключен || (лично/наследено) знание (разположено в) || (принадлежащо на)“

И накрая отчетливо с букви от Станциите — „имаго-Искандр“.

Кодът за дешифриране на останалата част от съобщението с неговата „тайна, неразкривана на непосветени“ се намираше в знанията на Искандр, не в нейните. И Дардж Тарац бе очаквал тя да има достъп до тях. (Значи не би могъл да знае за саботажа. Или е очаквал опитът за саботаж да се провали, тя и Искандр да са се съчетали достатъчно и каквато и да е повреда на машината, която ги обединява, не би попречила тя да дешифрира текста.)

Искандр, който беше неизправен. И наполовина липсваше, независимо дали поради саботаж, или заради неврологични увреждания в нея, вместо да присъства в Махит. А тя не можеше по никакъв начин да стигне до него. Проклятията във всеки познат за нея език не бяха достатъчни за това, дори най-лошите думи в „Стандартна книга на символите“ не бяха толкова мръсни. Как да обясни „загубих другата половина от себе си, а се нуждая от него“ на тези двама тейкскаланци, които допреди малко обясняваха старателно защо нещата като имагото на Искандр са безнравствени? Как би могла дори да подхване разговора?

Изтърси безпомощно:

— Аз съм прецакана безнадеждно.

Зачака реакцията им. Имаше я — Дванайсет азалии като че се разтревожи, все едно не знаеше какво да прави, ако варварката се облее в сълзи… а от лицето на Три стръка морска трева изчезнаха последните следи на покруса, върна се към пълното, всеобхватно съсредоточаване на мисълта.

— Вероятно, но ако ни кажеш защо е така, може би ще успея да ти предложа нещо.

И Махит прозря изведнъж защо на Три стръка морска трева, а не на Дванайсет азалии са възложили работата на културна асистентка. Някои способности подхождаха за анализ, за добро вникване в ситуации, за извличане на информация… но други даваха решителност, а Три стръка морска трева преливаше и от едните, и от другите.

Махит изопна рамене. Напрегна волята си. За да оцелеят и тя, и Станция Лзел в предаването на властта от Шест посоки на неговия наследник, нуждаеше се от цялата помощ, която асистентката й беше готова да й предложи.

„Ето го момента, Искандр. Ще поверя нашия живот в ръцете на човек от Тейкскалан. Как си се чувствал, когато и ти си го направил?“

Осъзна, че не отправя мислите си към мълчащия имаго-Искандр, а към мъртвеца, който би могъл да я чуе само ако някак получи достъп до какъвто отпечатък от него е останал като непотърсен призрак в имаго-машината.

— Очакваше се да имам Искандр Агхавн или поне някаква негова версия в съзнанието си — нося в себе си същата имаго-машина като тази. — Махит стисна с палец и показалец машината на Искандр. — Моето копие на спомените му е отпреди петнайсет години. Или щеше да бъде, ако той още беше с мен… но не е, откакто видях трупа му в първия си ден тук. Или аз, или той сме увредени.

— Махит, поне за това се бях досетила — вметна Три стръка морска трева.

— Но аз не бях…

— Цветче, ти си с нас от тази сутрин.

— Наистина ли имаш такава машина в себе си? Какво чувстваш?

Той сякаш задаваше въпроса „Боли ли те?“ на човек с мехур от изгаряне. Що за нелепост. Махит въздъхна.

— Дванайсет азалии, това няма нищо общо с проблемите ми в момента, но обикновено е приятно, само че сега не работи, а той ми е необходим.

— Заради съдържанието на кодираното съобщение — довърши Три стръка морска трева.

— Да, защото той има ключа за разшифроване, а аз трябва да знам какво моето правителство иска да правя.

Кратко мълчание. Махит се чудеше дали Три стръка морска трева чака още някакво признание, някакво полезно сведение, от което да се възползва в помощта си като нейна културна асистентка. Но нямаше нищо друго освен съобщението, Махит и кухата наелектризираща тишина в главата й.

И тогава Три стръка морска трева каза:

— А този Искандр? — Сочеше имаго-машината на масата между тях. — Предполагам, че и той го знае.

Проблясък на психосоматична болка от въображението на Махит: мъничкият белег в основата на черепа й се отваря, новата тежест на имаго-машина, сгушена при розово-сивите гънки от нервна тъкан. Всичко това — отново.

Обви с пръсти остатъка от Искандр Агхавн, убития посланик, сякаш искаше да го скрие от проницателния тейкскалански поглед на Три стръка морска трева.

— Нека помисля за това — каза Махит.

14

„28. ВЪНШНА СЦЕНА. ДЕН: хаос и дим на БОЙНОТО ПОЛЕ на ГИЕНАХ-9. Камерата се плъзга покрай ОПЛЕТЕНИ ТРУПОВЕ със следи от овъгляване, разхвърляна кал, за да стигне до ТРИНАЙСЕТ КВАРЦА в полунесвяст до преобърната наземна кола. ФИКСИРА ТРИНАЙСЕТ КВАРЦА преди прехода към

29. ВЪНШНА СЦЕНА, ДЕН: същата, но от гледната точка на ДЕВЕТДЕСЕТ СПЛАВИ. Отдръпва се над рамото на ДЕВЕТДЕСЕТ СПЛАВИ, за да покаже, че коленичи до ТРИНАЙСЕТ КВАРЦА и вижда как ОТВАРЯ ОЧИ и СЕ УСМИХВА НЕМОЩНО.

ТРИНАЙСЕТ КВАРЦА (слабо):

— Дойде да ме потърсиш. Знаех си… че ще дойдеш. Дори сега.

(Камерата се завърта към лицето на ДЕВЕТДЕСЕТ СПЛАВИ.)

ДЕВЕТДЕСЕТ СПЛАВИ:

— Върнах се, разбира се. Къде ще намеря друг заместник-командир, който и сам може да спечели половин война преди закуска? (Отново сериозно.) И аз се нуждая от тебе. Винаги ми носиш късмет. Отдъхни си. Ще се погрижа за тебе. Връщаме се у дома.“

Режисьорски сценарий за финалния епизод от 15 сезон на „Деветдесет сплави“

„Трета картина: панорамен изглед към капитан Камерън на мостика в неговата совалка. Всички погледи са приковани в него, останалите от екипажа изглеждат ужасени, готови за действие, нетърпеливи. Камерън се съветва със своето имаго, затова нека оцветителят открои бялото сияние около китките и главата му. Той гледа вражеския кораб, реещ се в черното пространство, извънредно заплашителен и осеян с шипове — корабът е във фокуса на изображението.

КАМЕРЪН: Научих се да говоря с ебректи още когато бях Чандра Мав. Това дори няма да ме затрудни.“

Сценарий за разказ в картини от „ОПАСНАТА ГРАНИЦА!“, том 3, разпространяван от малкия местен издател ПРИКЛЮЧЕНИЯ/ПРЕМЕЖДИЯ на Девето ниво. Станция Лзел

Махит мислеше за това до края на вечерта, докато Три стръка морска трева и Дванайсет азалии се занимаваха с пране, за да почистят своите измърляни от тревата дрехи, а после всички заедно гледаха как в новините по холоекрана повтарят речта на Една мълния и записите от протестите. Махит бе обсебена от мисъл на фона на придвижващи се войски и политически призиви, опипваше я, сякаш човъркаше с език разръфана раничка в устата си, която беше по-добре да остави на мира. Тя бе прибрала отново имаго-машината на Искандр във вътрешния джоб. Малката тежест се клатушкаше там като махало, отмерващо пулса й.

С имаго-машина можеше да бъде злоупотребено по много начини.

А по-точно: имаше много начини имаго-машина да бъде употребена така, че Махит, израснала в Лзел и просмукана с културата на Лзел до костния си мозък въпреки всички преструвки колко е влюбена в тейкскаланската литература, би се почувствала досущ както Три стръка морска трева и Дванайсет азалии описаха отношението си към измамите на имперските изпити. Имаше какви ли не начини имаго-машина да бъде използвана, които поради липса на по-подходящи думи и в двата познати за нея езика можеше да нарече само безнравствени.

Някой например можеше да вземе имаго на любим, който е умрял (обикновено трагично — типичен сюжет в дневните развлекателни програми по холовизията) и да го носи със себе си, вместо да позволи имагото да бъде съчетано със следващия подходящ човек в имаго-линията, а така би съсипал и себе си, и трупани поколения наред знания. Ето това беше безнравствено. Имаше и по-дребни злощастия: нови носители на имаго да се връщат при вдовици на починалите в опит да подновят отношения, които смъртта е прекъснала. Това се случваше, всеки познаваше някого, който го прави, имаше сериозни причини в Лзел да превърнат психотерапията в истинска наука…

„Мисли и за по-лошото“, напомни си тя. За онези злоупотреби, от които се гърчиш душевно, а не само се натъжаваш.

Имаго, внедрено в слабо съзнание, което едва е проявило достатъчна съвместимост, но не колкото да създаде нова, истинска, функционираща личност от двете първоначални. Имаго, което изяжда съзнанието на наследника си.

Този вариант беше толкова лош, че не искаше да умува (а тъкмо към това се стремеше Негово сиятелство Шест посоки) как би се чувствала.

„Браво на тебе, Махит. Намери нещо, което ти харесва още по-малко от съвета на Три стръка морска трева как би могла да постъпиш.“

Според асистентката й трябваше да вземе имаго-машината на посланик Агхавн и с извлеченото по-ново имаго да замести онова, което прекъсваше, повредено и безполезно, щом толкова се нуждаеше от кода (точно така си беше) — ето го единственото логично решение.

Три стръка морска трева обаче не предлагаше себе си като доброволка за експерименталната неврохирургична операция, до каквато би се стигнало. На планета (и в култура), която не одобряваше неврохирургичната намеса. За която самата идея беше противна. Безнравствена. Три стръка морска трева предложи доброволката да е Махит.

„Ей, Искандр, ти би могъл да оправиш всичко това“, помисли си за стотен път, в отговор получи само мълчание и смъдене в периферните нерви. Кой знае дали тя можеше да понесе друго имаго? Сегашното може би не работеше правилно, защото тя беше увредена, неподходяща, несъвместима, а дори да не беше, спомни си какво усети първия път: замайващото наслагване на двойни възприятия, чувството за стъпка към ръба на дълбока урва. При най-лекото движение би пропаднала в безмерността на чужда памет, а те не бяха имали време да се слеят в нова личност, да бъдат Махит-Искандр и призрака на онзи, когото Искандр бе слял със себе си като млад, Махит-Искандр-Цагкел…

Това име изплува от отломките на имагото в съзнание то й, отглас от чувствата, с които го потърси в архивите на Лзел, опитваше се да проследи в миналото линията, от която ставаше част. Цагкел Амбак, която не е идвала в Града, а преговаряла с Тейкскалан от мостика на космически кръстосван, за да осигури запазването на независимите права на Лзел и другите станции да добиват ресурси в този сектор преди четири поколения. Махит чете нейната поезия и прецени, че е невзрачна, посредствена, тя бе писала само за дома — и си мислеше тогава, преди три месеца, че би постигнала нещо по-добро.

Може би новото имаго щеше да й каже повече за имагото, което се е сляло с личността, опозната от нея след неговото проникване в съзнанието й.

Щеше да опита, знаеше си. Бе решила, без дори да проумее, че е стигнала до този извод: щеше да опита, защото беше сама и защото се налагаше да го направи, и защото искаше да бъде цяла, част от дългата поредица посланици на Лзел — линията, от която трябваше да бъде част, в която я приеха, и още не можеше да се опомни от загубата. Ако бе станала жертва на саботаж, искаше да поправи стореното, искаше да си върне имаго-линията, да я съхрани. Искаше да бъде достойна наследница на паметта. Да я опази заради хората, на които бе предназначена да служи тук като въплъщение на суверенитета на Лзел. Заради хората, които биха могли да я наследят, да носят нейното съзнание и памет в Станцията.

Май патриотизмът избуяваше много лесно в извънредни обстоятелства.

Махит предполагаше, че това важи и за всички бунтовници по улиците на Града.

Намери Три стръка морска трева в кухнята — занимаваше се озадачаващо с някакво растение: издълбаваше го, за да го напълни с други съставки, смес от ориз и нещо, което приличаше на смляно месо.

— Това храна ли е?

Три стръка морска трева се озърна към нея. Изражението й бе измъчено и сурово.

— Все още не. Почакай един час и ще бъде храна. Имаш ли нужда от мен?

— Имам нужда от неврохирург. Ако изобщо може да се намери на тази планета.

— Значи ще го направиш?

— Ще се опитам.

Три стръка морска трева кимна рязко.

— Махит, в Града има всичко. В един или друг вид. Опасявам се обаче, че нямам никаква представа къде да намеря човек, който е готов… и способен да оперира мозъка ти.

Дванайсет азалии подвикна от другата стая:

— Нямаш представа, Тръстико, но бих се обзаложил на каквото и да е, че можеш да намериш човек, който е в състояние да го направи.

— Стига си подслушвал, ела тук — кресна му Три стръка морска трева и когато той застана на вратата, тя впи поглед в него. — И къде да намеря този човек? Искам си посланичката жива след операцията.

— Докато сте на среща с министъра на науката, аз ще потърся някого по не толкова официални начини — самодоволно заяви Дванайсет азалии. — Все пак представлявам министерството на информацията в медицинската колегия. Не се ли радваш, че ме забърка в тази конспирация?

— Да, по няколко причини, включително използването на твоя апартамент като убежище…

— Тръстико, настроена си приятелски към мен само заради материални блага.

— И заради трайните ти връзки с хора извън двореца и министерствата. Да не забравяме и това.

— Каквито и ти можеше да имаш, ако бе пожелала — подхвърли той сдържано. — Ако проявяваше интерес към разнообразие в отношенията.

Три стръка морска трева въздъхна.

— Цветче, ясно ти е, че това не е добра идея. И npedi не беше добра идея.

— Защо? — изтърси Махит, преди да се усети.

Не можеше да разбере защо е лошо една асекрета да има контакти и извън двореца.

— Защото бих ги използвала като активи, Махит — натъртено изрече Три стръка морска трева, едва ли не язвително към себе си. — Само като активи. А нашето Цветче има истински приятели, за антиимперските възгледи на някои от тях сигурно бих докладвала в някакъв момент. Когато ми се стори подходящо или полезно.

— Ти си пречиш сама много упорито — отбеляза Дванайсет азалии. — Само амбициозна суетност и…

— И недостиг на съпричастие с другите, знам — довърши тя вместо него. — Не говорехме ли за тебе!

Той въздъхна и се усмихна, тъмните очи бяха широко отворени и Махит се досети, че разговорът се е повтарял стотина пъти, всичко това беше обсъдено и превърнато в грижливо поддържано ъгълче от приятелството им. Три стръка морска трева не питаше с какво Дванайсет азалии се занимава извън работата си, той пък не се опитваше да намесва своите… приятели медици с особени нагласи срещу властите в работата за правителството, която вършеше. Тези двамата знаеха какви граници да не прекрачват и ги спазваха, но сега Махит искаше от тях нещо, което щеше да заличи границите. И все пак те бяха склонни да го направят.

Надяваше се, че го заслужава. (Станция Лзел го заслужаваше — ето го пак този патриотизъм, все я стряскаше превръщането му в странен рефлекс, — но нейните асекрети не го правеха заради Лзел.)

— Да — казваше Дванайсет азалии в този момент, — говорим за мен, колко съм полезен и колко ви помагам. Ще свърша тази работа, докато вие сте на срещата утре.

Пътуването през Града беше лошо преживяване и изглеждаше, че ще стане още по-лошо дори в прозрачната светлина на следващото утро. Махит почти вярваше, че някой следи нея и Три стръка морска трева, откакто излязоха от сградата с апартамента на Дванайсет азалии и пак слязоха в метрото: не слънчеви със златисти маски, а сенки, призрачни сиви силуети. Мъгливите, както Дванайсет азалии бе нарекъл собствения разследващ екип на министерството на правосъдието. Ако наистина бяха те… и ако не й се привиждаха, името им подхождаше.

Може би си въобразяваше. Лесно е параноята да бъде разбрана като реакция, когато мнозина наистина искат да се разправят с тебе. Обясниха й това в часовете по психология в Лзел и Махит намираше все по-малко поводи да се усъмни. Пък и половината линии в метрото или бяха затворени, или имаше закъснения, а ядосаните пътници не й помагаха да се чувства в безопасност. Границите между шестлъчевия дворцов комплекс и останалите райони на града сега личаха именно като граници, а не беше така дори когато Махит заедно с Три стръка морска трева напусна апартамента си, превърнал се в местопрестъпление. Застанали в редица слънчеви проверяваха облакохвата на всеки тейкскаланец, за да потвърдят самоличността му. Зад тях беше блещукащата стена на Града от стъкло и проводници, която се отваряше за одобрените посетители и пак се затваряше. Изглеждаше по-заплашително отвсякога.

Носеше листа с шифрованото съобщение от Лзел под наскоро изпраната си риза, прилепен до ребрата й с еластичен спортен бандаж, който Дванайсет азалии изрови от дъното на чекмедже, преди да го оставят да търси човек, готов да се занимава с неврохирургия в някоя затънтена уличка, и да се отправят към дворцовия комплекс. Имаше този бандаж, защото си бе навехнал глезена в някакъв отборен спорт с топка и мрежа — същия, който рекламираше листовката, дадена им в парка. Дванайсет азалии беше по-готов да обяснява въодушевено (оказа се, че играе веднъж седмично в квартален отбор), отколкото тя беше готова да слуша, но нямаше значение: присвои бандажа и сега се чувстваше сякаш пренася тайни през вражеска фронтова линия. Макар че тайните си бяха нейни от гледна точка и на закона, и на морала.

— Как мислиш, ще ни арестуват ли? — попита Махит.

Три стръка морска трева отговори твърде бодро, но полугласно:

— Засега не.

В своя чист костюм от министерството на информацията тя приличаше на много изискано и много точно оръжие, Махит всъщност не можеше да си представи какво щеше да прави без нея.

— Ако не сега, кога? — промърмори мрачно развеселена.

А после стигнаха до стената от шлемове с огледално златисти маски. Три стръка морска трева представи себе си и Махит нехайно и делово — образец за културна асистентка, която се грижи повереницата й да минава през затворени врати. Слънчевият поиска облакохвата й — тя му го предаде. Слънчевият я попита къде са били двете — тя обясни без увъртане и гузност, че са нощували в дома на неин бивш състудент и добър приятел.

Махит умуваше отново дали слънчевите са включени в едно безмерно съзнание на Града… и дали стоящият пред нея в този миг обмисляше работата на своите съратници в нейния апартамент. Очевидно не бързаше. Вдигна глава да погледне нещо зад Махит и Три стръка морска трева — пак се мярна мъгливо сиво като отражение в гладката му маска, той се взря продължително. Може би се съветваше чрез свои съратници с Шестте протегнати ръце. Конспирация в конспирацията. Да, тя се поддаваше на параноя. Никой не ги следеше, министерството на науката не заговорничеше с министерството на войната, за да свали от власт императора, нямаше протести по улиците, а бомбата на Девети централен площад беше случайно стечение на обстоятелствата, изобщо не беше предназначена за нея, проява на солидарност с хората от Одил… Да бе.

Слънчевият толкова внезапно им махна с ръка да влязат, че тя дори се изненада: тръпки от спадналия адреналин в кръвта плъзнаха горещи и ледени надолу по гръбнака й. Минаването през вратата, отворила се във вътрешната стена на Града, беше като напъхване в устата на звяр. Затвори се зад тях и Махит се сети за кръглите зъбати усти на някои паразити в станциите, които живееха в тесни проходи и се закрепяха по изолацията на проводници.

На дневна светлина дворцовият комплекс имаше по-безгрижен вид от всяко друго място. Така е, когато има стени. Те задържаха отвън видимите признаци на размириците. Стигнаха лесно пеша до министерството на науката, въздухът ухаеше на вездесъщите тейкскалански цветя, пиперливо лютиви и мускусно наситени, слънцето грееше хладно, обаче Махит не успяваше да укроти пулса си до нещо по-слабо от туптене.

— Определено предпочитам да се измъкнем от това без обявяване на война, сключване на съюз или отвличането ти от най-добрите икспланатли на Десет бисера, за да правят опити с твоя мозък — каза Три стръка морска трева.

— Мога да ти обещая, че няма да обявя война — отвърна Махит, зареяла поглед нагоре към сребристостоманеното цвете на министерството и инкрустираните с бисери релефи, изобразяващи траектории на елементарни частици и белтъчни комплекси. — Нямам такива пълномощия.

— Чудесно. Всичко ще бъде наред с нас.

Вътре се разигра поредният епизод на вече познатия танц — тейкскалански протокол на високо равнище. Три стръка морска трева се зае с представянето и потвърждението на срещата им с Десет бисера, Махит се поклони над събраните си пръсти толкова, колкото й се стори подобаващо, без да се тревожи дали й подсказва собственият инстинкт, или остатък от бегло присъствие на Искандр.

Заведоха ги в заседателна зала без прозорци, с обикновени светли столове около обикновена светла маса, никакви украса освен ненатрапчива ивица от същия инкрустиран с бисери релеф точно под осветлението. Трябваше да чакат там.

Три стръка морска трева потрепваше с пръсти по масата, Махит не бе забелязвала досега този нервен жест. А тя неволно опипваше имаго-машината на Искандр във вътрешния си джоб и се наложи да се възпира неведнъж, все се притесняваше и че съобщението под ризата й ще шумоли, ако диша прекалено дълбоко, въпреки че не се чуваше никакъв звук от листа. Олекна й с влизането на Десет бисера в залата. Можеше да прави нещо, щом той дойде за разговора. Чакането… не й понасяше в момента. Изобщо не й понасяше.

— Господин министър — изправи се да го посрещне.

— Госпожо посланик, приятно ми е да ви видя. Чух, че сте изчезнали!

Аха, ето каква игра престоеше. Така й се падаше — при предишната среща с Десет бисера тя се възползва от него заради впечатлението, което искаше да направи в новините за поетичната надпревара на имперския банкет. Вероятно заслужаваше принудата да се пребори с обяснението за отсъствието й от двореца, което Деветнайсет тесли е съчинила.

— Аз знаех къде съм през цялото време — отговори тя и проумя, че вече се е отказала от предишната си роля на простовата варварка.

Нямаше смисъл да поддържа заблудата, с която и без това не постигна нищо. Поне двама се опитаха да я убият — един й изпрати отровно цвете, друг я причака в апартамента й. Ролята на варварка не я направи по-малко уязвима, отколкото щеше да бъде в ролята на политик. Нямаше никаква причина да не бъде откровена сега. Умна варварка, както я нарече Деветнайсет тесли.

Десет бисера се засмя учтиво.

— Сигурен съм, че сте знаели! Колко чаровно се изразихте. С какво мога да ви бъда полезен, госпожо посланик?

Когато Махит уговори тази среща, тя бе намислила да изясни, ако може, дали Искандр е проявил толкова открито намерението си да продаде имаго-технологията на Тейкскалан, че е стигнал до сблъсък с министерството на науката — въпрос, който вече не беше важен. Искандр беше мъртъв, а човекът, комуто бе продал технологията, се оказа самият император. Сега трябваше да научи преди всичко кого Десет бисера подкрепяше за наследник на трона, за да разбере дали искаше да се обвърже с анексирането на Лзел и дали имаше шанс да го манипулира в своя полза, за да не допусне това.

— Не бих искала да упорствам с неприятните въпроси — започна тя, дала си пълна свобода в използването на глаголни времена, без повече преструвки пред министъра колко е невежа, — но ще ви бъда много признателна да науча с оглед на собствените ми интереси и здраве, както сигурно разбирате, какво сте обсъждали с моя предшественик онази вечер, когато е умрял.

Десет бисера сплете пръсти. Всички пръстени проблясваха дори под твърде слабите флуоресцентни лампи.

— Госпожо посланик, да не би да се безпокоите, че бихте могли да допуснете подобна грешка? Вашият предшественик изяде нещо неподходящо, това е. Злощастна случка. Темите на разговора ни бяха много далечни от кулинарните му предпочитания. Убеден съм, че ще отбягвате успешно такива продукти, ако внимавате.

Махит оголи всичките си зъби в усмивка. Варварка. Но упорита.

— Никой не споменава конкретно какво е ял. Твърде интересен пропуск.

— Госпожо посланик… — проточи Десет бисера, като че искаше да я подразни. — Не сте ли се замисляли, че може би има причина за този пропуск? Има какви ли не други теми, с които бихме могли да запълним съдържателно времето си. Дали не бихме могли да обсъдим ролята на хидропониката в изхранването на малки и големи групи хора? Лзел и Тейкскалан могат да научат толкова много едни от други.

Махит си каза, че яростта е неудобство. Пречеше й да се възползва напълно от знанието на езика. И все пак се вбеси. Както в кабинета на Осем примки.

Вторачи се в лицето му.

— Десет бисера, бих искала да знам защо моят предшественик е умрял, докато сте били негов домакин.

Не беше същинско обвинение. (По-точно беше, но не пряко.) Усети ръката на Три стръка морска трева на коляното си, топла и възпираща.

Десет бисера въздъхна леко с примирение, сякаш се подготвяше за неприятна и необходима работа, например изхвърляне на развалена храна.

— Постъпките и предложенията на посланик Агхавн бяха неприемливи, той загатна по време на напълно цивилизована вечеря, че е готов всеки момент да залее тейкскаланските пазари с технология, която би разстроила самото функциониране на цялото ни общество, останах с впечатлението и че е покварил или повлиял на Негово великолепно и сияйно величество — мой дълг като министър на науката беше да се справя със заплахата, която представляваше.

— Затова го убихте — смаяно промълви Три стръка морска трева.

Десет бисера се взря невъзмутимо в нея.

— В настоящата ситуация — лекият му жест към Махит като че я включваше и вписваше в общото състояние на тейкскаланските дипломатически отношения, а после я отхвърляше като незначителна заедно с тях — не виждам причини да отричам, че докато той умираше, не приложих медицински мерки. Ако посланик Дзмаре пожелае да изтъкне това при разследване на лекарска грешка, сигурен съм, че би могла да предизвика такова разследване от страна на министерството на правосъдието.

Толкова ли бе отслабнало влиянието й за два дена размирици в Града и във властта, че Десет бисера можеше не само да признае нехайно как се е отървал от политически противник („не приложих медицински мерки“ беше предназначено само за ушите на законопослушната Три стръка морска трева, нищо повече, Махит знаеше какво й каза всъщност), но и да бъде уверен, че тя е безсилна да поиска от когото и да е в императорския двор той да бъде наказан? Очевидно Десет бисера вярваше, че министерството на науката няма да бъде засегнато, независимо кой ще наследи имперския трон…

…и също толкова очевидно вярваше, че Шест посоки вече не изпитва желание да защити Станция Лзел или някой неин гражданин, след като ги нямаше Искандр Агхавн и обещаната от него технология. Затова и Махит му беше безразлична, щом не би направила опит да залее пазара с машини на безсмъртието, освен в ролята на посланичка на сателитна държавица в покрайнините на Тейкскалан.

Както Трийсет делфиниума каза на надпреварата по ораторско майсторство, а тя не го разбра тогава — сделката между императора и Искандр се отменя.

Успя да запази спокойствието на гласа си, прецизността в употребата на думите, за да пусне свой изследователски спътник в орбитата на разговора:

— Господин министър, не бих се обърнала първо към министерството на правосъдието — бих започнала със собствената езуазуакат на императора, ако се нуждая от съвет. При нея намерих безопасност.

— Нима? — подхвърли Десет бисера. — Радвам се на тази промяна.

— Промяна ли? — повтори Махит и зачака.

Вече подозираше, че Десет бисера е настроен словоохотливо, искаше да подчертае безсилието й с приказките си. Пръстите на Три стръка морска трева май щяха да оставят синини на бедрото й, толкова силно стискаха.

— Вашата прехвалена домакиня. Нейно превъзходителство Деветнайсет тесли, остана също толкова бездейна като мен — изтъкна Десет бисера. — По време на вечерята аз защитих интересите на моето министерство, както и на цялата империя, но тя ми позволи да го направя.

Махит осъзна всичко смразяващо ясно. Спомни си как Деветнайсет тесли каза „той беше мой приятел“, когато пиха чай… спомни си как почувства към нея първична, неврохимична близост, остатъкът от Искандр искаше да бъде до нея, да се забавлява, да бъде и застрашен, и в безопасност… спомни си как Деветнайсет тесли я гледаше в коридора на своя комплекс, наблюдаваше я как взема отровното цвете и навежда глава да вдиша аромата. Толкова лесно беше да остане неподвижна и безмълвна под арката в бялата си премяна и изобщо да не се намеси.

Но тя го направи. Незнайно защо спаси живота на Махит. Въпреки че не бе спасила Искандр.

— Оценявам предупреждението — успя да изрече. Лъжеше безогледно и можеше да продължи с лъжите още малко. Постара се гласът й да звучи треперливо, объркано, огорчено. (Да, огорчена си беше.) — Имаше неприятни случки… донесено за мен цвете с токсично въздействие… смятате ли, че…

— Аз — прекъсна я Десет бисера — няма да позволя да бъда обвинен за убийство с цвете. Аз съм съвременен човек, а министерството на науката се занимава не само с ботаника.

— Нямахме намерение да намекнем — вметна Три стръка морска трева, — че министерството на науката се занимава само с ботаника.

Последвалото мълчание се проточи безкрайно и Махит се питаше кой от тримата ще го наруши пръв с крясък или истеричен смях.

— Госпожо посланик, още какво бихте желали да кажете, след като установихме, че не съм изпратил при вас човек с цвете, което да ви премахне? — попита Десет бисера накрая.

— Вие обяснихте недвусмислено какво е положението ми — отвърна Махит. — Ще се свържа с вас, когато всичко се успокои, ако имаме още какво да си кажем. Например за хидропоника. Няма да забравя.

Тръгнаха си веднага от министерството на науката и Три стръка морска трева я заведе в ресторант. Махит й позволи, само възрази с „Миналия път имаше терористичен акт“ и в отговор чу „Миналия път направих резервация, сега никой не знае къде сме, нищо няма да ни се случи“. Приятно беше да седи в сумрачното, просторно като пещера помещение, сгушена до стената на сепаре, и непознати да им поднасят храна.

Само за миг се сети за отрови, когато донесоха супата, но тя реши, че няма да се тревожи за това в момента.

— Наистина мисля, че се справи много добре — отбеляза Три стръка морска трева, докато отрязваше тънко парче месо от своята гозба, която май беше бутче от цяло животно.

Уханието му изкушаваше неимоверно Махит, но и малко я плашеше: в това имаше твърде много кръв, за да е било отгледано в лаборатория. Било е живо същество, дишало е, а сега Три стръка морска трева го ядеше.

— Трудно ми е да си представя какво друго бих могла да направя, когато той хем призна за убийството на Искандр, хем ме осведоми, че на абсолютно никого не му пука — каза Махит.

Три стръка морска трева обви месото в голямо бяло-лилаво венчелистче. Тя бе поръчала цяла купчинка от тях и ги използваше като миниатюрни питки, с които пренасяше плътта от чинията в устата си.

— Би могла да ридаеш — подсказа тя. — Да дадеш клетва за отмъщение. Да прибегнеш до насилие още там.

— Три стръка морска трева, не съм героиня от епос.

Стана й противно, че тези думи й се сториха странни и неуместни: защо все още си позволяваше желанието да бъде тейкскаланка, да подражава, да пресъздава литературата. Не биваше да е така след тази седмица.

Хапката в листо беше потопена в наситено зелен сос, който май трябваше да бъде и подправка, и лепило, а след това беше погълната с наслада. Три стръка морска трева каза с пълна уста:

— Но се справи добре. Така си е. Не знам какви са намеренията ти сега, но на тази среща се държа като човек, роден за живот в двореца, или поне като обучена асекрета.

Махит усети как бузите й се сгорещиха.

— Благодаря ти.

В мълчанието им — Три стръка морска трева усмихната, очите широко отворени, топли и съпричастни, Махит, усетила остро колко червени са бузите й, червени като цвете или като месото, с което асистентката й се хранеше — се усещаше напрежение. Махит преглътна. И успя да каже нещо.

— Ако пренебрегнем самопризнанието за убийство — започна и видя с доволство, че Три стръка морска трева се намести малко по-изправено на стола, слушаше малко по-внимателно: „има работа за вършене“, — Десет бисера проявява твърде силен интерес към хидропониката. Нашата е добра, но такива системи не могат да изхранят цяла планета. Не успявам да проумея защо иска да говорим за това, освен ако нещо се е объркало особено зле с алгоритъма за отглеждане на храна в Града…

И откри, че казаното от нея само за да каже нещо всъщност е интересно.

— Объркало се е също като алгоритъма за сигурност в Града — добави тя.

— Говориш за шоковете, които причинява. Както постъпи с мен на Девети централен площад. И… онова, което се случва със слънчевите. Ако изобщо нещо се случва с тях.

Махит кимна.

— Десет бисера е станал министър тъкмо заради съвършените си алгоритми. Първо в метрото, когато интегрирал всички отделни линии в единна система, управлявана от алгоритмите на изкуствен интелект, после и системата за сигурност в Града. Нали?

— Да — потвърди Три стръка морска трева. — Впрочем ти как научи за това? Случило се е… ами аз още не бях напуснала инкубатора.

Махит сви рамене.

— Ако ти кажа „чрез имаго-технологията, която обаче не работи както очаквах“, ще те изненадам ли?

— Вече не.

Поредната странна, топла усмивка. Махит не можеше да я гледа в очите, докато се държеше така.

— Ти каза, че Градът е причинил шок в осем случая през последната година. Когато се прибирахме онази нощ. Какво е увеличението спрямо предишната година?

Три стръка морска трева леко килна глава встрани.

— Случаите са със седем повече. Да не намекваш, че алгоритъмът е неправилен?

— Или се използва неправилно. Алгоритъмът няма как да бъде по-съвършен от човека, който го е създал.

— О, това е хитро, Махит — зарадва се Три стръка морска трева. — Ако искаш да отмъстиш на министерството на науката за това убийство, ти убиваш репутацията им, че са безпристрастни.

Безкрайно приятно беше Три стръка морска трева да я разбира, без да й обяснява всяка подробност.

— По-точно репутацията на Десет бисера — съгласи се Махит, — защото с разработването на този алгоритъм е заслужил поста на министър, а сега алгоритъмът вреди на напълно нормални граждани на империята.

— Това ми харесва — заяви Три стръка морска трева. — Ще имаме нужда от хора, които работят с данни — икспланатл, за да звучи заявлението ни по-сериозно… и от човек, който да го разпространи публично… особено ако засяга и министерството на войната, вмъкването на тази част от историята ще бъде интересно…

— Ще я вмъкнем. След като ми позволят да се върна в апартамента си. Когато всичко това се… уталожи.

Три стръка морска трева трепна и я погали по ръката.

— Какво искаш да правим сега? Все още ли… онова, което обсъдихме? За машината? Докато поръчвахме, получих съобщение от Дванайсет азалии, намерил е някакъв медик на половин област оттук.

Махит май отдавна не бе чувала толкова добра новина. Кожата й настръхна от облекчение и вълнение, а и от някакъв опияняващ страх.

— Да — потвърди тя. — Сега е още по-важно да имам достъп до този шифър. Трябва да направя нещо. Да променя нещо. Да направя ситуацията различна от сегашната.

Три стръка морска трева я гледаше, пак леко наклонила глава. На Махит й се искаше да се извърне. Току-що подхвърли, че е готова да се намеси в настоящия политически хаос. Ето го момента нейната асистентка да се възпротиви, да се откаже… но Три стръка морска трева само кимна.

— На твое място бих изпаднала в ужас.

— Кой казва, че аз не съм?

— Но ти вече си го правила.

— Под грижите на далеч по-компетентни хора от онзи, когото Дванайсет азалии ни е намерил.

Три стръка морска трева като че щеше да се наежи от тази обида към тейкскаланската медицинска технология, но само сви рамене.

— Той познава много хора. Всякакви. Не се съмнявам, че този човек поне има представа какво върши.

— Ако умра или се събудя побъркана — заръча й Махит, — искам от тебе да разкажеш на следващия посланик на Лзел… ако изобщо има нов посланик… абсолютно всичко. Колкото може повече, и то накуп.

— Ако ти умреш, министерството на информацията няма да позволи да припаря до следващия посланик на Лзел или до който и да е друг посланик.

Махит се усмихна неволно.

— Ще се постарая да не умра.

— Добре. Искаш ли от тези?

— Какво?…

— Питам за сандвичите, все ги зяпаш.

Устата на Махит се напълни със слюнка.

— Животно ли е било? Преди да стане гозба?

— Да… Махит, този ресторант е изискан.

Имаше вероятност да умре от експериментална операция на мозъка, всички нейни съюзници освен двама служители в министерството на информацията или изчезнаха, или бяха под подозрение, а Тейкскалан почти неизбежно щеше да схруска на живо родината й с окървавените си зъби от космически кораби.

— Да — каза тя. — Искам да опитам един.

Когато опита месото, вкусът му сякаш разцъфтя сочно на езика й.

15

Три настурции, началник-смяна в Центъра за контрол на полетите на Скъпоценния камък на света до имперски флагмански кораб „Двайсет ярки залеза“: „МОЛЯ СВЪРЖЕТЕ СЕ С ЦКП НЕЗАБАВНО, НАВЛЯЗОХТЕ В КОНТРОЛИРАН СЕКТОР БЕЗ РАЗРЕШЕНИЕ ИЛИ УСТАНОВЕНА ВРЪЗКА, ЗАЯВЕТЕ НАМЕРЕНИЯТА И ВЕКТОРИТЕ СИ, ЗА ДА ПРЕНАСОЧИ ЦКП ТРАФИКА ВСТРАНИ ОТ ВАС. СВЪРЖЕТЕ СЕ С ЦКП НА ЧЕСТОТА ЕДНО ОСЕМ НУЛА ТОЧКА ПЕТ. ПОВТАРЯМ, ИМПЕРСКИ ФЛАГМАНСКИ КОРАБ „ДВАЙСЕТ ЯРКИ ЗАЛЕЗА“, НАВЛЯЗОХТЕ В КОНТРОЛИРАН СЕКТОР БЕЗ РАЗРЕШЕНИЕ ИЛИ УСТАНОВЕНА ВРЪЗКА, МОЛЯ ОТГОВОРЕТЕ.“

Съобщение по спътникова връзка, 251.3.11-6П

>> ТЪРСЕНЕ/достъп: ОНЧУ (ПИЛОТИ)/последни действия

>> Имаго-машина 32675 (Искандр Агхавн) последни действия от Медицина (Неврохирургия), 155.3.11-6П (тейкс. летобр.)

>> ТЪРСЕНЕ/достъп: ОНЧУ (ПИЛОТИ)/всички действия

>> прекалено голямо поле

>> ТЪРСЕНЕ/достъп: ОНЧУ (ПИЛОТИ)//всички действия *.3.11

>> Имаго-машина 32675 (Искандр Агхавн), извършени действия от Медицина (Неврохирургия), 155.3.11-6П (тейкс. летобр.): Медицина (Поддръжка), 152.3.11-6П; Акнел Амнардбат, Наследство, 152.3.11-6П; Медицина (Поддръжка), 150.3.11-6П; Медицина (Поддръжка). 50.3.11-6П […]

Архивирано търсене в базата с имаго-данни на Лзел, извършено от Декакел Ончу, 220.3.11-6П (тейкскаланско летоброене)

Отново в метрото през друг пропускателен пункт — всички слънчеви са неподвижни, златисти и бдителни. Не проверяваха толкова придирчиво хората, които излизаха от дворцовия комплекс — не беше изненада, но Махит въпреки това се изнерви твърде много, докато минаваше покрай тях. Чудеше се дали алгоритъмът може да надушва планове, да долавя предшестващата изпълнението им гузност, дали алгоритъм, дори изпълняван от хора, които до един момент са били обикновени тейкскаланци, би могъл да наблюдава разговора й с Три стръка морска трева в ресторанта и да ги възпре по някакъв начин, преди да направят още нещо. А как жадуваше да има време, за да провери дали слънчевите все още са тейкскаланци при официалната тейкскаланска позиция срещу неврологичното усъвършенстване. Всички слънчеви се обърнаха да изпроводят с погледи нея и Три стръка морска трева, групово движение като неизбежните обиколки на спътник около звезда, едновременно завъртане на седем златисти шлема.

Махит се бе напрегнала в очакване те поне да й зададат още въпроси за покойника в нейния апартамент — той умря онзи ден, а човек като Единайсет шишарки, дошъл на имперския банкет с поетична надпревара, би трябвало да има близки, колеги, стари приятели от армията. Все някой би вдигнал шум, все някой би настоявал за справедливост.

Ала те само застинаха и като че се съветваха помежду си, но ги пропуснаха без нито дума. Дали някой я закриляше? Ако алгоритъмът управляваше слънчевите, може би не само един човек му влияеше — не само някой незнаен в министерството на войната или самият Десет бисера, а… друг. Пак й се привидя сиво — агентите от министерството на правосъдието (или привиденията от министерството), тя се озърна във всички посоки. Не успя да ги открие, което не означаваше, че са се махнали. Сега вървеше по-бързо, за да не изостава от припрените малки крачки на Три стръка морска трева, и умуваше за юрисдикцията в тейкскаланското правоприлагане. Ако я следяха от министерството на правосъдието, може би слънчевите не смееха да се намесват. Наистина трябваше да вникне задълбочено в плетениците на наказателното право, а не само да проучи законите за разрешеното придвижване и дейности на варварите.

Трябваше да е направила какво ли не. В метрото, докато Три стръка морска трева я водеше към централната гара, Махит още усещаше забързания си пулс във върховете на пръстите заедно с неизменното смъдене от нервните смущения.

— Засега не ни арестуваха — промърмори.

Изражението на Три стръка морска трева застина между смеха и наглед пламенното желание да й изшътка да млъкне.

— Засега — отбеляза тя.

Махит й се ухили. Прихващаше истерията от нея. Изведнъж се почувства както в детството си при игрите с приятелчета из коридорите на Станцията, сякаш пазеше тайна, която възрастните не биваше да разкрият. Вдиша дълбоко и обвилият ребрата бандаж върху шифрованото съобщение се впи в кожата й като напомняне.

Централният транспортен възел на Срединната област, която побираше седемнайсет милиона тейкскаланци, двореца, центъра на Града — областта, където Махит бе очаквала да остане през почти цялата си кариера на дипломат, — представляваше гигантска, монументална сграда. Извиси се пред тях, докато изкачваха многото стъпала от метрото: увенчана с купол великанска постройка, погълнала половината небе и обкръжена от кули като шипове, същински трънак от бетон и стъкло. Отвъд нея се разпростираха пипалата и извивките на магнитно-левитационните линии, подобни на огромна система от разраснали се лози. Махит знаеше строфите в „Зданията“, с които започваше описанието на тази гара: „нерушима, многостранна, окото изпращащо / нашите граждани, бдящо“. Наистина приличаше донякъде на око, но окото беше на насекомо — фасетите блещукаха. Когато в тейкскаланската литература се споменаваха очи, често се добавяше допир или способността да въздействаш — окото вижда, окото променя онова, което вижда. Наполовина квантова механика, наполовина повествувание.

В Тейкскалан всичко беше повествувание, дори ако си помагаха с квантова механика в разказа.

— Къде ще се срещнем с Дванайсет азалии?

Лесно би се залутала в тази сграда — ще изчезне в неспирното движение, потоци от пристигащи и заминаващи тейкскаланци.

— В Голямата зала до статуята на езуазуакат Един телескоп — отговори Три стръка морска трева. — Набива се на очи, създали са я в период, когато статуите били изключително лъскави, а и твърде внушителни — преди двеста години такива били модните веяния, затова почти цялата фигура на Един телескоп е покрита със седеф.

Колосална статуя, покрита с вътрешните повърхности на мидени черупки, които били извлечени от истински океан. Бавно. Отнело е много време. Смехът пак напираше в Махит и тя не успяваше да налучка причината защо не можеше да се успокои, защо във всичко се вмъкваше изостреното предчувствие, че напира стремглаво към неизбежен сблъсък. „Ще се подложиш на експериментална неврохирургия, може това да е причината“, каза си и кимна на Три стръка морска трева.

— Да вървим.

Разпознаха облечените в сиво агенти от министерството на правосъдието (този път наистина, не само във въображението на Махит) още на входа. Размотаваха се там прекалено нехайно и твърде бдително, когато двете влязоха. Махит не беше толкова заслепена от внезапния смайващ простор на Голямата зала, от невъзможната ширина на остъкления купол, че да не забележи как всеки минаващ през тази врата беше оглеждан внимателно. Когато зърна друг от тях да крачи като завеян пътник пред терминалите за билети, без да си купи билет, тя побутна рамото на асистентката си.

— Мъгливите. Как мислиш, дали са ни проследили?

— Не съм уверена — смънка Три стръка морска трева почти нечуто сред гълчавата на тейкскаланци, търсещи своите влакове. — Може би имаше един на улицата пред жилището на Дванайсет азалии, но дори да не ми се е привидяло, той вече не се мяркаше, когато излязохме от министерството на науката… а тези са дошли тук преди нас…

Можеше да има какви ли не причини министерството на правосъдието да дебне за жени, които изглеждат като нея и Три стръка морска трева, като се започне с „Осем примки е променила мнението си колко съм полезна“ и се стигне до „незаконно оскверняване на трупа на Искандр“. Въпреки че в последното действие бе замесен преди всичко Дванайсет азалии.

— Не ми се вярва да търсят нас — каза Махит. — Търсят… — запъна се, не искаше да изрече на глас името. — Цветчето. Заради машината.

Три стръка морска трева изпсува тихо.

— И са ни проследили само защото излязохме от неговия апартамент, а после… Държахме се безобидно, отидохме на среща, след това обядвахме, ние не сме набелязаната цел.

Махит пак се замисли за юрисдикцията. Може и да не са били важни за агента, който ги проследи, но все пак ги следяха, може би така възпряха слънчевите да не ги арестуват веднага. Хем се зарадва, хем се вбеси. (Свикваше с това съчетание: раздвояването, странното чувство да е доволна от нещо, което поначало не бива да я сполетява. Това си беше присъщо за Тейкскалан.)

— Може и да не сме — съгласи се Махит. — Виждаш ли го някъде? Питам за Цветчето.

Посочи статуята, която явно изобразяваше Един телескоп, огромна жена с гръден кош като бъчва и широк таз, светнала в цветовете на океански перли върху своя пиедестал. Не откри Дванайсет азалии наблизо.

— Да заобиколим отзад — предложи Три стръка морска трева. — Все едно нямаме представа какво се случва тук. Дръж се безгрижно. Върви като всички останали.

Много приличаше на лоша история за шпиони и интриги по холовизията. Странни хора, шляещи се в транспортен център, а Махит и Три стръка морска трева опитваха да не се набиват на очи (как да постигнат това варварка и асекрета в своята кремаво-пламтяща дворцова премяна?), но може би стигаше, ако просто се стараят да внушат, че нямат нищо общо с човека, когото се мъчеха да намерят. Току-виж се справят.

Дванайсет азалии не беше зад статуята на Един телескоп. Три стръка морска трева се облегна на пиедестала с безупречно нехайство, затова и Махит се облегна… и зачака. Напрягаше се да го зърне в морето от минаващи тейкскаланци. Не можа. Твърде много бяха, а и твърде много от тях приличаха на Дванайсет азалии: ниски, плещести, тъмнокоси, мургави мъже с няколко слоя дрехи по себе си.

— Не реагирай, когато тръгна — промърмори Три стръка морска трева. — Виждам го. Преброй трийсет секунди и ме последвай. Той е в сянката до павилиона за храна през два изхода — между изход 14 и 15.

Вирна брадичка натам, после закрачи привидно безцелно към павилиона, който ликуващо, гръмко, триизмерно рекламираше „ХРУСКАВИ ПИТКИ С ВКУС НА ЛИШЕИ!“ и „ПРЕСНИ ПРЪЧИЦИ ОТ ОКТОПОД, ТОКУ-ЩО ВНЕСЕНИ“. Махит нямаше никакво желание да опита тези гозби. Три стръка морска трева си купи нещо от павилиона и изчезна в сенките до него тъкмо в мига, когато Махит преброи до трийсет и също се отправи натам. Изобщо не доближи павилиона, а се промъкна зад него, където холографските реклами осигуряваха сериозна защита от проследяване.

Дванайсет азалии носеше най-обикновените дрехи, с които го бе виждала: дълго яке върху риза и панталон, всичко в оттенъци на розово и сиво. Гледаше измъчено и мрачно. Значи мъгливите наистина го дебнеха или го следяха. Поне засега не изглеждаха настървени да го арестуват.

— Жалко, че тук няма водна градина, в която да се крием — казваше му Три стръка морска трева сред дърдоренето на рекламата за питките. — Тези ли са те подгонили?

— Сега са повече — оплака се Дванайсет азалии. — Имаше само един, когато се изсулих от министерството на правосъдието.

— Сигурно са наблюдавали твоя апартамент — предположи Махит. — Допуснахме, че са проследили и нас, когато излязохме, но са се отказали, защото не правехме нищо особено.

Дванайсет азалии се засмя — неприятен задавен звук, който прекъсна бързо.

— Посланик, трябва да си държала Тръстиката на къс повод, щом не е направила нищо особено за толкова часове.

— Дали са те забелязали? — попита Три стръка морска трева, която учтиво се престори на глуха за последната му реплика.

— Да… но не ме доближават. Те не се опитват да ме хванат, искат да узнаят къде отивам и да ни проследят до…

До нелицензирания неврохирург. Успееха ли да ги проследят чак дотам, Махит не се съмняваше, че целият план ще бъде погребан под купчина тейкскалански закони и арести.

— В момента стоят между нас и билетната каса. Не мога да допусна да видят как купувам билетите — довърши той.

Три стръка морска трева беше съвсем спокойна и напълно съсредоточена: преливаше от решителност и енергия за справяне с криза, които вбесяващо подтикваха Махит да й се възхищава.

— Аз ще взема билетите. Никой не ме наблюдава. Ти и Махит ще дойдете при мен до изход 26 две минути преди тръгването на влака. Нека тя върви пред тебе, защото привлича вниманието много повече, макар ти да си глуповато хубавичък в тези ярки цветове.

— Облякох се не за шпионска операция — смънка Дванайсет азалии, — а за пътуване до друга област.

Три стръка морска трева сви рамене, озари него и Махит с ослепителна тейкскаланска усмивка, очите й станаха огромни на слабото лице, и смъкна своя жакет на асекрета. Обърна го с оранжево-червената подплата навън, освободи косата си от стегнатата опашка и тя се разстла като завеса по раменете, после преметна жакета на едната си ръка.

— Ей сега идвам — каза им.

— Тя изглежда подготвена за шпионска операция — сухо отбеляза Махит.

— Тръстиката може да е консерватор по душа — промълви Дванайсет азалии също не без възхищение, — но нейният консерватизъм обхваща и представата за министерството на информацията като група за проникване и измъкване, каквато е било, преди да го преобразуват в министерство.

Махит тръгна бавно. Всъщност крачеше подчертано, за да привлича внимание. Висока варварка с варварски дрехи. Застави се да върви като жителка на Станциите, която е свикнала с по-слаба гравитация: притеглянето на планетата я прави мудна. Почувства подобно на ехо първите дни на Искандр, докато и той е свиквал с това притегляне като насърчаващо смъдене в мускулите.

— А по-конкретно с какво се е занимавала групата, преди да стане министерство? — попита тя, без да отделя поглед от облечените в сиво служители от министерството на правосъдието.

Не я поглеждаха. Търсеха Дванайсет азалии, скрит зад нейния по-висок силует. Тя не беше важна. Не и тук. Не и сега.

— Подразделение за разузнаване и анализ на Шестте протегнати ръце — полугласно обясни Дванайсет азалии. — Но това е било преди столетия. Сега сме цивилни. Служим на императора, а не на който и да е яотлек. Това помага за намаляване на опитите за узурпирано на трона…

На изход 26 беше обявено отпътуване на влак от Срединната област до Тополов мост през Звъниград Едно, Звъниград Четири, Звъниград Шест, Икономикум. Махит и Дванайсет азалии застанаха до прохода — той до стената, тя с лице към него, за да го скрие колкото може по-добре. Времето до потегляне на влака стана две минути. Махит долови как погледите на агентите от министерството се плъзнаха по нея — чу доближаващи я устремни стъпки и рискува да се огледа през рамо. Зърна Три стръка морска трева да идва към тях с убедителен вид на млада жена, отправила се към дома си във външна провинция след занятията в университета… както и група сиводрешковци от министерството на правосъдието, които ги доближаваха от срещуположната посока.

Когато Махит реши какво да прави, това се случи мигновено. Ще се качи в този влак, ще намери тайния неврохирург на Дванайсет азалии, няма да й попречат да получи достъп до спомените и способностите на нейния предшественик, ако това изобщо е възможно. И ако ще мъгливите да знаят в кой влак ще се качат, няма как да знаят къде ще слязат.

— Бягай — подкани тя. — Веднага.

Вкопчи се в ръкава на Дванайсет азалии и го задърпа през изхода към чакащата гладка, черно-златна капсула на магнитно-левитационния влак. Можеше единствено да разчита, че Три стръка морска трева ще хукне след нея… мамицата му, как я заболя хълбокът от рязкото движение, още не бе оздравял…

Вратата на влака се разтвори със съскане и се събра зад тях.

— Нагоре — нареди Махит и Дванайсет азалии се качи подире й на второто ниво в капсулата.

След няколко секунди чу първото обявяване на отпътуването — „вратите се затварят, моля отдръпнете се от тях“ — надяваше се, че Три стръка морска трева е успяла да влезе, а агентите не…

…и още се задъхваше от усилието, когато капсулата се задвижи плавно и беззвучно, а асистентката се появи на стъпалата.

— Те не можаха да влязат, нямаха билети — съобщи тя, — погледни към перона, ето ги.

Свлече се на седалка, едва си поемаше дъх. Двама мъже в сиво се смаляваха бързо зад тях с ускоряването на влака.

— Беше по-вълнуващо, отколкото си го представях — изтърси Махит, защото не знаеше какво да каже.

След като всичко… не, още не бе приключило, но поне имаше някаква пауза, усещаше твърде остро болките. Не беше в най-подходящото състояние, за да се подложи на експериментална неврохирургия.

— Махит, тези думи описват цялата ми седмица, откакто ти пристигна — каза Три стръка морска трева, докато й подаваше билет.

Махит се задави леко от усилието да не прихне.

— Е, колко ще пътуваме? — продължи Три стръка морска трева невъзмутимо и решително. — Този човек, с когото ще се срещнем, има ли си име, или ще продължаваме аматьорските шпионски игрички и ще го чакаме на някой ъгъл да каже паролата?

— Нейното име е Пет веранди, ще пътуваме до Звъниград Шест — отговори Дванайсет азалии.

Тя изсъска тихичко през зъби:

— Шест, значи.

Навън Градът се стрелкаше край тях в блестяща бъркотия от стомана, злато и кабели. Махит се загледа, слушаше, без да се напряга (безгрижното просмукване с тази култура беше сред най-отличителните й черти според психотерапевтичните сесии в Лзел), за да се потопи в новото, да го усвои и да го осмисли, когато се налага. Нуждаеше се от тази почивка. Трябваше да запази спокойствие, доколкото можеше.

— Да, Звъниград Шест, тя е нелицензиран икспланатл, според тебе къде другаде би живяла? В квартал с високи цени на имотите ли? — попита Дванайсет азалии с тон сякаш се оправдаваше.

— Ако аз исках да си направя пластична операция, бих могла да намеря нелицензиран икспланатл в твоя квартал, без да пресичам половин област.

— Благодаря, че ми напомни, но е малко по-мъчничко да намериш човек, готов да отвори черепа на посланичката.

Кратко мълчание. Влакът бучеше съвсем слабо, цикличните звуци почти под прага на слуха й вдъхваха усещане за уют на Махит.

— Цветче, ценя направеното от тебе — въздъхна Три стръка морска трева. — Знаеш, нали? Само че… имахме трудна седмица. Благодаря ти.

Рамото му помръдна до рамото на Махит.

— Ще ме черпиш цяла година, но всъщност няма за какво да ми благодариш.

След почти час влакът напусна Срединната област — сърцевината на Града, единственото място, което Махит бе очаквала да обитава поне през първите си три месеца като посланик (туризмът беше развлечение за периода след настаняването и свикването — далечна нагласа на друга Махит Дзмаре за друга, по-гостоприемна вселена) и навлезе в област Звъниград. Промяната едва се забелязваше отначало освен в състава на пътниците: леко различаваща се етническа група според Махит, малко по-високи и малко по-бледи от Три стръка морска трева и Дванайсет азалии. Но и архитектурният изглед се променяше полека с преминаването през Звъниград Едно и Три и навлизането в Звъниград Четири, все навън в разширяващото се ветрило от области — сградите не бяха по-ниски, затова пък изглеждаха по-тъмни, не толкова въздушни, а вездесъщите цветя и светлина, паяжината на Центъра, бяха изместени от високи, потискащи сгради като копия, целите покрити с еднакви прозорци. Те засенчваха почти всичко.

Свикнала с тесните коридори на Станция Лзел, Махит изпитваше странно спокойствие от липсата на синия небесен купол, все едно вече можеше да не се занимава постоянно с дребна досадна задача, не й се налагаше да осъзнава необятния простор на небосклона. Въпреки че скупчването на толкова хора на едно място и закриването на слънцето вероятно означаваха упадък на градската среда.

Звъниград Шест се оказа застроен още по-нагъсто, същинска градина със здания като копия от сив бетон — здрач ги обгърна още в момента, когато излязоха от гарата. Небето над тях беше като синкаво сребро. Раменете на Три стръка морска трева бяха наравно с ушите, сгушваше глава като от несъществуващ студен повей и това беше предостатъчен признак какво мислеха обитателите на Центъра за тази област.

— Как намери тази Пет веранди? — попита Махит, когато Дванайсет азалии ги поведе по тесните улици.

Едното му рамо шавна.

— Тръстиката вече знае… преди ми се присмиваше за това… аз първо си опитах късмета в министерството на науката, преди да отида в министерството на информацията, но не се класирах на изпитите. А след всеки цикъл от изпити винаги има групи разочаровани студенти. Ядосани хора си говорят в кафенета или в полузаконни мрежи през облакохватите… още поддържам контакти с две-три от тях.

— Ти си пълен с изненади — подхвърли Махит.

Три стръка морска трева се изкиска остро и кратко.

— Не го подценявай само защото е хубавичък. Не го взеха в науката, защото оценките му в информацията бяха адски високи, нямаше как министерството да го изтърве.

— Няма значение — натърти Дванайсет азалии. — Моя приятелка познава Пет веранди, доверявам й се достатъчно, че няма да ни изпрати при пълна шарлатанка. Доволни ли сте?

— Значи ни се е паднала само частична шарлатанка — подхвърли Три стръка морска трева.

А Дванайсет азалии вече бе спрял пред главния вход на една от огромните извисяващи се сгради. Нямаше интерфейс за облакохвати както в Центъра и в дворцовия квартал, а само табло с бутони.

Той натисна с палец един от разположените най-долу бутони. Чу се хленчещо-блеещ звук като тихичка аларма.

— Тя знае ли, че идваме? — попита Три стръка морска трева тъкмо в мига, когато грамадната врата щракна и се завъртя навън.

— Явно да — каза Махит и влезе, сякаш изобщо не се страхуваше.

Апартаментът на Пет веранди беше на партера, единствената отворена врата в целия коридор като тъмносив прорез в сумрака. И самата жена стоеше в рамката, наблюдаваше ги как доближават по коридора без нищо освен пресметливо търпение в погледа. Отблизо нямаше почти никаква прилика с представата на Махит за нелицензиран икспланатл. Беше кльощава и със среден ръст, с тейкскалански високи скули под опънатата бронзова кожа, придобила пепеляв оттенък заради трупащите се години и липсата на витамин D. Всъщност приличаше на нечия по-възрастна сродница, която не се е погрижила да попълни документите за възпроизводството си, а няма генетичните заложби, за да й досажда по въпроса държавното управление за населението.

Само че… едното й око просто не беше око.

Можеше да е имало облакохват там преди години. Сега представляваше метално-пластмасова част от черепа, краищата й закрити от отдавна зараснала нагъната кожа, а по средата, където би трябвало да е очната ябълка, имаше телескопична леща. Светеше в бледочервено. И когато Махит я доближи, блендата се отвори.

— Ти трябва да си посланичката — каза Пет веранди. Гласът й не съответстваше нито на нормалната за средна възраст външност, нито на изкуственото око. Звучеше мелодично, прекрасно, сякаш жената е била певица в някой друг живот. — Влезте и затворете вратата.

В дома на Пет веранди не се спазваха ритуалите на гостоприемството. На Махит и спътниците й не бяха поднесени настойчиво чаши чай (сети се за Деветнайсет тесли и за миг съжали, че е лишена дори от чувството за безопасност, на което се бе радвала като пленница), не бяха и поканени да седнат, макар че имаше диван с протъркана тюркоазенозелена тапицерия от брокат. Пет веранди огледа набързо Махит от всички страни, сякаш проверяваше колко добро е общото й състояние, и спря пред нея изпъчена, с отметната назад глава, за да се взре в лицето й. Технологичната част от главата й блещукаше, а където беше прозрачна, погледът на Махит проникваше до жълтеникава кост и яркото червено-розово на кръвоносни съдове, защитени от досег с въздуха.

— Къде е машината, която искаш да бъде инсталирана в тебе? — попита жената.

Три стръка морска трева се прокашля деликатно и каза: — Може би трябва да се запознаем…

— Това е посланичката на Лзел, момчето е онзи, който се свърза с мен, а ти си високопоставена чиновничка в министерството на информацията, която не е отивала във външна област от времето на училищните екскурзии. Аз пък съм тази, която наехте да свърши работата. Доволна ли си?

Три стръка морска трева отвори широко очите си в злонамерено престорена тейкскаланска усмивка.

— То се знае, че не очаквах гостоприемство от тебе, икспланатл, но си помислих, че мога поне да опитам с учтивост.

— Не съм икспланатл — отрече Пет веранди. — Аз съм техник. Помисли за това, асекрета, докато говоря с твоята посланичка.

— Вече има една машина в главата ми — обади се Махит. — Тук, където мозъчният ствол се съединява с малкия мозък. — Извърна се и изви шия, плъзна палец по мъничкия ръб на белега високо на врата. — Искам от тебе да инсталираш новата точно на същото място и точно по същия начин. Централната част се разпростира навън… и може да бъде свързана отново.

— Посланик, каква е конкретната функция на тази машина?

Махит вдигна рамене.

— Форма на усилване на паметта. Това е най-простото обяснение.

Не беше най-простото, но не искаше да споделя повече след триминутно познанство с тази грубиянка. У Пет веранди като че се пробудиха и любопитството, и съмненията — изражения, които май бяха присъщи за лицето й.

— Повредена ли е версията в главата ти? — попита тя.

Махит се поколеба, после кимна.

— Можеш ли да ми опишеш повредата?

Въпросите на Пет веранди се различаваха недоловимо от въпросите, които Махит чуваше от Дванайсет азалии или Деветнайсет тесли, или дори от самия император, когато им говореше за имаго-машините: те й се струваха заобиколни, уклончиви, намекваха за истинското предназначение, но не притискаха пряко да го разкрие. Махит проумя, че тази жена сигурно задава подобни въпроси на какви ли не хора, които не желаят да признаят защо се нуждаят от нелегална неврохирургия… и фактът, че далеч не е първата пациентка на Пет веранди, й вдъхна чудновато спокойствие.

— Не знам какво ще видиш, когато отвориш главата ми — поде тя. — Повредата може да е механична и видима… може и да не е. Машината не функционира правилно, освен това при опит да я използвам имам симптоми, които мога да опиша само като периферни нервни смущения.

— Посланик, а в какъв момент от изваждането и замяната би искала да прекратя операцията?

Светещата червена точка в средата на изкуственото око се разшири. Все едно надничаше в нажеженото до бяло сърце на лазерно устройство.

— Бихме предпочели посланичката да не бъде увредена — намеси се Три стръка морска трева.

— Разбира се. Само че, асекрета, няма да отварям твоя череп, затова бих искала да чуя отговора на самата посланичка.

Махит умуваше какви злощастия беше готова да понесе. Никое от тях — треперене, слепота, гърчове, смърт — не изглеждаше особено важно в сравнение със зейналите челюсти на Тейкскалан, устремили се към нейната станция. За пръв път в живота си се чувстваше откъсната от всичко. Мъничка човешка прашинка на тази огромна, гъмжаща от хора планета, и щеше да се подложи на експеримент, какъвто дори изтъкнатите невролози на Лзел не биха одобрили.

— Бих искала да оцелея — каза накрая. — Но само ако има голяма вероятност да запазя повечето си умствени способности.

Чу възмутен звук от Дванайсет азалии зад себе си.

— Определено бих подходил по-сдържано към това, Махит… — рече той. — Пет веранди се отнася сериозно към човешкия живот…

А Пет веранди цъкна тихо с език.

— Благодарна съм ти за доверието — каза толкова неприветливо, че Махит не успя да прецени дали е доволна, или обидена. — Жива и със запазен ум. Добре, посланик. И с какво си готова да заплатиш това малко приключение?

Стъписаната Махит осъзна, че дори не се е замисляла как би платила. Имаше заплатата си на посланичка… все още неполучена и у нея се прокрадваха съмнения дали ще я получи дори веднъж, ако управлението на Тейкскалан се влоши още… имаше и валутна сметка в кредитен чип, който дори не можеше да бъде разчетен от друго устройство, освен банкомат в Лзел. А тя се изтърси тук, незнайно защо уверена, че и с тази операция ще бъде същото както с ресторантите в дворцовия квартал — щедрост или политическа изгода от някого друг. Ама че тъпотия. Просто не помисли. Държеше се като…

… о, да, може би като тейкскаланска благородница.

Мамицата му.

— Можеш да вземеш машината, която извадиш — предложи тя. — И можеш да правиш с нея каквото пожелаеш, стига това да не означава предаването й на някого от министерството на науката или лично на императора.

— Махит… — промълви потресената Три стръка морска трева.

Махит я изгледа и стисна зъби, за да не се поддаде на разочарованието от измяната, разкривило нейното лице. Нима за нея е било толкова важно, че Махит зачиташе тейкскаланските ценности, съобразяваше се с методите и обичаите в тейкскаланската бюрокрация и дворцова култура? И ето я тук — даваше просто така онова, което Искандр се бе старал толкова упорито да продаде. Да. Вероятно е било важно, макар че не искаше това да е вярно — в края на краищата нямаше приятелство, нямаше случайно намерена съюзница, само себичност, от която болеше, но нищо не можеше да направи в момента — нямаше нито време, нито сили да обяснява подбудите си или някак да заличи разочарованието.

Но Пет веранди заяви:

— Договорихме се. — Имаше вид на човек, комуто са поднесли благоуханен сладкиш. На Махит й призля. — Посланик, малко технологично пиратство от култура, която наистина се занимава с неврохирургия, струва повече от едно проникване в твоята глава. Имаш ли нужда от още нещо? Подобряване на зрението? Или да промени очертанията на косата ти над челото така, че да се харесат дори на тези асекрети?

— Не е необходимо — отказа Махит, като се насили да не трепне.

Постара се нейното изражение изобщо да не се промени. Да остане съвършено безметежно по тейкскалански. Както Искандр я научи. (Убиваше ли го — своето имаго, другото си „аз“? Не беше ли това истинската цена, която щеше да плати: унищожението на личността, която се очакваше да стане, дори ако имаше намерение да замени Искандр пак с Искандр?)

— Както желаеш — каза Пет веранди. — Като изключим случки, над които нямам власт — дори тук в Звъниград, посланик, може да нахлуят слънчевите, аз ти обещавам, че никаква част от твоята другопланетна технология няма да попадне в ръцете на онези, които я искат най-силно.

— Това беше ужасно хрумване — промълви Три стръка морска трева сякаш на себе си и Дванайсет азалии хвана ръката й.

— Знам — отвърна Махит, — но не бих казала, че имам по-добра възможност за избор.

— Досещам се, че нямаш — вметна Пет веранди. — Иначе не би се престрашила да дойдеш тук. Ела в операционната зала, нека се заемем. Асекрети, ще си я вземете след около три часа… ако изобщо си я вземете.

16

„ПОЛИЦЕЙСКИ ЧАС 22:00–06:00 — ПОРАДИ ЗАСИЛВАЩИ СЕ БЕЗРЕДИЦИ СЛЪНЧЕВИТЕ НАЛОЖИХА ПОЛИЦЕЙСКИ ЧАС В СЛЕДНИТЕ ОБЛАСТИ: ЦЕНТРАЛНА-ЮЖНА, ЗВЪНИГРАД ЕДНО, ЗВЪНИГРАД ТРИ[…]”

Публично уведомление по облакохвата и новинарските канали, 251.3.11

„[…] с оглед на текущата ситуация Тейкскаланската империя настоява да бъде изпратен нов посланик от Станция Лзел. Край на съобщението.”

Дипломатическо комюнике, предадено от куриер в „Червената жътва на възхода“ на властите в Станция Лзел

С изключение на стерилната чистота операционната зала на Пет веранди не приличаше по нищо на комплекса от бяла пластмаса, който Махит помнеше от Лзел. Състоеше се от лъскава стоманена маса на регулираща се основа, около която имаше същинска гора от подвижни рамена с инструменти и сложни системи за обездвижване. Докато събличаше жакета, чувстваше се като насън, напълно откъсната от действителността. Не свали ризата, тайните на Лзел още бяха залепени за кожата й под нея. За Пет веранди май беше все едно, тя нареди делово на Махит да легне по корем върху масата и закрепи главата й в клетка от омекотени пръти и ремъци. Това беше абсурдно. Позволяваше на една непозната да изтръгне имаго-машината от нея в задна стая на жилищна сграда на чужда планета. Толкова пъти каза „да“…

„Искандр — мислеше си в последен отчаян опит да го достигне, — прости ми. Съжалявам… върни се, моля те…“ Все същото безмълвие. Нищо друго освен боцкането от увредени нерви надолу по ръцете чак до върховете на пръстите.

Пет веранди пристъпи към нея с игла, от чийто връх висеше капка упойка. Ирисът на изкуственото око зейна, подаде се метална бленда и Махит почти не забеляза убождането на иглата под рамото си, вторачена в бялата лазерна сърцевина на това око.

Главата й се размъти. Пръстите на Пет веранди хванаха ръцете й. Усещаше всичките си кости там, където се притискаха в стоманата. Лазерното око се подаде и разшири още… долавяше горещината му… „Нима ще ме реже с окото“…

Пустота. Бавно гниене, върнато назад замиране, спомен за притискащ отвсякъде мрак, за пропадане и после… той се събуди в непострадала плът, поет с лекота кислород, навлизащ бавно през устата… отначало облекчение, замайващо огромно облекчение, дишане, могъщата радост от наситени с въздух бели дробове, които досега не можеха да го поемат…

(преди беше на пода и се задушаваше, влакната на килима се впиваха в бузата му, а сега бузата му опираше в нещо студено).

Още по-бавно вдишване, мудно от упойка…

(… не е неговата буза, белите дробове са твърде малки, тялото е тясно и наситено с ярката крехкост на младост и преумора, нима е бил толкова млад някога, не беше така от десетилетия… друго тяло, ново по-дребно аз, значи беше мъртъв, нали… и превърнат в имаго, в ново тяло…)

Устата му издаваше плачливи нелепи звуци. Не можеше да отгатне причината.

Нямаше значение. Той дишаше. Потъна отново в мрака.

Изгревът в Станция Лзел се случва четири пъти във всеки цикъл от двайсет и четири часа. Светлината на изгрева по обратната страна на китките му (без бръчки, с късо изрязани нокти), отпуснати върху закалена, студена, сива стомана. В пръстите му адреналинът боцка като парещи иглички. Срещу него е Дардж Тарац (някъде отдалеч — глас, който не разпознава: този Дардж Тарац е абсурдно млад, има по-човешки вид от живия труп, какъвто го помни някой друг), лицето му е сериозно под гъстите прошарени къдрици, говори:

— Ще те изпратим в Тейкскалан, господин Агхавн, ако имаш желание да заминеш.

Той казва както си спомняше, че каза (както тя бе казала): — Искам. Винаги съм…

И прилив на заслепяващ копнеж, нескрит срамен стремеж към онова, което не му се полага по право. За пръв път ли го почувства тогава?

(Не, разбира се. И за нея не беше първият път.)

— Твоето желание не е причината, поради която те изпращаме — казва Дардж Тарац. — Но то може би дава шанс Империята да намери по твоето тяло повече плът, на която да се наслади и за известно време да не те изплюе обратно. Нуждаем се от влияние в Тейкскалан, господин Агхавн. Трябва да проникнеш колкото може по-навътре, да станеш незаменим.

— Ще го направя — отговаря той с цялата си младежка самонадеяност и чак тогава пита: — Защо сега?

Дардж Тарац побутва към него звездна карта по стоманената маса. Картата е пълна и точна, Искандр познава тези звезди: те са звездите от детството му. В единия край има редица от черни петна с отбелязани координати. Места, където нещо се е ачучипо.

— Защото може би ще се наложи да помолим Тейкскалан да ни опази от нещо още по-лошо. И искаме те да ни обичат по времето, когато ги помолим. Да им бъдем необходими. Накарай ги да те обикнат, Искандр.

— Какво се е случило на тези места? — пита Искандр, върхът на незагрубял пръст докосва разпростиращите се черни петна.

— Не сме сами в този сектор — казва Дардж Тарац. — И онова, което е тук с нас, е гладно — просто гладно и нищо повече. Те само си кротуват засега, но… това може да се промени. Всеки момент. И когато се случи, искам ти да си готов да поискаш намесата на Тейкскалан. Човешка империя поне изяжда някого от сърцето навън.

Искандр потръпва, едновременно ядосан и уплашен: потиска гнева, обидата, чувството „каквото обичаш те прави достоен за презрение“, за да зададе полезен въпрос:

— Срещали сме чужд разум и преди… защо е различно този път?

Изражението на Дардж Тарац е невъзмутимо, овладяно и безмерно студено. Искандр ще го сънува в тежки мигове (знае, че ще бъде така, спомня си как е било нататък), ще сънува и как Тарац му казва:

— Искандр, те не мислят. Те не са личности. Ние не ги разбираме и те не ни разбират. Не можем нито да ги убедим, нито да се договорим с тях.

Ще го сънува и ще се буди в студ, който нито дебело одеяло, нито друго топло тяло в леглото не могат да прогонят. И ще умува: „Защо Тарац не е казал на Съвета? Защо избра мен за свое оръжие? В какво иска да превърне Станция Лзел, за да рискува с тази опасност толкова дълго (двайсет години, мърмори някой)?“.

Още тогава проумя, че Тарац иска нещо по-голямо от военната закрила на Тейкскалан, но после се озова в Града, в императорския двор и вече… нямаше значение…

„Спомням си това за втори път.“

„Спомням си това за втори път.“

(„Спомням си каквото никога не съм виждала…“)

„Аз видях това. Аз съм това. Коя си ти?“

(Мислено оглеждане, търсене на този чужд глас — за да я погледне в тяхното съзнание. Обръщане и тогава се виждат взаимно, удвоени…)

„Аз съм Искандр Агхавн“, казва Искандр Агхавн.

Искандр Агхавн е на двайсет и шест години и е на територията на Тейкскалан от само трийсет и два месеца. Искандр Агхавн е мъртъв\ Мъртъв, видях те мъртъв на метална плоча в подземие\ Аз съм мъртъв, защото ти си мъртъв! На четиресет години, почти четиресет и една, познава малките неизбежни трагедии на средната възраст, провисването по хълбоците и под брадичката.

„Аз съм Искандр Агхавн — казва Искандр Агхавн, — а ти си имаго, което оставих в Лзел преди петнайсет години. Кой, да го шибам, е бил толкова тъп, че да вкара в мен мое имаго?“

„Ами аз.“

(Пак това мислено обръщане, поглед настрани, за да види: жена с високи скули, къса коса, висока, с тесни рамене, остър нос и сиво-зелени очи, кървясали от изтощение.)

„Аз съм Махит Дзмаре — казва Махит Дзмаре, — а сега съм и двама ви.“

„Кръв и звездна светлина — казва Искандр, всеки поотделно, двамата заедно с еднаква интонация на тейкскаланската ругатня, — защо направи това?“

Да се смееш в собственото си съзнание е неудобно, разбира Махит, докато се смее, а може би неудобен е опитът да вместиш три съзнания в едно и тя/те ще се разкъсат по разделителната линия, където другите двама си приличат твърде много, а те… не, защото е жена, по-млада с цяло поколение, по-ниска с десетина сантиметра, харесва вкуса на преработена риба на прах в кашата за закуска, от който те се гнусят, ей такива дребни глупости и тя пропада навътре в собственото си съзнание, чувства като ехо мястото, където е разрязана и превърната от чужди и безразлични ръце в нещо, което не е…

* * *

Станция Лзел има дълга традиция в развитието на психотерапията, защото ако я нямаше, всеки неин обитател отдавна би стигнал до криза на идентичността.

В началния етап на интеграцията с имаго, по време на най-трудната част, докато две личности преценяват какво е ценно в имаго-структурата и какво да бъде захвърлено, какво личността носител трябва да съхрани като самосъзнание и какво може да бъде преправено, пренаписано, изчистено — в този начален етап се очаква човек да обмисли избор, малък и не особено важен, който носителят и имагото правят съвместно. И да се съсредоточи върху този избор като място на покой, като сърцевина без конфликти. Нещо, върху което да градят.

„Махит — казва единият Искандр. Според нея е младият, нейното имаго, който вече поне наполовина е част от нея. — Махит, спомни си какво преживя, когато прочете за пръв път „История на експанзията“ на Псевдо-Тринайсет реки и стигна до описанието на тройните изгреви, които можеш да видиш в точката на Лагранж, заета от Станция Лзел, и си помисли: „Най-после подходящи думи за моите чувства, а дори не са на моя език…“

„Да“ — отвръща тя. Да, спомня си. Онази мъка: копнеж и яростна омраза към себе си, която само изостряше копнежа.

„И аз го преживях.“

„Ние го преживяхме.“

Двата им гласа, почти еднакви. Електрически огън в нервите й, сладостта да те познават.

Изведнъж и гадно Махит долови по начин, който никога не би искала да преживее, как въздухът повява по вътрешната структура на шийните й прешлени, противно интимна ласка, преобразила се в потоци от нервни импулси, върховете на всички пръсти пламнаха от променлив натиск, превърнал се като с натискане на мощен превключвател във внезапна болка.

Защо не беше в безсъзнание?

Какво й причиняваше Пет веранди?

Махит се опита да изпищи, но не можа: незнайните препарати, които уж трябваше да я държат под прага на безсъзнанието, само я парализираха (въздействаха поне някак, помисли ужасено, поне нямаше да се мята и да разкъса нервната си система в краищата на микрохирургичните инструменти на Пет веранди).

Вълни на електрически усещания нагоре от крайниците в безпомощен устрем…

Те са двама. Виждат се един друг, единият е мъртъв, другият се разпада, младо лице в полуприпомнена скица, допълнена с очите на Махит — зелени вместо кафяви; чувстваха колко са сбъркани чуждите възприятия, това тяло имаше по-изострено обоняние, нейните хормонални реакции при стрес се различаваха — понасяше по-силна болка и някой Искандр (все едно точно кой) си спомня, че телата с женски хормони просто се справят по-добре с болката от телата с мъжки хормони, и си мисли „Поне ще бъде по-лесно, но толкова боли от случващото се с нея“. С тях. С нея.

Проблясък-преход, късчета спомени като реещи се отломки в безтегловност, уловили слънчеви отблясъци и осветени до болка в очите:

(… ярка светлина от прозореца по обратната страна на китката му, твърде набръчкана, вените изпъкват. Изобщо не му е хрумвало, че ще остарее в Тейкскалан, но ето го, пише шифровано съобщение на хартия в своя апартамент, за да уведоми Дардж Тарац, че вече не е безопасно да изпраща свои имаго-копия по какъвто и да е начин и няма да се връща в Лзел, за да остави своята имаго-машина на съхранение и да се подложи на имплантирането на нова, която ще продължи да записва. Не е вярно: всъщност не е безопасно да позволи на когото и да било в Лзел да научи какво е готов да направи, за да опази всички тях. Чувства се не стар, а древен, разпадащо се струпване от решения, взети в извънредни обстоятелства… и понякога подтикван от чувства, което е страшно съчетание… още по-лошо е съчетанието на извънредните обстоятелства и всеотдайността, може би това е по-близо до истината…)

(„… при извънредни обстоятелства трябва да се погрижим желанията на императора относно наследяването му да бъдат изпълнени — казва Осем примки, — затова предлагам аз да осиновя деветдесетпроцентовия клонинг като мой законен наследник.“ Искандр се вторачва в нея и си мисли: „Каквото и да сторя на това дете, няма да е толкова лошо като онова, което неговите хора са намислили за него. Нима превръщането му в носител за съзнанието на илтератора е много по-лошо от това?“

И после си казва: „Да, по-лошо е, но въпреки това ще го направя.“)

(… императорът Шест посоки в пищните си одежди на трона със слънчеви копия, всяка частица от лицето му излъчва нехайно напрежение и стомахът на Искандр се свива от замайващо предчувствие, електрическа вълна на емоции, която спира дълбоко в гърлото му: „Той иска този разговор с мен, споделих с него достатъчно интересни намеци за тайни, ще успея… знам какво мога да му предложа и какво няма да откаже…“)

(… последната хапка от пълненото цвете засяда в гърлото му, не може нито да диша, нито да преглътне. Там, където Десет бисера е пробол китката му, сякаш има сгорещен шип. Десет бисера го гледа изпитателно над масата и въздиша — тих и примирен меланхоличен звук. „Опитвах се да измисля по-добър начин да отвлека вниманието на императора от тебе. Деветнайсет тесли също се опитваше… прости й, ако твоята религия ти дарява живот в отвъдното, в който можеш да прощаваш…“)

Откъслечните спомени се сливат. Пропадат. Махит ги следва надолу, все надолу към средата, където са и тримата. Мимолетна съпротива („никой не бива да научи, не мога, това е…“, „но ти си мъртъв“, напомня Махит… „Аз съм мъртъв“, казва мислено другият Искандр, младият), а после:

— В леглото ли бяхте с императора, когато той те помоли да го направиш безсмъртен?

Деветнайсет тесли, легнала върху голия торс на Искандр, подпира брадичката си на длани и се взира в него със заплашителна сериозност. Цялата е хлъзгава от пот. След току-що чутия въпрос Искандр не би трябвало да вижда нищо съблазнително в нея, но думите й изобщо не му повлияват. Как му се иска това да е изненада за него. Плъзга пръсти през косата й, оплита ги в тъмните, копринено гладки кичури. И косата на императора е такава, но е сребристосива. Усещането от допира е същото.

(Мярка се другият Искандр: предимно като либидо, похотливо любопитство, което Махит усеща с туптене в слабините си, явен признак на желание. То почти засенчва ослепителното прозрение: отговорът на въпроса, зададен от Деветнайсет тесли, е, ща“.)

(„Накарал си я да те забележи“, казва Искандр на Искандр.)

(„През онази нощ бях с десет години по-възрастен, а тя започна да се отнася сериозно към мен два месеца преди това — казва Искандр. — Млъкни и ме остави да си спомня това, то беше…“

(Приятно?)

(„Не — казва Искандр, в чиято памет са сега. — Не, то беше важно.“)

(У Махит нахлува споменът за Деветнайсет тесли в банята на нейната канцелария, за странната нежност на нейните ръце, докосващи ръцете й, за деловата внезапна загриженост. Опитва да си припомни дали желанието се появи в самата нея, или в Искандр, или общо… и казва на двамата, които гледат този спомен: „Кръв и звездна светлина, как ти хрумна, че това е сполучлива идея?“. Думите отекват злобно. Но и злобата не стига, за да се справи с липсата на изненада от факта, че Искандр е съблазнил… или е бил съблазнен от Деветнайсет тесли, или от императора. И от двамата.)

На леглото в спомена Искандр отбягва спокойния нетрепващ поглед на Деветнайсет тесли и казва:

— Не е безсмъртие. Ако в това е смисълът на твоя въпрос. Наистина е важно, че тялото умира. Личността до голяма степен зависи от ендокринната система.

Деветнайсет тесли обмисля думите му. Не личи нейната голота да влияе на студената пресметливост, изписана по лицето й. Същото изражение както преди да легне с него.

— Значи се стремите към ендокринна съвместимост?

— Търсим съвместимост на личностите, може да има какви ли не разлики в ендокринните системи, но хората да си приличат много. Най-важно е дали личностите могат да се съчетаят. Само че е по-лесно, ако има подобие в особеностите на организмите или в опита през първите години от живота.

— Негово сиятелство иска да бъде създаден негов клонинг.

Искандр потръпва от идеята, но се старае Деветнайсет тесли да не забележи това. (Искандр потръпва. Искандр-Махит потръпва. Има видове табу, които не можеш да надмогнеш, колкото ще тейкскаланци да си съблазнил, колкото ще да си попивал дворцовата култура. Никой не присажда имаго в клонинг на предшественика — сходството е прекалено голямо. Личностите не се съчетават, едната побеждава, а каквото би могла да допринесе другата, просто се губи.)

— Не използваме клонинги за носители на имаго. Деветнайсет тесли. Нямам представа как тялото на клонинг би променило личността на Шест посоки като имаго.

Тя цъква с език. Долепена е до неговото тяло и той подозира, че долавя чудесно отвращението му.

— Ако си го представя като повторно съществуване на Негово сиятелство, не ме безпокои толкова. И все пак ме безпокои.

— Щях да се учудя, ако не те безпокоеше — казва Искандр. — Безпокои и мен, а тъкмо аз му предложих да използва имаго-машина.

— Ако е така, защо му я предложи?

Искандр въздиша и променя позата им на възглавниците. Когато ляга на хълбок. Деветнайсет тесли се намества в сгъвката на бедрата и гръдния му кош — незаличимо, дребничко костеливо присъствие.

— Защото Тейкскалан е огромна гладна твар, а Негово сиятелство Шест посоки не е побъркан, жаден за власт или жесток. Деветнайсет тесли, добрите императори не са чак толкова много. Дори в поезията.

— И ти го обичаш — добавя тя.

Искандр си мисли за събуждане, изцеден и с приятно смъдящи мускули, около час след като заспа в леглото на императора, и го завари буден с купчина инфоекранчета на голите колене — работеше. Тогава уви тялото си около него като топла опора. Дреболия, а Шест посоки докосна с длан бузата му и задържа ръката си там — тогава се чудеше дали той спи някога и чу в ума си като ехо стих от „Възхвала на загиналите във флагманския кораб „Дванайсет разцъфнали лотоса“: „Няма звездна карта / неогледана от нейните / безсънни очи или пропусната / от дланта й с мазоли от копие / и така загива тя, същински капитан. / Пада в боя като императрица, кръвта й обагрила мостика, / където е бдяла вахта след вахта“. Безсънни императори. Съблазняваното е поетично преживяване.

История, която той иска да бъде правдива.

— И аз го обичам — казва на Деветнайсет тесли. — Не бива, но го обичам.

— И аз — отвръща тя. — Надявам се още да го обичам, когато той вече няма да е същият.

„Ние същите ли сме?“

Пита един от тях. Един от тях си казва, че това е реторичен въпрос: има приемственост в паметта, която създава личността. Азът е онова, което си спомня какъв е бил този аз.

Един от тях поправя: „Приемственост в паметта, филтрирана през реакциите на ендокринната система“.

Един от тях поправя: „Всички помним, че сме били този аз, а не сме същите“.

Виждат се взаимно с този чудато утроен вътрешен поглед. Махит не помни да е виждала Искандр първия път, когато й се случи това. Искандр — нейното имаго, другото й аз, вече избледняващо късче, което така и не се е сляло, а съществуващите сега части от него са само вече вписаните в нейната нервна система — също не помни това и не знае (окаяно избълвано признание за незнанието) дали е забравил, или просто си е спомнил, когато Махит си е спомнила, или каквото помни Искандр (другият, мъртвият, пронизан от своето умиране като набучен на кол човек).

(… последната хапка от пълненото цвете засяда в гърлото му, не може нито да диша, нито да преглътне…)

„Престани — казва Махит. — Умирал си, а сега си с нас.“ Още не може да се опомни от другите му спомени, от наученото колко дълбоко е било взаимното му съблазнявано с Тейкскалан, но все още запазва достатъчна представа за самата себе си (те са част от нейното тяло), за да не иска да усети отново задушаващата отрова, вкарана от Десет бисера.

„Бил си мъртъв, но сега не си и аз се нуждая от тебе — настоява тя. — Нуждая се от твоята помощ, Искандр. Аз съм твоята наследница и сега си ми необходим.“

Нейният Искандр, разръфано парцалче: „Съжалявам“.

Старият, умиращият, влюбеният: задъхвано, напън да вдиша… да контролира белите дробове, в които живее сега…

На тази стоманена маса скърцащата със зъби и извита в застинала, пренапрегната дъга Махит (или Искандр) (или Искандр) се пробуди страшно за втори път, откакто Пет веранди започна операцията. Нямаше го ужасното усещане, че влиза въздух в отворената й нервна система — мъничко облекчение, поне вече нямаше инструменти в черепа й, поне ако започнеха гърчове, щеше да изпържи мозъка си с аномална електрическа активност, вместо да го разкъса с груба механика…

Белите й дробове блокираха. Дишането на Искандр се различаваше от нейното, той бе свикнал с по-големи бели дробове или такива, които са застинали в невротоксична парализа. В зрителното й поле имаше почти само искри, сини и бели, а краищата му се свиваха навътре в размътено сиво и тя се опитваше да не изпадне в паника, да си припомни как да накара тази ендокринна система да диша, да се успокои, да престане…

„Искандр, нуждая се от тебе, имаме работа, още не можеш да приключиш…“

Наранената от отровното цвете ръка се стовари върху масата… и в един замаян миг не можеше да различи дали болката е нейна, или е спомен на Искандр, умиращ от забита в ръката му игла, от която се разпростира отровна горещина. Усети същия електрически прилив в лакътните си нерви, станал сигнал за повредата на имагото-Искандр, с когото бе споделяла съзнанието си.

Ами ако цялата тази болка беше безполезна, ако не е имало саботаж на имаго-машината, а уврежданията са в самата Махит, в нейните нерви, ако Пет веранди я е рязала напразно…

„Махит“, казва някой Искандр. Вътрешният глас е особен, удвоен. Накъсан. Но го има.

Гръбнакът й е извит в плашеща дъга, която не може да отпусне. „Няма да умрем, ако ти не ни принудиш“, казва тя на гласа и се мъчи да си вярва.

Жилещо убождане на игла, този път в плътта на задника й. „Пет веранди — опитва се да ме стабилизира?

Плосък мрак я поглъща като гръмотевица. Всъщност е избавление.

Интерлюдия

Съзнанието е подобно на звездна карта наопаки: сбор от памет, условни рефлекси и минали постъпки, единни в мрежа от електричество и ендокринни реакции и сведени до обща подвижна точка на осъзнаване. Две съзнания заедно — всяко съдържа огромна карта на миналото и настоящето, още по-необятна карта на предполагаемото бъдеще и колкото ще да са близки, колкото ще да са преплетени, всяко има собствена картография, чужда на другата. А сега вижте Дардж Тарац и Декакел Ончу, някогашни приятели, дългогодишни съратници, изпълнени с взаимни подозрения за подбудите си — ето ги в тихото уединение на личния спален модул на Ончу. Свитите им колене почти се докосват. Включили са звукоизолацията.

Погледнете внимателно точките, в които техните универсални картографии не си съответстват.

Ончу е донесла на Тарац своите доклади за големите кораби от три кръга, които се движат в пространството на Станциите и поглъщат техни кораби и пилоти, носи и тръпката на страха, вкоренена у нея от имаго-линията й като реакция към неразбираемото. Признанията за всичко това пред Тарац уязвяват леко нейната гордост, но миньорите и пилотите са отдавнашни съюзници: двете части от управлението на Лзел, които изпращат мъже и жени в черната пустота извън металната обвивка на Станцията.

Не е очаквала онова, с което й отвръща Тарац: знаел е за тези набези от слухове, намеци и неразгласени доклади през почти две десетилетия. Знаел е, съставял е тайна карта и е поддържал мрежа от шпиони и осведомители, с чиито сведения я е попълвал. Капитанът на товарен кораб, който бе дошъл при Ончу, след това наминал и в кабинета на Тарац.

Това разгневява Ончу. Гняв, от който няма полза и не може да отдели време за него, защото Тарац продължава, направо си излива душата, сякаш се отърсва от товар след дълго носене: сред разнообразните му планове за Искандр Агхавн, отишъл да им служи в Тейкскалан преди толкова години, е и подготовката на съюз, чрез който една империя на хора като жителите на Станциите, но по-гладна, може да бъде подмамена да се хвърли с оголени зъби в зейналата паст на още по-грамадна и по-странна империя, когато настъпи моментът за това. И така империята може да бъде погълната там, както тя е поглъщала толкова много и толкова дълго.

— Значи използваш нас като примамка — казва Декакел Ончу. — Ние ще бъдем насред сблъсъка между Тейкскалан и онази чужда цивилизация…

— Не като примамка — възразява Дардж Тарац. — Старая се в очите на държава, винаги заплашваща да ни завладее, ние да изглеждаме нещо, което си струва да бъде опазено в сегашната си форма. А сблъсъкът няма да се случи тук — тейкскаланският флот ще мине през нашия портал Анхамемат и всички останали портали, през които са се появявали онези кораби, за да стигне до незнайното място, откъдето са пришълците.

Ончу опитва да отгатне мислите на Тарац: той сигурно си представя Тейкскалан като прилив, който може да нахлуе и да се отдръпне, а океанът да си остане все същият. Виждала е океан веднъж. Виждала е и какво високият прилив причинява на брега.

Тарац изобщо не мисли за приливи. Той си представя тежести: как палецът му притиска с все сила галактическата везна, за да окаже мъничко въздействие, да причини едва забележимо неравновесие. Каквото може да се появи, ако един мъж отиде в Тейкскалан и се влюби в него с цялата си душа и ум, и го съблазни в същата степен, в която е съблазнен от него: така ще го поведе към гибелта му.

— Какво искаш да постигнеш? — пита Ончу в тишината на своя модул.

— Край — отвръща Дардж Тарац, който доста е остарял, докато натиска с пръст везната. — Край на империите. Непоклатим обект да се блъсне в непреодолима сила и да се разбият.

Ончу изсъсква през зъби.

17

ПАТРИЦИЙ ТРЕТА КЛАСА ЕДИНАЙСЕТ ШИШАРКИ ПОЧИНА СЛЕД КРАТКО БОЛЕДУВАНЕ

„Патриций трета класа Единайсет шишарки, служил храбро на империята в Двайсет и шести легион под командването на яотлек Една мълния, е починал вчера след кратко боледуване според неговия най-близък генетичен сродник, четиресетпроцентовия клонинг Една шишарка, с когото нашият репортер се свърза на работното му място в Централното транспортно управление. Североизточно отделение. „Смъртта на моя генетичен предтеча беше неочаквана — каза Една шишарка — и аз ще се подложа на пълни изследвания, които ще установят дали и аз съм носител на генетични маркери за инсулт…“

Информационен бюлетин „Трибуна“, раздел „Некролози“, 252.3.11-6П

„Забелязано движение на тейкскалански кораби към нашия сектор… моля за указания… прехващането невъзможно поради големия им брой… това са маневри на поне един легион…“

Съобщение от пилота Камчат Гитем, получено от Декакел Ончу в качеството й на номинален ръководител на отбраната в Станция Лзел, 252.3.11-6П (тейкскаланско летоброене)

Махит се събуди в мъждива светлина, с драскащото кожата удобство на груб плат под дланите и бузата й и най-ужасното главоболие, откакто се помнеше. Усещаше устата си като замърсена пустиня — твърде суха, за да преглътне, и с гаден вкус. Гърлото й беше продрано от писъци, лявата й ръка туптеше почти както след случката с отровното цвете… и не беше мъртва, мислеше в завършени изречения.

Дотук добре.

„Искандр?“ — повика тя предпазливо.

„Здрасти, Махит“ — каза Искандр уморено. Гласът принадлежеше повече на другия Искандр, посланика Агхавн — по-стар, по-дрезгав, а не на Искандр, когото познаваше и загуби.

Повече, но не изцяло. Нейният Искандр като че съществуваше в пролуките и процепите — нямаше я имаго-машината, която го бе съхранявала, но и той присъстваше като нея във фантазната памет и образи след това премахване. Те бяха обитавали една и съща невронна структура и ендокринна система малко повече от три месеца. Времето не беше достатъчно за постигане на цялост (иначе не би стигнала до необходимостта да го замести), но все още можеше да го долови, да си припомни неговите версии на спомените на Искандр, по-млад с петнайсет години и с различна нагласа.

Сега бяха нейни спомени. Щом помислеше за тях, стигаше до замайване и гадене от удвоеното припомняне… и се досещаше, че тъкмо заради това е толкова лошо хрумването да добавиш втора версия на същото имаго и никой не го правеше.

„Здрасти, Искандр — успя да помисли въпреки гаденето. Ъгълчетата на устата й се извиха в онази негова широка усмивка и тя го сгълча кротко (налагаше се да започнат отначало толкова много неща и мамка му, колко й липсваше старото имаго). — Махни се от нервната ми система.“

„Липсва и на мен — каза Искандр. — Кому не би липсвало да е на двайсет и шест години?“

„Не е същото“ — мислено възрази Махит.

„Сигурно не е?“

Тя въздъхна и дори от това я заболя гърлото. Явно е крещяла много. „Знам — каза безмълвно. — Сега сме двамата. Ние сме каквото остана от нашата линия — първият и вторият посланик в Тейкскалан.“

„Ти ни въвлече в още по-големи неприятности, отколкото аз успях. — Тя почувства как той прехвърляше събитията през последната седмица, сякаш бяха сборник от инфоекранчета. — Признавам, че съм впечатлен.“

„Нямаше да затънем в такива неприятности, ако ти не ни беше насадил поначало в тях. И сега се нуждая от твоята помощ. И трябва да… измъдрим какви ще бъдем. Не сме на едно мнение кое е най-важно…“

В кратък проблясък емоциите сякаш я пронизаха точно под гръдната кост — спомни си какво почувства по време на разговора с императора.

„Нима?“

„Не сме — повтори тя. — И вече ти казах да не се набъркваш в нервната ми система. Мъртъв си. Ти си моето имаго, моята жива памет и ние сме посланичката на Лзел…“

„Наистина те харесвам. Винаги съм те харесва!“

В пролуките се мяркаше версията, която тя познаваше. Въпреки това се чувстваше обсебена, усещаше непривичния психичен натиск на някой друг с по-дълъг живот от нейния, видял повече от нея, познаващ Тейкскалан по-добре… и си помисли безпомощно и внезапно какво би почувствал онзи деветдесетпроцентов клонинг, ако всичко от Шест посоки бъде натъпкано в десетгодишната му глава, и изпита болезнено съчувствие.

Присъствието на Искандр — и тежестта, и пъстрите късчета — избледня. Може и да беше нещо като извинение.

Махит събра смелост, напрегна се да понесе неизбежните телесни последствия и отвори очи. Главоболието се изостри тутакси със светлината, както и очакваше, но не повърна и не се сгърчи, нямаше и незабавни проблеми със зрението. Можеше да бъде и по-лошо.

Лежеше на диван с цвят на тюркоаз, същия като онзи в предната стая на Пет веранди. Платът под бузата й беше тапицерията. Може би Пет веранди имаше цял комплект такава мебел. Може би ги е купила евтино от разпродажба. Предишния път се събуди след операция на мозъка в медицинския център на Лзел, в стерилна и успокояващо сребристосива стая. Този път беше… различно.

„И още как“ — отбеляза Искандр мъртвешки безстрастно. Махит се засмя и я заболя от това.

Размърда се предпазливо, усещаше всяка част от тялото си обезводнена във вакуум, но успя да седне. Нито Пет веранди, нито Три стръка морска трева или Дванайсет азалии се виждаха наоколо. Така разполагаше с дълъг момент да напрегне волята си за гадния процес на ставането и крачките към единствената врата, която забеляза. Щом опита да вдиша дълбоко, нещо стегна ребрата й… о, да, ето го спортния бандаж, все още обхванал долните й ребра точно където си беше и преди операцията.

Какви странни неща могат да породят доверие към някого: Махит изпита силна признателност към Пет веранди, която не й бе сторила нищо повече от поисканото. Само пожеланата гавра с тялото й, много благодаря — още притежаваше писмото от Дардж Тарац и сега можеше да го прочете с помощта на Искандр.

Ако другите бяха зад вратата и я чакаха да се събуди (а може би се питаха дали ще се събуди), може би сега беше най-подходящото време да го разшифрова, докато е сама.

По-сама нямаше как да бъде.

„Ще свикнем — каза Искандр. — Както вече свиквахме преди.“

„А после ти изчезна. Добре де. Покажи ми как да прочета това, ако можеш.“

Вдигна ризата си и размота бандажа. Съобщението беше намачкано от лежането върху него, извито по очертанията на ребрата й, но все още непокътнато и напълно четливо със собствената й кодова книга, като се изключи шифрованата част накрая. „Написано е, че ти имаш ключа. Или си го имал преди петнайсет години.“

„Имам го и сега — каза й Искандр и тя знаеше, че той също почувства огромното облекчение, което я заля. — Същият е, който Дардж: Тарац ми даде тайно тъкмо преди да се кача в транспортния кораб, за да дойда тук. Ако е с този шифър, значи писмото е лично от него.“

„Покажи ми“ — помоли Махит.

Искандр изпълни молбата й.

Споделянето на умение с имагото беше като откровение за неочаквана и неимоверна дарба, все едно бе седнала да изчислява орбитата на Станцията и бе проумяла изведнъж, че е изучавала математиката от десетилетия, разполага с всички подходящи уравнения и необходим опит. Или пък са я подканили да танцува в безтегловност, а тя по навик знае как би трябвало да се чувства тялото й, как да се движи в пространството. Шифърът имаше математическа основа — явно такива бяха предпочитанията на Тарац, а Махит узна, че Искандр е бил принуден да задълбае в матричната алгебра, чрез която се генерираше еднократният ключ за дешифриране. Зарадва се, че не я е учила сама, просто усещаше как знанието се разгръща в нея като разтварящо се цвете.

„По-лесно е с лист хартия и молив“ — каза Искандр.

Махит се изкиска плахо — от смеха я болеше и гърлото, и главата. Вдигна ръка да докосне тила си. Имаше превръзка върху разреза. Опипом налучка, че раната трябва да е била колкото палеца й, и опита да си представи как ще изглежда белегът. Все така предпазливо се изправи и повлече крака в търсене на място, където би имало принадлежности за писане. Пет веранди беше достатъчно зле настроена към съществуващия ред, може би затова пишеше на ръка вместо с холографски манипулатори за инфоекранчета.

Не намери друго, освен чертожен молив, оставен върху купчинка скици на механизми. Махит не ги прелисти (Пет веранди не бе свалила ризата й, а тя нямаше да рови в нещата й), но дори бегъл поглед към най-горната стигаше, за да разпознае схема на протеза за ръка.

„И защо някой би дошъл чак дотук за протеза?“

„Това е Тейкскалан — напомни Искандр, — неврологичните приспособления не са единствените промени на тялото, които се смятат за нечестни.“

Искаше й се да познае дали чува от него сух присмех, или искрено мнение… но това не беше нещо ново. Объркването си беше присъщо за всеки Искандр от първия миг, когато го внедриха в главата й още в Лзел.

„Ето ти молив. Научи ме как да прочета какво Тарац иска да направя за проблема със завоевателната армия, насочила се към нашата станция.“

Те… тоест тия, с нахлулите предишни знания на Искандр, които отваряха неочаквани прозорци в ума й, дешифрира съобщението буква по буква с последователната матрична трансформация, която Искандр бе запаметил преди двайсет години на път за Тейкскалан: с това бе запълвал дългите седмици на полета. Мярна се откъслечен спомен — Искандр през първата си вечер в нейния (неговия) посланически апартамент изгаря даденото му от Тарац листче, което е запомнил.

Махит се съсредоточи толкова усилено върху процеса на дешифрирането, че почти не обръщаше внимание на съдържанието, докато не превърна цялото съобщение в обикновен текст. Не беше дълъг. Знаеше си още преди цялото това страховито приключение — не можеше да бъде дълъг, не стигаха знаците за това, нямаше да види подробни указания, каквито искаше. Никой нямаше да й каже как да се измъкне от всичко, което се случваше. Щеше да има само съвет.

Изпадна в ужас от получения съвет.

„Настоявай за пренасочване на завоевателния корпус, като се позовеш на проверени и доказуеми данни за открита наскоро нечовешка цивилизация, която подготвя нашествие в посочения по-долу сектор; не съобщавай координатите, докато не получиш потвърждение.“

„Можеш ли да запомниш числа, Махит Дзмаре?“

Струваше й се смътно, че само Искандр я крепи да не рухне. Главата я болеше до полуда. Да. Знам наизуст всичко на Псевдо-Тринайсет реки, мога да запомня поредицата от цифри на координатите.“

„Направи го. После унищожи текста.“

„Как?“

„Изяж го. Това е хартия.“

Махит се взираше в координатите цяла минута — придаваше им ритъм и метрична стъпка, запомняше ги като стихотворение. После накъса на дребно листчето, на което разшифрова текста, и пъхна парченцата в устата си, докато умуваше: „Изяждаме най-доброто от своите мъртви. Чия пепел поглъщам сега?“.

Наложи се да сдъвче хартията, за да преглътне, от това я болеше раната на тила. И все пак се насили да преглътне. Поне имаше занимание, докато обмисляше възможностите.

Пред кого да настоява? Пред императора ли?

„Да.“

„Искандр, ти си пристрастен.“

„Пристрастен, но прав.“

Може и да беше прав. Може би трябваше да постъпи точно както би постъпил Искандр, ако не беше мъртъв, и да нахълта в Земния дворцов квартал с тези координати на езика си, сякаш са наниз бисери, с които ще купи мир.

Когато влезе най-после в предната стая на апартамента на Пет веранди (и заобиколи отдалече вратата на операционната зала), Три стръка морска трева и Дванайсет азалии седяха заедно на другия тюркоазен диван като деца в чакалня, а домакинята не се мяркаше наоколо. Три стръка морска трева се изправи рязко в мига, когато Махит се появи. Изтича при нея и я приклещи в стегната прегръдка, погазваща всяко табу за личното пространство и в Лзел, и в Тейкскалан. През стените от ребрата им Махит усещаше забързаното туптене на нейното сърце.

— Жива си! — възкликна Три стръка морска трева. — Ох, мамка му, да не ти причиних болка? — Пусна я с почти същата припряност. — Ти ли си?

— Да, не ме заболя повече, отколкото вече ме боли, а отговорът на въпроса ти пак зависи от тейкскаланската представа за „аз“. Три стръка морска трева.

От усмивката раната също я болеше, но не колкото от дъвченето.

— И можеш да говориш — продължи изумено Три стръка морска трева.

Махит искаше да приглади кичурите й зад ушите. Три стръка морска трева не бе стягала косата си на опашка, откакто се изплъзнаха от агентите на министерството на правосъдието, дори по време на чакането да приключи операцията (Махит нямаше представа колко се е проточила), а с пусната коса изглеждаше сърцераздирателно млада.

— Мисля, че съм запазила повечето си интелектуални функции — наподоби доколкото успя тейкскаланската сдържаност.

Три стръка морска трева примигна няколко пъти, преди да се разсмее.

— Радвам се — вметна Дванайсет азалии от дивана. — Но операцията беше ли… успешна?

„Намерила си много интересни приятели.“

— Да — каза Махит и на глас, и мислено. — Поне беше достатъчно успешна. Разшифровах съобщението.

— И как се чувстваш? — попита Дванайсет азалии.

Едновременно с него Три стръка морска трева каза:

— Добре. Щом е така, какво искаш да правиш сега!

Махит май предпочиташе първо да седне.

Може би и да спи, докато всичко приключи и има нов император, а вселената се върне в нормално състояние. Но ако спи толкова дълго, вероятно ще умре насън. В момента поне можеше да седне. Добра се до дивана. Три стръка морска трева бе до лакътя й на приличната една стъпка разстояние, за което Махит съжаляваше мъничко. Седна.

— Трябва да се върна в Земния дворец — заяви тя — и да говоря с Негово сиятелство Шест посоки.

„Благодаря ти“ — каза Искандр с шепот като огън зад очите й.

— Ама че съобщение е било — подхвърли Дванайсет азалии.

Махит много внимателно опря глава на дланите си.

— Към моя дом напредва завоевателен корпус, империята е на ръба на гражданска война и аз поисках незабавни указания от висшестоящите в моето правителство — ти да не си очаквал някакви безлични насърчения?

— Не съм идиот — отвърна той. — Доведох те тук, нали?

— Така е — призна Махит. — Моля те да ми простиш. Бях предимно в безсъзнание… не знам колко дълго… колко е часът?

Три стръка морска трева я потупа лекичко по гърба.

— Нямаше те единайсет часа. Сега е един след полунощ.

Не беше чудно, че се чувстваше толкова зле. Твърде дълго е била упоена.

— Колко ли е продължила операцията? И къде е Пет веранди? Мисля, че трябва да й благодаря.

— Тя… излезе преди около час — отговори Дванайсет азалии. — Но ти беше в операционната зала само три, най-много четири часа.

— Не бяхме съвсем сигурни, че ще се събудиш — каза Три стръка морска трева твърде безстрастно.

Махит чуваше и остатъците от тревогата в гласа й, пак се запита колко ли тежко е пострадала самата тя, попаднала в болница след електрическия шок от Града.

— Пет веранди не се постара да ни успокои — добави асистентката й.

— Не мисля, че и аз й вдъхвах спокойствие — призна Махит. — Има ли… може ли да пийна вода?

Гърлото й още беше пресъхнало до болка при говорене, а не смяташе, че би могла да мълчи, докато Три стръка морска трева и Дванайсет азалии са будни и обсъждат нещо с нея.

— Разбира се — каза Дванайсет азалии, — в този апартамент все някъде има кухня.

Надигна се от дивана с усилието на човек, който е седял много дълго (Махит се почувства малко гузна, но не прекалено), и свърна зад един ъгъл.

Тя остана насаме с Три стръка морска трева. Мълчанието помежду им беше някак странно, напрегнато както в онзи ресторант. А после Три стръка морска трева попита тихо:

— Още ли си ти? Аз… мога ли да говоря с него? Това възможно ли е поначало?

— Аз съм си аз — увери я Махит. — Имам приемственост в паметта и ендокринните реакции, така че съм толкова аз, колкото някога ще бъда. Това не е… втори човек в мен. Пак съм аз, но с някои промени.

„Може да говорим с нея, ако желаеш“ — прошепна Искандр в черепа й.

„Искандр, вече говорим с нея.“

— Така да бъде — каза Три стръка морска трева. — Мисля, че целият процес е много страшен, Махит, и искам да знаеш това, но възнамерявам да се отнасям по съвсем същия начин към тебе, докато ти не започнеш да се държиш различно.

Махит подозираше, че Три стръка морска трева иска да й каже „Все още ти се доверявам“, но не се престрашава. Усмихна й се както се усмихваше в Лзел — въпреки болката, и в отговор получи тейкскаланска усмивка с широко отворени очи.

Преди да каже още нещо, се чу гълчава от посоката, където отиде Дванайсет азалии — Пет веранди се върна, и то с придружители.

— Кой е този? Пет веранди, ти не ни каза, че имаш клиенти — разнесе се свадлив женски глас.

— Два лимона, той не е клиент, а свръзката на клиентка. Влезте, не само той е тук.

— Сега не е време за клиенти — упрекна я Два лимона, — яотлекът току-що стовари войски на космодрума…

Всички се струпаха в стаята, където Махит седеше. Петима с различен пол и възраст, но всички без облакохвати. (Никой от тях не искаше да бъде под наблюдението на Града и сърцевината му от алгоритми.) Сред тях беше и Дванайсет азалии с чаша вода в ръка.

— Тази е варварка — каза някой от новодошлите.

— Чужденка — поправи го друг с досада, сякаш това се случваше за стотен път.

— Чужденка, варварка, все ми е едно — натърти Два лимона, закръглена жена с изопнат гръб и безупречна опашка от стоманеносива коса, — но тази до нея е шпионка. Пет веранди, защо тук има човек от министерството на информацията?

Три стръка морска трева притихна, едновременно наежена и вцепенена. Махит се чудеше дали ще се наложи да бягат. Не й се вярваше, че има сили за това.

— Тя придружаваше варварката, а когато варварката дойде — отговори Пет веранди и никой не понечи да укори нея за тази дума, — имаха интересен проблем и бяха готови да платят за решаването му. Два лимона, знаеш много добре, че имам вземане-даване с когото пожелая.

— Можеше да ни предупредиш, преди да дойдем в твоя дом — намеси се нейният спътник, който настоя за думата „чужденка“ — за спешно съвещание какво действие да предприемем утре…

Два лимона се вторачи непреклонно в него.

— Не пред шпионката.

— Не съм шпионка — възрази Три стръка морска трева с намек за възмущение — и не ме засяга какво ще планирате, нито кои сте вие. Задълженията ми в министерството нямат нищо общо с никого от вас.

— О, шпионка си, асекрета — сопна се Пет веранди, — но според мен може и да напреднеш повече в занаята с подходящи напътствия.

— Това заплаха ли е?

Махит отпусна длан върху ръката на Три стръка морска трева.

— Тя дойде тук с мен и аз я поставям под закрилата на Станция Лзел. Аз отговарям за нея.

„Това е изумително незаконно“ — обади се Искандр възхитен.

„Да, но те не го знаят.“

Два лимона погледна Махит изпод вежди.

— Ти си посланичката на Лзел, нали?

— Да, аз съм.

— По новините от министерството на правосъдието личи, че там не те харесват — каза Два лимона с много неохотно одобрение.

— Няма как да знам, бях в безсъзнание почти цял ден. Питайте Пет веранди.

Под пръстите й ръката на Три стръка морска трева потрепваше леко от притока на адреналин.

Пет веранди се подсмиваше, сви рамене, когато Два лимона я погледна, и каза:

— Посланичката не греши.

— Тя ще умре ли, ако не е под медицинско наблюдение? — попита Два лимона.

Махит си каза, че въпросът е уместен и тя също би искала да знае отговора, но потисна желанието да се ухили нелепо.

— След време ще умре — изтърси Пет веранди. — Но не заради това, което аз направих.

„Как умее да успокоява, а?“ — отбеляза Искандр.

— Пет веранди, настоявам тя да се махне и да отведе хората си от министерството на информацията — продължи Два лимона. Другите я подкрепиха с кратко мърморене, но млъкнаха от погледа й. — Имаме истинска работа за вършене.

„Аз също. Макар че ми се иска… да науча повече за работата, която ще вършат тук. И дали тези хора са същите, които залагат бомби в ресторанти и театри, или използват други методи — те ли са хората, за които Градът не е Градът?“

„Тейкскалан е нещо повече от двореца и поезията — промърмори Искандр, — дори аз го проумях накрая. Ако преживеем това…“

„Ако преживеем това, ще си спомня за Два лимона, но подозирам, че това е последното нещо на света, което тя би поискала да се случи.“

— Ще си тръгнем — заяви Махит и прекрати споровете. — Искрено ви желая сполука. Каквито и действия обмисляте.

Изправи се и дори не се олюля. Може би щеше да се добере до гарата, преди да се свлече, ако някой все пак благоволеше да й даде вода, вместо Дванайсет азалии да си стърчи с чашата в ръка безпомощно насред групата от… каквито и да бяха тези хора. Водачи на съпротива. (Съпротива срещу какво? Империята или конкретно Шест посоки? Те ли разпространяваха в метрото плакати в подкрепа на Одил, опитващ да се отцепи, или бяха настроени срещу някаква политика, за която Махит не знаеше нищо и нямаше да научи? Срещу присъствието на Една мълния или който и да е яотлек в Града?)

— На ваше място бих побързала — каза Пет веранди. — Една мълния вече разполага легионите си по улиците.

Три стръка морска трева изпсува грубо с една-единствена дума, която Махит още не бе чувала от устата й. И добави:

— Добре, благодаря ви. Хайде!

Стана и хвана Махит за лакътя.

— Дай ми пет минути с моята клиентка — троснато я възпря Пет веранди. — Старая се да си върша работата както трябва, а последния път, когато бях с нея, тя още беше напълно упоена.

Махит кимна.

— Насаме. Пет минути насаме.

Откопчи полека пръстите на Три стръка морска трева от ръката си и се върна (напрягаше се да не залита, да не трепери и да не издава с нищо колко гадно е главоболието) в стаята, където се събуди.

Пет веранди я последва вътре и затвори вратата.

— Толкова си зле, значи? — попита тя. — И не искаш твоите приятели да знаят?

— Можеше да е по-зле — отвърна Махит. — Струва ми се, че повечето функции на нервната ми система не са засегнати. Искам да чуя какво открихте. В старата машина. Повредена ли беше?

— Няколко наносхеми са съсипани. Поне на пръв поглед. Поначало изглеждаха слаби. Устройството е много крехко — докосване би стигнало да причини късо съединение. За да науча повече, би трябвало да разглобя всичко. Процес, който предвкусвам с нетърпение.

— Интересно — смънка Махит.

Поне научи… нещо. Можеше да е саботаж. Или просто механична повреда.

— Да, много интересно. А сега нека те прегледам.

Махит стоеше неподвижно, докато Пет веранди се взираше придирчиво в раната, после изпълни указанията й за елементарен неврологичен тест, на каквито я бяха подлагали и в Лзел. Продължи по-малко от пет минути. По-точно три.

— Бих ти препоръчала да си почиваш — каза Пет веранди накрая, — но е безсмислено. Хайде, излезте от дома ми. И ти благодаря за това увлекателно преживяване.

— Не оперирате варвари всеки ден, а?

— Не се случва всеки ден варварка да ми остави образец на варварска технология.

„Що за игри подхващаш, Махит?“ Не успя да отгатне дали Искандр й е сърдит, или се възхищаваше на стореното от нея — даде просто така онова, с което той си бе купил благосклонността на императора.

Скоро след това тримата се прикриваха в сенките на сградата, където живееше Пет веранди, пропъдени дори от това съмнително безопасно място. Махит се подпираше на Три стръка морска трева и съжаляваше, че не изпи водата, преди да излязат. Гърлото я болеше от пресъхването. Звъниград Шест в тъмните часове от полунощ до зазоряване беше и притихнал, и шумен: между сградите отекваха далечни шумове от гръмък писклив смях, чупещо се стъкло… крясък, заглушен веднага… но улицата, на която стояха, беше съвсем безлюдна и осветена само от бледите неонови очертания на номерата по зданията, оформени в графичен стил, който беше старомоден дори в очите на Махит. Нов преди петдесетина години, но още не беше станал антика.

— Цветче — започна Три стръка морска трева с напрегнат шепот, — кога имаше намерение да споделиш с нас, че тази икспланатл без лиценз е замесена с група антиимперски активисти?

По лицето на Дванайсет азалии не можеше да се различи изражение, но се долавяше колко е засегнат.

— Тя е нелицензиран икспланатл в Звъниград Шест. Не знам защо си очаквала да не е замесена с такава група. Тръстико, работиш в министерството на информацията, дръж се подобаващо.

— Точно така се държа — избълва думите тя. — Задавам въпроси за връзките и влиянията, от които зависи мой скъп приятел…

— Престанете — скастри ги Махит. Говоренето й причиняваше болка и щеше да става по-зле, ако не си наложеше мълчание задълго. — Ръфайте се на друго място и в друго време. Как ще се върнем в двореца?

След въпроса чуваше само дишането на двамата, което се сливаше в общ звук. Накрая Три стръка морска трева каза:

— Не можем да пътуваме с влак, защото до сутринта няма влакове.

— И ако Една мълния наистина стоварва войски от корабите си на космодрума, сутринта също няма да пътуват никакви влакове — добави Дванайсет азалии.

— Я се вижте колко сте полезни — подхвърли Махит. Прозвуча точно както би го казал Искандр. В момента не се чувстваше способна да прецени дали това е проблем. — Ако не можем да се върнем по същия маршрут, какво друго ни остава? Можем ли да стигнем пеша?

— На теория — да, но ще вървим цял ден до Централните области — отговори Дванайсет азалии.

— Ние можем — поправи го Три стръка морска трева. — Махит обаче може да тупне на земята още първия час.

Махит нямаше как да не признае, че е вярно.

— Дори без да отчитаме моето състояние — каза им тя, — цял ден е прекалено много. Трябва да се срещна с императора тази нощ. Преди разсъмване, ако измислим как да го уредим.

Трепереше. Не знаеше кога започна. Не беше чак студено, а и имаше жакет, просто обгърна тялото си с ръце. Три стръка морска трева издиша бавно и със съскане през зъби.

— Имам идея, но Цветчето няма да я хареса.

— Първо ми кажи — сопна се Дванайсет азалии, — вместо да правиш догадки какво ми харесва и какво — не.

— Обаждам се на нашите началници в министерството на информацията и ги осведомявам, че сме закъсали тук, докато сме събирали сведения за тези антиимперски активисти, после настоявам да ни приберат. Ако желаеш, мога да им се обадя от място, което не е близо до този адрес. Ще направя услуга на Пет веранди, която не уби моята посланичка.

— Права си, не ми харесва — потвърди Дванайсет азалии. — Издаваш мои контакти.

„Я се замисли какви причини би могла да съчини за твоето присъствие тук“ — обади се Искандр като досаден шепот в съзнанието на Махит.

„Искандр, моите съюзници не са много.“

„А колко съюзници има твоята асистентка?“

„Недостатъчно. Но аз съм една от тях.“

„Засега.“

— Стоим на улицата — напомни Махит. — Предпочитам да ме прибере министерството на информацията, а не да чакам агентите от министерството на правосъдието, които дебнеха Дванайсет азалии, или да се промъквам някак към Срединната област при опит за военен преврат.

Три стръка морска трева се смръщи.

— Още не е преврат, макар че може и да стане до сутринта… не знам как се стигна до това толкова бързо.

— Ами да се размърдаме — подкани ги Махит. — Хайде да се върнем на гарата и да се обадим оттам.

Ходенето към гарата не беше приятно. Имаше повече хора по улиците, дори по тъмно, събираха се на кръстовища, разговаряха тихо. Веднъж й се стори, че зърна изваден нож с гадно извито острие, някой се перчеше с оръжието сред група младежи, на чиито ризи се открояваше рисунката с осквернения боен флаг на Тейкскалан. Смееха се. Тя вървеше с наведена глава, гледаше пристъпващите ходила на Три стръка морска трева и продължаваше крачка след крачка. Когато се добраха до гарата, главоболието й се засили толкова, че май можеше да погълне малък кораб, доближил прекалено центъра на тежестта му. Седна на една от пейките край заключената врата, присви колене към гърдите си и опря чело на тях. Натискът помогна мъничко — поне я разсейваше, докато Три стръка морска трева се обаждаше с полугласно мърморене по облакохвата си.

Дванайсет азалии седна до нея, без да я докосва, а на нея й се искаше… ох, как копнееше за облекчаващото внимание на Три стръка морска трева и това беше най-безполезното й желание от много часове. Или дори от дни.

„Дишай“ — подсети я Искандр и тя се опита. Равномерно, с бавно броене до пет при вдишване и отново до пет при издишване.

Три стръка морска трева приключи разговора и съобщи:

— Някой ще дойде тук до петнайсет минути.

Седна от другата страна на Махит. И тя не я докосваше. Махит си дишаше, главоболието намаля леко, колкото да вдигне глава, щом чу шума от двигателя на доближаваща наземна кола, без светът около нея да се завърти твърде зле.

Съвсем стандартно возило: черно, без нищо набиващо се на очи. Отвътре излезе млад мъж с униформата на министерството на информацията — оранжеви маншети и всичко останало. Склони глава над върховете на пръстите си и попита:

— Асекрета, това ли са всички ваши спътници?

— Да, всички сме тук — потвърди Три стръка морска трева.

— Настанете се в колата, моля. Ще ви върнем скоро в центъра на Града.

Изглеждаше прекалено лесно. Махит подозираше, че е точно така, но и знаеше, че няма какво друго да направи, освен да остави всичко да се случва. На задната седалка се потопи в блажен сумрак, миришеше на почистващи препарати и тапицерия. Тримата се наместиха с плътно допиращи се крака и Три стръка морска трева я потупа по коляното само веднъж, щом потеглиха. След този кратък мил жест Махит потъна в безпомощен изтощен сън, унесена от движението.

18

ВСИЧКИ ГРАЖДАНСКИ МЕЖДУПЛАНЕТНИ ПОЛЕТИ ОТМЕНЕНИ — КОСМОДРУМЪТ В СРЕДИННАТА ОБЛАСТ ЗАТВОРЕН — ЮЖНИЯТ КОСМОДРУМ „ТОПОЛА“ РАБОТИ САМО ЗА ИЗВЪНРЕДНИ ПОЛЕТИ / ТОВАРНИ ПРЕВОЗИ — ТЪРСЕТЕ АЛТЕРНАТИВНИ МАРШРУТИ — ПОВТАРЯНЕ НА СЪОБЩЕНИЕТО

Публични уведомления, 251.3.11-6П

„… и тъй като съм, както ти сам каза, твърде зает с работата да направя нашата Станция ценна, но не прекалено ценна за огромна и предимно бездушна империя, налага се и занапред да ме извиниш за отсъствието; когато всичко тук се уреди както трябва, непременно ще се насладя на дълга и заслужена почивка у дома, но засега ми е трудно да си представя кога би могъл да настъпи моментът, в който ще е възможно да се отстраня от постоянно променливата политическа ситуация в тейкскаланския императорски двор за поне четири месеца. Прости ми, че не се връщам. Моля те да не забравяш, че ако е необходимо да се свържеш лично с мен, погрижил си се да разполагаме със средствата за това…“

Из писмо от посланик Искандр Агхавн до Дардж Тарац, съветник от името на миньорите, получено в Станция Лзел на 203.1.10-6П

При първата проверка по пътя от Звъниград Шест до министерството на информацията в Източния дворцов квартал Махит се отърси от унеса край границите на съзнанието си. Единственото й желание в този свят беше да потъне отново в сивата тишина зад клепачите, а досега — през съвършени петнайсет, дори двайсет минути, — никой, нито Три стръка морска трева, нито шофьорът, нито дори Искандр в главата й я бяха будили. Но светлините и гласовете в контролния пункт промениха всичко.

Тя примигна и се надигна на седалката. Колата бе намалила скоростта, накрая спря, шофьорът бе свалил едното стъкло. Навън изсветляваше преди изгрева, имаше сиво-розова ивица на хоризонта… и лютив дъх на пушек…

Тихи гласове. Шофьорът направи нещо с облакохвата си, предаде идентификационен код. Незнайният човек отвън каза:

— Можем да ви пропуснем с това разрешение, но няма да е добре за вас. Онези се придвижват от космодрума, а гражданите се придвижват насреща им. Наистина е по-добре да не правите това.

„Не е по-добре“ — мислено възрази Махит и не знаеше дали мисълта е нейна, или на Искандр.

— Трябва да продължим — настоя Три стръка морска трева. — Трябва да предам извънредно важни сведения на моето министерство.

Шофьорът сви рамене красноречиво: „Аз само помагам“. Махит чу през отворения прозорец глух тътен, като че някой взриви бомба не чак толкова далече от тях.

(… Петнайсет двигателя надупчен от шрапнел, кръв от устата му, кръв като сълзи капе по лицето й и онзи звук, кухият гръм на взрива…)

Преглътна тежко. Прозорецът се затвори. Продължиха нататък. Не се виждаше добре през какво минават, шумовете почти не проникваха вътре, прозорците бяха затъмнени. Все й се струваше, че чува още от тези взривове, които сякаш засмукваха въздуха в себе си.

— Знаете ли — чу се да казва с напрегнат, накъсан и неовладян глас, — че най-лошото нещо в Лзел, абсолютно най-лошото е огънят… той поглъща кислорода… разгаря се… и през ден имаме противопожарни учения, включват ни в тях още на две-три години, щом сме достатъчно големи да държим пожарогасител… огънят е страшен, а взривовете са още по-лоши.

— Не мога да си обясня защо има взривове — обади се Дванайсет азалии. — Това не е…. нали никой не иска да навреди на Града, борят се кой да го притежава, не е ли така?

Скоростта на колата пак намаля, но не защото ги спряха на контролен пункт. Едва пъплеше като при натоварен трафик.

— Направете прозорците прозрачни — помоли Махит.

Нищо не се случи. Три стръка морска трева стискаше зъби така, че Махит виждаше издутите мускулчета на челюстите й.

— Цветче — каза тя, — това е флотът. Те си вършат работата, като бомбардират въстания на граждани. И ти го знаеш. — Обърна се към шофьора: — Изключете затъмнението, моля.

Този път шофьорът се подчини.

Избледняващите до прозрачност стъкла откриха гледка, която Махит не можа да проумее в първите секунди. Хората в Лзел не чупеха, камо ли пък да го правят разпасано. Корпусът на една станция е крехък и ако някаква част от поддържащите го механизми се повреди, някой ще умре: от изсмукалия дробовете вакуум, от смразяващия студ, от станалата безплодна хидропонна система. Обичайният вандализъм в Лзел се проявяваше чрез драсканици по стените, изтънчено хакерство, преграждане на коридори с пяна за ремонт на корпуса. А тук, на улица в Града виждаше тейкскаланка, облечена в съвсем приличен панталон и жакет, която замахна с нещо като метален прът към витрина на магазин и пръсна стъклото на парченца. Продължи към следващата витрина и го направи отново.

Имаше тичащи хора по платното, затова колата напредваше толкова мудно. Някои носеха значките с делфиниуми, други нямаха никакви знаци за принадлежност, мяркаха се и слънчеви — златисти, плашещи и крачещи в стегнати групи по трима като разузнавателни кораби. Усещаше се дим във въздуха, стелещ се откъм трогателно красиво здание с много кули. Лицето на шофьора бе застинало в мрачна и решителна невъзмутимост, подкарваше колата на пресекулки и при всяко ускорение вътрешностите на Махит сякаш се клатушкаха в коремната й кухина.

— Не виждам легиони — остро изрече Дванайсет азалии.

Три стръка морска трева бе пропълзяла отпред до шофьора.

— Не сме толкова близо до космодрума. Това е само… вторична бъркотия…

След малко чуха виковете — две различни скандирания, ритмични и поетични като туптене на сърце, но несъгласувани, сякаш сърцето имаше аритмия. В тези звукови вълни непредвидимо се врязваха поредните гърмежи. Шофьорът забеляза пролука, която Махит не бе зърнала, ускори рязко и зави на скорост (тя за малко не седна в скута на Дванайсет азалии), префучаха по странична уличка, излязоха на по-широка и изскочиха на площад. И там завариха двете плътни тълпи от тейкскаланци, които си крещяха взаимно. Колата спря. Нямаше как да минат през това кипящо гъмжило.

Там, където двете групи се докосваха, насилието избуяваше като гъби след дълга дъждовна пролет. Кръв по лицето на жена с вързан на ръката й символичен делфиниум като траурна лента, кръв от юмрук в лицето, а нанеслата удара друга жена (толкова близо до колата, че Махит чуваше всичко) изкрещя „За император Една мълния!“ и плъзна окървавената ръка по челото си, все едно участваше в исторически епос и отбелязваше принасяното в жертва на врага.

Махит си каза, че те не приличат на тейкскаланци. Случайно мярнала се мисъл, нелепа и откъслечна. Изглеждаха като хора. Просто хора. Готови да се разкъсат взаимно.

Поредният ужасен тътен на разтърсен въздух, този път много по-наблизо. И като отговор — трясък откъм група слънчеви, около които изведнъж блъвна бързо разпростиращ се облак бял пушек, а биещите се край тях хора се разкашляха и побягнаха от газа, без да ги е грижа през коя от разбунтуваните тълпи се провират. Газ се просмукваше и през затворените врати и прозорци на колата.

— Мамицата му! — изтърси Три стръка морска трева. — Закрий си устата с ризата… това е газ за разпръскване на тълпи… не можем да останем тук…

Махит я послуша. Очите й пареха. Гърлото й пареше.

„Трябва да излезеш от колата — каза й Искандр. Тя се успокои внезапно — ясен разсъдък, нащрек, всичко забавено. Искандр направи нещо с надбъбречните й жлези. — Трябва да излезеш и да заобиколиш всичко това, и то веднага. Хайде, Махит. Ще ти показвам пътя.'''

— Не можем да стоим тук — изрече тя гласно и отвори вратата. Белият газ запълни кабината. — Вървете след мен.

Не можеше да диша — с първото вдишване белите й дробове сякаш пламнаха, а Искандр каза „Просто тичай, ще дишаш след малко“ — не знаеше как успява да тича, как е възможно тялото й да извършва движенията. Не знаеше дали някой я следва. Искандр като че бе научил някакъв таен маршрут, намери нещо познато в страшната бъркотия от кръв и бял дим, зърна за пръв път легионер с флотска униформа в сиво и златно, бяха цял взвод… Искандр я завъртя, за да се стрелне встрани. Чуваше стъпки зад себе си, не изоставаха. Тя се озърна: Три стръка морска трева и Дванайсет азалии. И шофьорът беше с тях.

Заобиколиха по края на площада и хукнаха по улица, която Махит не бе виждала никога. „Колко пъти си минавал оттук…“ — помисли тя през блъскането на сърцето в гърдите си, задъханото поемане на въздух само когато Искандр смяташе, че тя не би издържала повече.

„Достатъчно често. Живях тук. Това е моят дом… беше…“

След още две минути забавиха крачка. Махит изобщо не се съмняваше, че би припаднала, ако Искандр не я принуждаваше да продължи. Никой не говореше. Шумът на безредиците стихна до приглушена врява. Стигнаха до линията, разделяща двореца и останалия Град — никой не охраняваше тясната пътечка, по която проникнаха вътре, нямаше слънчеви, мъгливи и легионери. Искандр ги водеше нататък по дългогодишна, вече мъртва мускулна памет.

И накрая сякаш се отдръпна завеса, завиха зад последния ъгъл и Махит се озова пред министерството на информацията, което наглед беше напълно непокътнато. Спретнато нещо от свят, останал в миналото.

„Ето — каза Искандр. — Влез. И седни, преди да си паднала.“

Всичко изглеждаше толкова познато — за две минути пеша би стигнала до входа на сградата, в която беше нейният апартамент на посланик (тоест ако поначало можеше да отиде там, без да се намесят слънчевите и тяхното разследване). Само че всички линии на огромния изкуствен интелект на Града бяха светнали под каменната настилка на площада, сякаш целият дворец се бе превърнал в присвит за нападение звяр.

— Не разбирам как направи това — каза й Три стръка морска трева. — Едва ходеше, когато се настанихме в колата.

— Не бях аз — отвърна Махит. — Не само аз. Не съвсем. Ще влезем ли?

Гласът й беше накъсан като парцал. Искандр вече не контролираше дишането и сега не й стигаше въздух. Гръдният й кош се издуваше тежко с всяко вдишване.

Три стръка морска трева погледна техния шофьор, който явно беше потресен: съсипан човек в свят, в който вече не намираше смисъл.

— Влизаме ли?

— … да? — смънка той и тръгна към входа.

Нито Махит, нито Три стръка морска трева стъпваха на светещите линии по пътя към министерството, макар че трябваше да криволичат непохватно и чудато.

Вътре не завариха нищо друго, освен приятната чистота на тейкскаланско министерство рано сутрин. Никакви признаци на тревога. Нищо нередно. Махит почувства как сълзите й напират, не знаеше защо. Шофьорът ги заведе в привидно безобидна бежова заседателна зала с приличаща на подкова маса около проекционен апарат за инфоекранчета, флуоресцентно осветление и изобилие от умерено неудобни столове. Това помещение беше най-нетипичното за Тейкскалан, в което Махит бе попаднала след пристигането си, но предположи, че местата за непоносимо дълги заседания би трябвало да си приличат навсякъде из галактиката. Тя бе седяла в такива зали в Лзел и като ученичка, и на официални срещи. Седна и в тази. Съвсем смътно, едва доловимо през дебелите стени на министерството дочу поредния взрив. И настана тишина. Може би са потушили бунта. Легионите се струпваха другаде. По-близо до космодрума.

Донасянето на кана кафе и кошница с някакви кифли не беше стандартна практика за заседателни зали, но Три стръка морска трева може би се възползва от служебното си положение. Кафето беше стъписващо, разтърсващо приятно: горещо, но не чак парещо, картонената чаша сгряваше дланите на Махит, Имаше богат земен вкус, по който изобщо не приличаше на разтворимото кафе в Лзел, и тя си каза, че в някакъв по-добър момент с удоволствие би го пила бавно, за да обмисли цялото разнообразие на аромата…

„Има какви ли не сортове — обади се Искандр — и вкусът на всеки е особен. Фантастично е. Но най-важен е кофеинът.“

Прав беше. През тези броени минути, откакто тя пиеше кафе, вече се опомняше, беше по-будна, долавяше слабичко туптене в кожата си.

„Забави малко темпото. Може да съм изтощил надбъбречните ти жлези преди малко.“

Дванайсет азалии пиеше вече втора чаша.

— И сега какво ще правим? — обърна се към Три стръка морска трева. — Ще чакаме да докладваме на някого ли? Нали уж трябваше ние да заведем веднага посланичката при императора, ако това изобщо е възможно при тази обстановка в Града.

„Ние.“ Не мина много време, откакто тя помоли Дванайсет азалии да й помогне, като открадне имаго-машината от трупа на Искандр, но и през този кратък период стигна поне до подобие на общи цели с една варварка. Но пък той знаеше къде да намери Пет веранди и нейните, настроени срещу империята приятели — „общи цели“ бяха променливо понятие. Особено под напрежение. Махит се взря в асистентката си, която беше под напрежение по-видимо от когато и да било: сивееща кожа на слепоочията, раничка на устната, която бе захапала от нерви.

— Така е — потвърди тя. — Но дължа и поне малко любезност на министерството, те ни прибраха.

„Те ни прибраха. Докараха ни тук през бунтуващи се тълпи. Поднесоха ни кафе и закуска. Светът работи както трябва и ако се държа така, сякаш той ще продължи да работи както трябва, нищо няма да се обърка.“ Махит познаваше този начин на мислене. Познаваше го отблизо и плашещо, съчувстваше й (прекаляваше със съчувствието и това беше основният й проблем, нали?) и въпреки това Три стръка морска трева грешеше.

— Не мисля, че имаме време — настоя Махит, — целият Град ще пламне като кислородна камера от искра.

От Три стръка морска трева се изтръгна звук, който изненадващо наподоби съскаща пара от клапан, тя опря чело на дланите си и помоли:

— Дайте ми минута да помисля, може ли?

Махит реши, че една минута е в пределите на допустимото. Вероятно. Може би. Всичко се преливаше нереално. Питаше се колко ли е зле с недоспиването. Онова денонощие и половина, преди да поспи в апартамента на Дванайсет азалии… може би имаше полза от часовете в безсъзнание след операцията на мозъка…

„Няма — каза Искандр и това беше гласът само на нейния Искандр с искрящо-горчивото остроумие. — Особено след такова провиране през бунт.“

— И така… — промълви Три стръка морска трева, а Махит се вторачи в нея, като запази пълната безизразност на лицето си, подобаваща на тейкскаланка, за да не проличи колко се нуждае от подкрепата на своята асистентка.

Три стръка морска трева леко разпери ръце в жест на безпомощност.

— Ще отида да им кажа, че настоявам да докладвам лично пред министъра на информацията… а няма съмнение, че тя е извънредно заета в момента, затова ще ни определят време за среща… и ще се върнем тук в посочения час. — Тя се изправи. — Не мърдайте оттук. Административният център е нататък по коридора на този етаж, ще се бавя само пет минути.

Уловката беше невероятно прозрачна. Но и преди успяваха с лесни за разгадаване хитрини, прозрачността като че си имаше своеобразно притегляне редом с прекомерната тейкскаланска склонност към повествуванията. И сякаш изкривяваше светлината. Махит й кимна.

— Опитай. И не се безпокой, че ще се залутаме нанякъде. Къде бихме могли да отидем?

Дванайсет азалии и Искандр се засмяха едновременно в странно ехо, след това Три стръка морска трева вече не беше в залата, измъкна се през вратата като спускаема капсула от корпуса на кръстосван.

Чакаха. Махит се чувстваше като гола без Три стръка морска трева, чувстваше се сама. Все по-изложена на опасности, колкото повече се проточваше чакането — две минути, пет, десет. Не усещаше почти нищо освен тихия си тревожен пулс, струваше й се, че се пренася тежко в гръдния кош към точката под арката на ребрата й. Повечето смущения в периферните нерви бяха изчезнали, имаше само рядко потрепване във върховете на пръстите и тя подозираше, че то ще остане и занапред. Не знаеше как да се отнася към тази възможност. Засега можеше да държи писец, макар че усещаше прекалено силно натиска на пръстите си. Ами ако състоянието й се влоши отново…

После ще мисли за това.

Когато вратата се отвори отново и видя там Три стръка морска трева, освободи се от опасенията като с ритник… и след миг забеляза, че тя не е сама, но човекът с нея не носеше бяло-оранжевата униформа на министерството на информацията, затова пък имаше лилави цветя на ревера на тъмносиньото сако. На поетичната надпревара всички привърженици на Трийсет делфиниума носеха такива цветя, но се възприемаше като мода или забавление, тейкскалански политически сигнал чрез символизъм. На улиците ги носеха хора, които показваха на чия страна са във войната. Този път изглеждаха като знак за официален пост или партийна принадлежност.

— Седни — каза новодошлият на Три стръка морска трева и я бутна.

Махит се надигна мигом на стола си, вдиша гневно, за да избълва думите… но Три стръка морска трева седна, както й бе заповядано. Зачервеното лице издаваше колко е вбесена, обаче жестът й накара Махит да се укроти.

— Госпожо посланик, асекрети — започна натрапникът, — мое задължение е да ви уведомя, че в настоящия момент не ви е разрешено да напуснете сградата на министерството.

— Арестувани ли сме? — попита Дванайсет азалии.

— В никакъв случай. Задържани сте тук заради собствената ви безопасност.

— Искам — напористо започна Дванайсет азалии и Махит се гордееше с него до полуда — да обсъдя тази ситуация в личен разговор с министър Две палисандрови дръвчета. Незабавно. Впрочем кой сте вие!

— Две палисандрови дръвчета вече не е министър на информацията — заяви мъжът, като пренебрегна въпроса за името или принадлежността си. — Поради текущата криза тя бе освободена от длъжност с решение на езуазуакат Трийсет делфиниума. Ако желаеш, ще му предам твоето искане за разговор. Убеден съм, че ще отдели време за това при първия удобен случай.

— Какво?… — промърмори Махит.

— Госпожо посланик, проблеми със слуха ли имате?

— Проблеми със смисъла на чутото — сопна се тя.

— Няма нищо, за което да се тревожите излишно…

— Току-що ни казахте, че не можем да излезем оттук, а министър Две палисандрови дръвчета е била свалена от власт…

— Имаше основателни въпроси кому служи — сви рамене мъжът. — Трийсет делфиниума възнамерява да запази сигурното и решително управление на империята. Госпожо посланик, има легиони по нашите улици, придвижването по които е твърде опасно в момента. Оставате тук. Трийсет делфиниума ще се справи с положението и всичко ще отшуми до края на седмицата.

Махит се съмняваше в това. Още повече бяха съмненията дали знае точно какво да прави: наплив на неувереност, поглъщаща вълна от убеждение, че е пропуснала нещо. Трийсет делфиниума извършваше… какво — преврат, за да изпревари преврата на Една мълния? Може и да беше късно да направи каквото и да е, за да отклони завоевателния корпус от Лзел, ако ще да имаше ценни сведения за напиращата към Тейкскалан външна заплаха. На поетичната надпревара самият Трийсет делфиниума, великолепен в своето синьо и лилаво, с ведро спокойствие й каза, че сделката се отменя. Ако е наложил контрол над администрацията… явно беше готов да пренебрегне интересите на Лзел в мига, когато станцията вече не е полезна за плановете му…

— Ние не можем — поде Дванайсет азалии и Махит преливаше от благодарност към него, че казва нещо и я измъква от собствените й мисли — да останем цяла седмица в заседателна зала. И все още не знам кой сте вие… господине.

— Аз съм Шест хеликоптера — представи се мъжът и Махит го зяпна, чудеше се откога ли се е научил да изрича името си не само невъзмутимо, но и с оттенък на самодоволство. — Разбира се, асекрети… и госпожо посланик, няма да прекарате седмица в заседателна зала. Ще бъдете преместени на безопасно и удобно място, щом намерим къде да ви настаним.

— И кога ще се случи това? — не отстъпваше Дванайсет азалии.

Налучкваше съвършено смаяния, пронизително настойчив тон на човек, комуто причиняват неприятности и той реагира свадливо. Махит му се възхити някак разсеяно. Добра стратегия. Не се намеси.

— Кой решава дали е безопасно? — троснато продължи Дванайсет азалии. — Вие всъщност ни казвате, че и в този момент се извършва опит за узурпирано на трона!

— Малката авантюра на яотлек Една мълния ще приключи толкова скоро, че не би могъл да я наречеш опит за узурпирано — каза Шест хеликоптера. — Имам много работа… ще се погрижа някой да ви донесе още кафе. Моля ви, не се опитвайте да излезете. Ще бъдете спрени на изхода, а тук наистина е безопасно в момента. Не се притеснявайте за нищо.

След тези думи излезе. Вратата на заседателната зала щракна невинно на мястото си. Три стръка морска трева тутакси се разсмя неочаквано.

— Това наистина ли се случи? — възкликна тя. — Наистина ли някакъв самозабравил се бюрократ без дори елементарна подготовка в протокола ни каза ей сега, че министерството на информацията е под контрола на езуазуакат Трийсет делфиниума? Защото мисля, че тъкмо това стана и съм напълно объркана — моля те да ми простиш, Махит, защото такъв вариант просто липсва в моя шибан набор от вероятни сценарии, с които бих могла да се сблъскам като културна асистентка на посланичка на друга държава.

— Ако от това ще ти олекне, такъв вариант няма и в моя набор от вероятни сценарии, с които бих могла да се сблъскам като посланичка на друга държава.

Три стръка морска трева притисна длан към лицето си и издиша с все сила. Потисканият кикот все пак се изплъзваше между пръстите й.

— Не — промърмори тя. — И аз не си представям, че ти би очаквала това.

— Ако не можем да излезем — намеси се Дванайсет азалии, — как ще заведем посланичката при императора? Макар че разстоянието е малко и бунтовете може би няма да стигнат дотук. Дори в най-благоприятния вариант — как?

„И ще има ли император, при когото да вляза, когато отидем там?“ Прехапа си бузата от напиращата мъка, която до голяма степен не беше нейна — Искандр скърбеше за тази надвиснала загуба, а не тя. Или… по-скоро той, а не само тя. (И все пак си спомняше пръстите на Шест посоки, стиснали китките й, надяваше се — с безполезно, биохимично смъдене под гръдната кост — Негово сиятелство някак да оцелее в това въстание, дори ако животът му не продължи много след това.)

Но би ли могла да се пазари с друг?

— Ами ако не се опитваме да стигнем до Негово сиятелство — подхвана тя, — а да привлечем вниманието на човек, който би могъл да ни заведе при него?

— От тази заседателна зала… — проточи скептично Дванайсет азалии и махна с ръка към каната. — Знаеш, че следят нашите облакохвати, а дори нямаш свой…

— Да — рязко отвърна Махит, — не съм забравила, че не съм гражданка на Тейкскалан, не съм забравяла нито за миг, не е нужно да ми напомняш.

— Нямах предвид това…

Махит издиша така силно, че го усети чак в раната от операцията.

— Да, но точно това каза.

Три стръка морска трева свали ръцете си от лицето, на което се появи познато за Махит изражение: съсредоточаваше се, подготвяше се да подчини вселената на своята воля, защото нямаше друг избор. Същото изражение като в парка, когато ядоха сладолед, преди да нахълтат в министерството на правосъдието. Същото изражение като в канцеларията на Деветнайсет тесли, когато бе решила да надмогне телесната преумора и психичната травма.

— Човек може да прави какво ли не с облакохвата независимо кой го наблюдава — изтъкна тя. — Махит… чие внимание искаш да привлечеш?

Можеше да има само един отговор на този въпрос.

— Нейно превъзходителство езуазуакат Деветнайсет тесли — отговори Махит. — Равна е по ранг на Трийсет делфиниума, а това означава, че вероятно може да влезе тук безпрепятствено също като него… и си мисля, че все още ме харесва.

„Харесваше и мен — промърмори Искандр. — И то много, но ме остави да умра.“

„Много те е харесвала и ми спаси живота — мислено отговори Махит. — Хайде да научим защо, съгласен ли си?“

— Добре, Деветнайсет тесли, която ми вдъхва ужас и сега, след всички други скорошни ужасяващи събития — каза Три стръка морска трева.

В кратките мигове от хрумването, каквото и да беше то, до споделянето му на глас тя се настрои твърде жизнерадостно. Махит разбираше и това. Силата, вдъхвана от съставения план, колкото ще да е нелеп или неосъществим. А и тримата се бяха поддавали на емоциите напоследък, нали?

— Значи Нейно превъзходителство… Махит, какво ще кажеш за съчиняването на няколко особено злободневни строфи? И публикуването им в откритите новинарски канали?

— А на мен каза, че прекалявам с четенето на политическа романтика — смънка Дванайсет азалии.

— Няма да засипя с листовки Източния дворцов квартал, за да обявя пред всички вечната си любов към третия заместник-министър на правосъдието — изтъкна Три стръка морска трева, очите й блестяха. — Ето какво щеше да бъде политическа романтика. А в този случай известна поетеса публикува най-новата си творба в отговор на текущи събития. С кодирано в нея послание.

— Често ли публикуваш стихотворения в открити новинарски канали? — намеси се увлечената от идеята Махит.

— Малко недодялано е — призна Три стръка морска трева, — но настъпиха трудни времена, а онази изискано досадна Четиринайсет кули победи в имперското състезание по ораторско майсторство миналата седмица. Изглежда, всеки може да бъде недодялан, но да се радва на всеобщо признание.

— И си мислиш, че Деветнайсет тесли ще… ей така ще дойде да ни отведе, ако я призовем в стихове?

Идеята беше прекалено хитроумна, за да се окаже и практична, преливаше от тейкскаланската логика на символите, а Махит не й се доверяваше.

— Не знам какво ще направи — отговори Три стръка морска трева. — Но знам, че ще ги прочете, така ще научи къде сме и от какво се нуждаем. Ти видя как нейните подчинени следят новинарските канали — Деветнайсет тесли внимава, това е основното й качество като министър.

Махит срещна погледа й и отпъди напълно неуместното желание да протегне ръка към нея.

Искаше да знае докъде Три стръка морска трева е готова да стигне заради нея, ако поемат по тази траектория.

— Какво обхваща тейкскаланската представа за „ние“? Ти дори не знаеш какво трябва да кажа на Негово сиятелство. Тримата „ние“ ли сме в този случай?

— Махит, аз съм твоята асистентка. — В гласа й почти прозвуча обида. — Не изяснихме ли това досега?

— Този път не само отваряш врати за мен. Ще вложиш моите цели в своите думи в общодостъпните новинарски канали, те ще останат завинаги в публичната памет на Тейкскалан.

— Понякога съм готова да се закълна, че би могла да си една от нас — тихичко промълви Три стръка морска трева. Изобрази плаха, но правдоподобна усмивка на човек от Станциите, като показа всички зъби. — А сега ми помогни да напиша това, бива ли? Знам, че имаш поне зачатъчен усет за стихотворния ритъм, а трябва да се справим, преди тукашният пратеник на Трийсет делфиниума да си спомни, че имаме облакохвати.

И тогава тя наистина протегна ръка да докосне Махит, върховете на пръстите й бяха като призрак, плъзнал се по скулата й. Махит потръпна безпомощно и замря, все едно очакваше удар.

— Тръстико — обади се Дванайсет азалии с пресилено възмущение, — флиртувай в свободното си време.

Махит копнееше да не е толкова бледа, че изчервяването да се открои на бузите й с издайнически алени петна от сгорещяването, което усещаше там.

— Ние не флиртуваме — отрече тя. — Обсъждаме стратегии…

„Ти флиртуваше с нея от сутринта, когато се запознахте“ — вметна Искандр, как й се искаше да има начин да му запуши устата. Поне докато беше повреден, нямаше как да й натяква такива… откровения.

— Ние пишем поезия — натърти Три стръка морска трева и тъкмо с изражението си на пълна безметежност някак намекна колко интимно е това занимание.

„И ти флиртуваше — продължи Искандр. — И когато не сте затънали насред опит за преврат, може би е добре да направите нещо по въпроса.“

Махит вече бе писала поезия на тейкскалански език: усамотена в капсулата си в Лзел драскаше по тетрадки на седемнайсет години и се преструваше, че може да подражава на Псевдо-Тринайсет реки или друг от великите поети. Придаваше форма на собствените си незрели идеи на език, който не й принадлежеше в двояк смисъл — хем беше варварка, хем беше твърде млада. Сега седеше глава до глава с Три стръка морска трева и докато нагласяха ритмичната стъпка и подбираха внимателно кои класически алюзии да изтъкнат на преден план, умуваше: „Поезията е за отчаяни хора и за онези, които са достатъчно възрастни, за да имат какво да кажат“.

Достатъчно възрастни или минали през достатъчно трудни за разбиране преживявания. Може и да бе пораснала достатъчно, за да пише поезия: носеше в себе си три живота и една смърт. Станеше ли непредпазлива, спомняше си тази смърт твърде ярко, задъхваше се все повече, преди да напомни на Искандр, че нито умира, нито контролира нейната автономна нервна система.

А Три стръка морска трева съчиняваше стихове, сякаш обличаше скроен по мярка жакет — процес, на който знаеше как да придаде хубав вид, за да изглежда добре и самата тя. В главата си носеше огромна библиотека от символи и алюзии, което пробуждаше черна завист у Махит: ех, ако тя бе израснала тук, ако бе прекарала целия си живот в тази среда, също щеше само за минутка да превръща строфите от банални в звучни.

Създаденото от тях стихотворение не беше дълго. И не би могло да бъде — трябваше да се разпространява бързо в общодостъпните новинарски канали, да съдържа подходящи цитати и да носи ясно послание: ясно и за населението, и по завоалиран, прикрит начин за Деветнайсет тесли и нейните служители. Махит го започна с образ, който очакваше да бъде разпознат от Пет ахата, защото тя бе присъствала там. А Пет ахата, умна, предана и обучена да тълкува, щеше да отгатне колко отчаяна всъщност е Махит… и да каже всичко на своята езуазуакат.

„В меките ръце на дете

дори карта от звезди може да издържи

на сили, които дърпат и пропукват.

Притеглянето е устойчиво.

Приемствеността е устойчива: пръсти без мазоли

бродят по орбитални пътища,

но аз потъвам

в море от цветя; във виолетова пяна, в мътилката

на войната…“

Две карти в библиотеката призори до майка си, играещ с карта на звездна система. Първият сигнал: „Знаеш коя съм, Пет ахата: аз съм Махит Дзмаре, която разбра обичта ти към твоя син и към твоята господарка“. Вторият: „Застрашена съм и заплахата е Трийсет делфиниума: цветя, виолетова пяна.“

„Мътилката на войната“ едва ли можеше да се нарече алюзия. По-скоро беше неизбежна, натрапваща се в настоящето истина, а и подхождаше за ритмичната схема на Три стръка морска трева.

Следваше кратко описание на сградата, в която беше министерството на информацията, с гирлянди от делфиниуми като на погребение — това пък беше препратка към част от „Зданията“, за да знае Деветнайсет тесли къде се намираха. А после обещание в един-единствен куплет:

„Освободен, езикът ми ще говори с видения.

Освободена, аз съм копие в ръцете на слънцето.“

„Ела да ни спасиш. Деветнайсет тесли. Ела да ни спасиш и ни помогни да запазим правилната и подобаваща орбита на трона със слънчевите копия.“

Махит огледа стихотворението още веднъж. Не беше лошо. За нейния поглед (неопитен, както разбираше добре) си беше добро, хем щеше да свърши работа, хем оставаше елегантно.

— Изпрати го — каза на Три стръка морска трева. — Не мисля, че можем да се справим по-добре за толкова малко време.

— И аз бих го изпратил веднага — добави Дванайсет азалии. — Следях новинарските канали, докато вие се трудехте. Положението се влошава много, и то твърде бързо — легионерите на Една мълния стрелят по митничарите и заявяват, че хората имали нужда от тях в самия Град, за да потушат безредиците. Не знам кой би ги спрял — как да спрем цял легион? Нали нашите легиони са неудържими.

— Изпратено е — съобщи им Три стръка морска трева. — Подписано от мен и публикувано във всеки открит канал, който можах да намеря, и в няколко от закритите — поетичните кръгове, в една мрежа за вътрешна информация на министерството…

— Това сполучливо хрумване ли е? — попита Махит. — Почти сигурна съм, че я четат и хората на Трийсет делфиниума…

— Хората на Трийсет делфиниума ще дебнат за каквито и да е съобщения от нашите облакохвати, ако поне малко ги бива в работата им — обясни Три стръка морска трева. — На тяхно място първо бих конфискувала облакохватите.

— Колко полезно е за нас, че не си на тяхна страна — отбеляза Махит и се усмихна неволно въпреки всичко.

— Колко време имаме според тебе? — попита Дванайсет азалии.

— Преди легионите да щурмуват двореца или преди да ни отнемат възможността да съобщаваме нещо? — уточни Три стръка морска трева с излишна жизнерадост. — Цветче, стига си зяпал новините, ела да гледаме как се разпространява това стихотворение, докато все още имам достъп.

Тя свали облакохвата си от обичайното му място пред дясното око, сложи го на масата в залата и промени настройките, за да изпълнява ролята на проекционно инфоекранче. Махит наблюдаваше как написаното от тях стихотворение се разнася из информационната врежа на Тейкскалан — споделяно от облакохват към облакохват, публикувано отново и отново в друг контекст, все едно виждаше как облак от мастило се разлива във вода.

— Колко ни остава? — попита тихо.

— По моя преценка три минути… случва се бързо…

В този миг вратата на заседателната зала се отвори с трясък. На входа стоеше Шест хеликоптера, зад него имаше още двама, но те носеха кремаво-оранжеви униформи от министерството на информацията. Три стръка морска трева склони глава към тях над върховете на пръстите си.

— Чудесно е, че ви виждам. Три фенера и Осем ножчета. Как сте в този следобед на покваряване от политик извън министерството?

Махит прихна безпомощно, макар че Три фенера и Осем ножчета взеха безмълвно облакохватите на Дванайсет азалии и Три стръка морска трева, за да ги дадат на Шест хеликоптера.

— Осъзнавате ли — казваше той, — че току-що направеното от вас — изпращането без разрешение на политическа поезия в общодостъпните канали, може да се смята за държавна измяна? Особено с оглед на факта откъде бяхте превозени и колко антиимперски протести има в Звъниград Шест днес, без дори да споменавам останалата бъркотия в Града?

— Подай оплакване в министерството на правосъдието — сопна се Дванайсет азалии и Махит отново изпита гордост от него.

Всички щяха да умрат или… кой знае какво щеше да ги сполети, но все пак си оставаха „ние“. На който ще да е език.

— Написах политическа поезия, подхождаща на текущия момент, който преживявам — заяви Три стръка морска трева. — Ако това е предателство, оплачи се на традициите ни, утвърждавани през две хилядолетия. Няма съмнение, че и в тях ще намериш предостатъчно примери за предателство.

Шест хеликоптера се помъчи да не заеква от гняв, но не успя. Държеше облакохватите и нямаше как да направи подобаващ жест, ала Махит долавяше по напрежението в раменете и челюстите му колко силно е неговото желание да размаха ръце или да раздруса Три стръка морска трева, която си седеше невъзмутимо, подпряла лакти на масата и брадичка на дланите си.

— Арестувам ви — изфъфли той накрая. — Аз… като временен представител на временния министър Трийсет делфиниума заповядвам на тези служители в министерството на информацията да ви задържат под стража.

— Кървави звезди — изтърси Дванайсет азалии, без да му обръща внимание, вторачваше се в Три фенера, който се смути видимо. — Вие двамата наистина ли ще го направите?

— Ако опитате да излезете, ще ви спрат — отговори Три фенера. — Поне това е сигурно.

Осем ножчета добави:

— Пълномощията ви като асекрети се отнемат, докато случаят не бъде разгледан от следващия министър…

— Ужасно съм разочарована от тебе. Осем ножчета — подхвърли Три стръка морска трева с изискано сдържана въздишка. — А уж беше такъв привърженик на политиката на Две палисандрови дръвчета…

— Стига — тросна се Шест хеликоптера. — Имаме работа. А вие нямате, асекрети и госпожо посланик.

Врътна се на пети и излезе, следван от верните му чиновници в министерството. Тримата пак останаха сами, нямаше какво да правят и какво да гледат — ослепени без облакохватите и новинарските им канали, затворени в залата без прозорци под флуоресцентните лампи. Дори каната беше празна.

Махит погледна първо Три стръка морска трева, после изви глава към Дванайсет азалии.

— А сега — каза много по-уверено, отколкото се чувстваше — ще чакаме.

Чакането не беше приятно. Махит се чувстваше като в затворена капсула, защитена от радиация и разпадане на плътта, но премятаща се безразборно в празното пространство — без гаранция, че ще има външен свят, в който да се върне след отварянето на капсулата. Нямаше нищо за гледане в заседателната зала на министерството, нямаше шум отвън, не се чуваха викове на войници или тропот на тежки легионерски подметки. Нямаше препълнени улици на Града с блещукащи шлемове на слънчеви или килими от виолетови цветя…

Три стръка морска трева бе отпуснала глава върху ръцете си на масата. Махит не знаеше дали тя дреме, или само се опитва да не мисли. Което и да беше вярно, завиждаше й. Спирането на мисълта беше за други хора. Спирането на мисълта беше невъзможно и от това й се искаше да си съдере кожата с нокти. Неспирно си представяше всички причини, поради които Деветнайсет тесли, дори и да беше езуазуакат, не би се опълчила срещу Трийсет делфиниума само заради посланичката на Лзел. И най-лошата от тези възможни версии беше вече сключен съюз между нея и Трийсет делфиниума, тя просто би се съгласила с неговите решения за министерството на информацията. Втората най-лоша беше версията, в която Деветнайсет тесли е преценила съотношението на силите, видяла е колко безнадеждна е съпротивата срещу Трийсет делфиниума и е решила да си мълчи и да оцелява в преврата независимо кой ще победи…

Едва ли би направила втория избор. Не изглеждаше присъщ за нея. И тази увереност се надигна у Махит като топъл прилив: не изцяло нейна, а съчетание от спомените на Искандр и собствените й спомени.

— Все едно някой ми е отсякъл ръцете — обади се Дванайсет азалии в тягостната тишина. — Все понечвам да проверя новинарските канали, но ги няма, само аз съм тук, а не цялата империя, достъпна с един жест.

„Самотно е да си тейкскаланец без целия Тейкскалан — прошепна Искандр на Махит. — Поне за това не им завиждам и изобщо не съжалявам.“

„Ние никога не сме сами — ти и аз. И повече няма да ни се случи в този живот.“

„Или в следващия.“

„Ако има друг посланик в Тейкскалан след мен.“

„Ако има друг посланик в Тейкскалан след тебе и ако решат, че си струва да запазят нашата имаго-линия.“

Надеждата на Махит, че това ще се случи, приличаше на сгорещена оловна топчица някъде долу в корема й. Надеждата нещо от тази седмица, от нея, от нея и Искандр заедно, да не бъде прахосано. Надеждата вече наученото — външната заплаха за Тейкскалан, която носеше в ума си като свое отровно цвете, координатите на струпаните кораби на пришълците, такава външна заплаха, че би отменила всякаква завоевателна война — да не умре с нея и Искандр. Да не бъде заглушена заедно с тях.

Въпреки всичко чакането й беше омразно. Толкова лесно си представяше какво се случва навън — в стотина различни версии, стъкмени от епична поезия, долнопробни филми и контрабандно получени документални записи от тейкскалански завоевателни войни на планети край пределите на проучения космос. Започне ли стрелбата, ще изглежда по същия начин и тук, в сърцевината на империята. Не би имало никаква разлика. В това беше проблемът. Империята си беше империя — частта, която съблазняваше, и частта, която захапваше с челюсти като менгеме и разтърсваше някоя планета, докато шията й се прекърши и тя умре.

Махит долови първия признак, че ще свърши това проточено страшно безвремие, разстилащо се безформено в неизменната светлина на заседателната зала, когато чу врява нататък по коридора — крясъци, затръшната врата. Кратко смълчаване, после шумно тракане, като че някой помете всичко от бюро на пода.

— Какво мислите? — надигна се Три стръка морска трева.

— Дори да не е заради нас, поне е нещо — каза Махит. — По-добре е от чакането. Да отидем да видим.

— Арестувани сме — нехайно спомена Дванайсет азалии. — Но… мамицата им. Хайде сами да се освободим от ареста.

Махит се разсмя. Дори с неспирната болка в раната от операцията и пулсирането на кръвта в пострадалата й ръка, трепкането в увредените нерви и постоянния тормоз на натъртения хълбок тя почти се почувства добре, адреналинът е адски силна дрога — подхвърли Искандр. — Да се възползваме от него, докато можем.

Отвън (дори не бяха заключили залата, което хем я оскърбяваше, хем я накара да се почувства леко гузна съучастница в затварянето си), на половината разстояние по коридора към изхода имаше централно информационно гише, заето в момента от Три фенера, както личеше по ръста и прическата. И тъкмо от това бюро бяха разпилени по пода инфоекранчета и офисни принадлежности, а разрушителка на това хармонично кътче (великолепна в бяло, Махит просто не можеше да обуздае своята любов към символизма във всяка постъпка на тейкскаланците, колкото и да беше пресилен — защото бялото беше знак от Деветнайсет тесли) се оказа Пет ахата, най-приближената помощница на Деветнайсет тесли. Изражението на обикновеното й лице беше безметежно и ледено, с едната си ръка стискаше шокова палка: тънък метален прът, пращящ от електрическа енергия. Зад нея стоеше друг тейкскаланец с чисто бели дрехи, когото Махит не бе виждала досега — той носеше същото оръжие.

Подобие на спасителен отряд. Отряд в униформа, без дори следа от лилави цветя по дрехите. И тъкмо Пет ахата бе дошла да ги намери, което означаваше, че Деветнайсет тесли може и да е разбрала какво се опитаха Махит и Три стръка морска трева да кажат със своето стихотворение…

— Вече ги виждам. — Резкият глас на Пет ахата проехтя. — Онези тримата. Елате насам, госпожо посланик, езуазуакат Деветнайсет тесли смята, че все още се намирате под нейна закрила.

— Те не са искали официална закрила — възрази Три фенера, — твърдението ви ще бъде отхвърлено незабавно в министерството на правосъдието.

— Същото ще сполети и дворцовата интрига на Трийсет делфиниума — озъби му се Пет ахата, — така че сме наравно. Не искам да предизвикам инцидент. Оставете ги да дойдат тук.

Махит тръгна по коридора между Дванайсет азалии и Три стръка морска трева. За малко се обнадежди, че ще успеят, ще намерят безопасност при Пет ахата и край на проблемите. Деветнайсет тесли ще наложи меко силата си…

… и тогава Шест хеликоптера изскочи от кабинет по-назад в коридора. Махит се закова на място, обърна се и го зяпна. Вместо шокова палка разпозна със смразяващ ужас в ръката му оръжие с куршуми — абсолютно забранено в Лзел, тези гадости можеха да пробият корпуса, — а той се разкрещя. Махит застина насред път между Шест хеликоптера и Пет ахата.

— Без такива шибани номера… мамицата ви, самозабравили се демагози, няма да получите каквото искате, има легиони по улиците, вече не можете да правите това… ще се подчинявате на закона и реда!

И през ужаса Махит почти се забавляваше с това смехотворно нищожество, разярено от загубата на мъничката власт, до която бе успяло да се докопа.

Пет ахата вдигна спокойно шоковата палка с искрящ в синьо-зелено край и закрачи към Шест хеликоптера.

Грохотът на изстрела беше по-силен от всеки друг звук, който Махит помнеше. Чу кратък пронизителен писък вляво от себе си… и последваха още изстрели. Тичаше по коридора към Пет ахата, без да знае кога се е втурнала, отърси се напълно от вцепенението. Три фенера се бе скрил зад бюрото си, покрай което мина помощникът на Пет ахата с проблясваща шокова палка в ръка.

Пореден гърмеж, червенина цъфна по мишницата на Пет ахата, разпростря се на червени ивици по белотата на туниката, лицето й пребледня. Шоковата палка падна на пода със скърцане от електрическата енергия в нея. Махит не спря. Стигна до Пет ахата, все още застанала невъзмутимо, но може би от шок, хвана я за другата ръка и я задърпа след себе си.

„Колко заряда има в това нещо?“

„Достатъчно — напрегнато отговори Искандр в главата й. — Ще стигнат да те убият. Тичай и не се озъртай… “

Махит се озърна.

Три стръка морска трева беше на крачка зад нея и до рамото й както винаги, но не и Дванайсет азалии — той се бе строполил неподвижно в коридора и около него се разтичаше ярка кървава локва.

Облеченият в бяло помощник на Пет ахата натика края на шоковата си палка право в зейналата уста на Шест хеликоптера, чиято глава беше обгърната от син огън. Оръжието гръмна още веднъж — в корема на помощника зейна дупка като ядрото на сингулярност…

— Бягай! — изпищя Три стръка морска трева и Махит се подчини.

Тичаше, впила пръсти в ръката на Пет ахата, изфучаха от министерството на информацията и изскочиха на улицата.

19

„Спокойствието и търпението създават безопасност.

Скъпоценният камък на света се съхранява.

Откъснати цветя умират в неумели ръце

и извратени градинари процъфтяват

с възхвала за достойнствата на пресъхнали езера. “

Стихотворение, приписвано на Пет диадеми, по-късно използвано като послание за обществена безопасност навсякъде в империята

„Ако тези бойни кораби на легионите ни унищожат, ще се погрижа да бъдеш премахнат, каквато ще форма на власт да замени петнайсетте поколения на нашия Съвет. И ти, и Амнардбат. Угодникът и изолационистката. Ще ви премахна и ще залича вашите имаго-линии.“

Бележка с подпис Д. О., занесена лично в канцеларията на Дардж Тарац, 251.3.11-6П

Пет ахата се изтръгна от хваналата я за ръката Махит, цялото й тяло се разтресе силно от усилието да се овладее. Кръвта още се просмукваше надолу от рамото в червени пипала по белия ръкав.

— Няма време — каза тя и Махит не схвана смисъла на думите й.

Не схващаше смисъла на нищо.

— … трябва да отида да го взема — говореше Три стръка морска трева, — той умира там…

— Няма време — повтори Пет ахата.

Този път Махит проумя: Дванайсет азалии в разширяваща се локва кръв. Нейният приятел Дванайсет азалии. Приятелят на Три стръка морска трева.

Усещаше гръдния си кош стегнат и горещ, сякаш нея бяха простреляли с куршум, сякаш самата тя беше куршум и щеше да се пръсне на парченца.

— Не ми пука за времето — заяви Три стръка морска трева.

— Не знам колко бълващи куршуми незаконни оръжия има в министерството — сопна се Пет ахата, Махит не можеше да познае деловата и кротка помощничка от канцеларията на Деветнайсет тесли. — Нито още колко верни на Трийсет делфиниума мръсници чакат мига, когато могат с удоволствие да застрелят някого… да го шибам, рамото ме боли и съжалявам за твоя приятел… още повече съжалявам за Двайсет и два графита, шибана звездна светлина, как съжалявам… но вие помолихте за помощ… пеят проклетите стихове по улиците… и хайде да се измъкнем оттук, както поискахте.

— Пеят? — отмаляло промълви Махит.

— Да, пеят ги онези, които не викат с все сила „Да живее Една мълния“ — каза Пет Ахата и тръгна през площада.

Махит хвана ръката на Три стръка морска трева. Дланта беше и хлъзгава, и лепкава от пот. Вървяха след Пет ахата, която крачеше забързано, рамото й вдървено и вдигнато, дори не се опитваше да прикрие кървящата рана. Никой не ги подгони веднага — може би Шест хеликоптера умираше на пода до Дванайсет азалии и… колко болеше от това. Дванайсет азалии не заслужаваше такава участ… за да се разсее, Махит опитваше да налучка накъде са се насочили. Въобразяваше си, че знае маршрута към канцеларията на Деветнайсет тесли, но в ярката дневна светлина всичко изглеждаше иначе, а и предишния път я докара кола на слънчеви.

Небето пак имаше онзи невъзможен оттенък на синьото. Безкрай, немощно ограничен само от очертанията на сградите по хоризонта. Махит сякаш можеше просто да падне от планетата. Стисна ръката на Три стръка морска трева. Нямаше никаква реакция.

Когато свърнаха зад ъгъла, за да се отдалечат от централния площад на Източния дворцов квартал към групите здания, където май се намираше и канцеларията на Деветнайсет тесли — нали трябваше да вървят към онези мяркащи се мраморни стени с цвят на рози, — едва не се блъснаха в цял взвод слънчеви. Появиха се като затъмнение: изведнъж засенчиха светлината, двайсет безлики фигури със златни шлемове.

— Спрете — извика някой от тях.

Не би могла да го посочи. Всички говореха еднакво. Пет ахата се закова на място, дишаше тежко.

— Ранена сте — каза друг слънчев сред стоящите по-наблизо, позна по силата на гласа. — Навън е опасно, императорът наложи комендантски час за цивилни. Опитвате се да отидете в болница ли?

— Аз… — започна Пет ахата — … опитвам да се прибера вкъщи… работя за езуазуакат Деветнайсет тесли…

— Задължително е да не оставате на открито — прекъсна я трети слънчев.

— Спазването на комендантския час се налага с каквито средства ние преценим като подходящи — добави четвърти… и цялата група от двайсет слънчеви прекрачи към тях като автомати.

„Личното или организираното насилие е по-голяма заплаха?“

А след това: „Мога ли да надхитря алгоритъма?“

И тя направи крачка напред, намеси се с треперещ глас:

— Стреляха по нас. — Избра да звучи истерично… и разчиташе на вкоренените у Искандр знания, за да говори тейкскалански без акцент. Поне в тези мигове нека не личи толкова, че е варварка. — Ние бяхме в министерството на информацията… то е превзето от някакви луди… ние… ужасно е, моят приятел вероятно е мъртъв…

Като по сигнал Три стръка морска трева се обля в сълзи. Махит си каза, че плаче искрено. И може би позна, просто е сдържала сълзите до този момент, когато щеше да има полза от тях.

Стоящият най-близо до тях слънчев заговори по-меко.

— Що за луди? Моля ви, граждани, дайте ни информация.

— Мъжът, който застреля моя приятел — изплака Три стръка морска трева, лицето й бе мокро от сълзите, — служеше на Трийсет делфиниума… той каза, че превзели министерството, защото министър Две палисандрови дръвчета била компрометирана… — Търкаше си носа и очите. — Простете ми, обикновено не се държа така. Наистина.

— В какъв смисъл компрометирана? — попитаха двама слънчеви наведнъж, после и трети повтори въпроса, все едно в изкуствения интелект се разнасяше ехо, като че алгоритъмът се пренастройваше. — В какъв смисъл компрометирана?

— Не знам — нагло излъга Махит. — Просто… компрометирана… дали тя е одобрявала политиката яотлека. Толкова е объркващо… и те стреляха по нас…

Целият взвод като че се обърна съсредоточено към тях: движение на железни стружки, подредени от поднесен към тях магнит. Всички все още стискаха дръжките на своите шокови палки. Махит чакаше удара, неизбежното стоварване на организираното насилие във формата на електрошок, чакаше подвижната част в мрежата на Града да я нападне, както неподвижната нападна Три стръка морска трева преди няколко дни… но ако успееше, ако можеха да отпратят този взвод, за да пресрещне възможните преследвачи от министерството на информацията… значи си е заслужавало да рискува.

— Можем ли вече да се приберем? — попита Пет ахата. — Не искам да нарушавам имперски комендантски час. Моят син е вътре… само искам да си отида у дома… ей там.

Посочи със здравата си ръка сградата, където според Махит може би се намираше канцеларията на Деветнайсет тесли. Или беше наблизо.

Най-после постигнаха нещо. Един слънчев в края на взвода се отдели на няколко крачки.

— Вървете — наредиха им слънчевите. — Ние ще разследваме ситуацията в министерството. Един от нас ще ви придружи.

Откъснат от останалите, този слънчев почти приличаше на нормален човек. Махит копнееше да научи как някой тейкскаланец се превръща в един от тях.

„Ако откриеш — каза й Искандр, — ще постигнеш нещо повече от мен.“

Другите във взвода се устремиха пъргаво по пътя, който тримата бяха изминали откъм площада. Махит си представи натрапчиво, че те надушват следата от кръвта на Пет Ахата — нещо като гонене на плячка наопаки.

Останалият при тях слънчев им махна с ръка, тримата се подчиниха на жеста, Махит още стискаше ръката на Три стръка морска трева, която продължаваше да плаче неудържимо. И така Махит стигна до входа към канцеларията на Деветнайсет тесли, придружавана за втори път от полиция.

„Кръгово повествувание. Въртим се.“ И пак се сети за невероятната новина — пеят нейните стихове по улиците?

„Нищо не остава недокоснато — промърмори Искандр, младият, нейният, познатият прекъсващ глас в шума. — Всичко създадено от тебе ще носи белега на Тейкскалан. Дори аз научих това.“

Деветнайсет тесли бе превърнала приемната в боен команден център. Стоеше както преди насред цяло море от холограми в неизброими дъги, но вместо доскорошното подредено събиране на информация сега група наглед изтощени млади мъже и жени си прехвърляха с жестове изображения, пишеха бележки — на хартия, — разговаряха припряно по облакохватите си с хора, които се намираха другаде.

В центъра на този хаос Деветнайсет тесли беше като бяла колона, все още безупречна, макар че мургавата кожа на бузите й сивееше под очите, а самите очи бяха зачервени. Махит първо предположи, че е плакала и изобщо не е спала, питаше се колко от загриженото съчувствие е нейно и колко — на Искандр. Реши, че няма значение, тъкмо когато Деветнайсет тесли ги зърна, разпръсна с рязък жест облака от холопроекции около главата си и пристъпи веднага към Пет ахата.

— Ранена си — каза, хванала двете й ръце.

— Малко — отрони Пет ахата и Махит отгатна по изражението й, че би се изпречила отново пред оръжието на Шест хеликоптера само заради този миг със своята езуазуакат, на която служеше. — Наистина не е нищо особено. Загубих Двайсет и два графита…

— И двамата бяхте доброволци. Той също като тебе знаеше какво може да се случи. Отиди отзад — подкани Деветнайсет тесли със същата странна, стъписваща благост, с която се отнесе към Махит в банята след произшествието с цветето. — Справи се толкова добре. Направи каквото поисках. Седни, пийни вода, ще изпратим при тебе нашия икспланатл да се погрижи за ръката ти.

„Справи се толкова добре.“ Дори когато губеше някого от хората си, Деветнайсет тесли беше способна да утеши останалите. Буцата в гърлото на Махит нямаше как да е само от нейните чувства. И Искандр би желал да чуе тези думи, нали? Особено от нея. (В ярък проблясък видя как е изглеждала Деветнайсет тесли гола преди десетина години. Махит дори не почувства похот, а желание, копнеж да я докосне, да бъде с нея.)

„Не — възрази Искандр. — Аз исках тя да се съгласи с мен. А ти искаш да видиш в погледа й, че си права.“

— … каква награда си ти, Махит Дзмаре — тъкмо казваше Деветнайсет тесли. — И що за цена явно съм готова да платя за тебе. Сама ли съчини онова стихотворение?

— Написа го предимно Три стръка морска трева — отговори Махит.

Още държеше ръката на своята асистентка, която този път стисна пръстите й.

— Скъпа асекрета, ти си красноречива както винаги.

От устата на Три стръка морска трева се изтръгна плашещ задавен звук.

— Ваше превъзходителство, моля ви да не ме наричате „красноречива“, когато съм цялата в сополи.

Деветнайсет тесли като че се опита да се засмее, но бе забравила как да го прави, у нея не бе останало никакво веселие. Само вдигна рамене с чудата лека усмивка и каза:

— „Освободена, аз съм копие в ръцете на слънцето.“ Това се помни. Защо не седнете? Трябва да реша как да постъпя с вас.

— Необходимо е да говоря с Негово сиятелство — настоя Махит. — Така би трябвало да постъпите с мен. След това правете с мен какво искате.

Отиде при дивана — на него седя първия път, когато Деветнайсет тесли я разпитваше. И пак се мярна мисълта: „Кръгово повествувание“. Краката й се подгъваха. Направо я свлякоха на възглавниците. Три стръка морска, трева седна до нея като спътник в орбита, бедрата им се докосваха. Махит съжали, че няма кърпичка, за да й услужи да си почисти лицето, да попие поне малко сълзите. Да й върне поне подобие на достойнство, което твърде много им липсваше в момента.

Деветнайсет тесли ги наблюдаваше как се настаняват. В проточен страшен момент изглеждаше, че се е залутала в мислите си, изчерпала е своя устрем и непреклонност. После се изправи с усилие на цялото тяло, изопнала гръб в дълга дъга, и прекоси приемната, за да застане пред тях.

— Не мога просто да те заведа при него. Охраняват го. И не е добре. Знаеш това, Махит.

— Отдавна не е добре, вие също го знаете. И той знае, и Искандр знае.

— Знае? — повтори Деветнайсет тесли и леко килна главата си встрани.

— Знаеше. Много е… сложно. И вече е още по-объркано. Аз… Деветнайсет тесли. Ваше превъзходителство, последния път ви казах правдиво, че не можете да говорите с него, защото го нямаше, каквито и намерения да са имали той или нашето правителство. Сега със същата правдивост мога да ви кажа обратното. Аз… ние… дълга история, в която имаше хирургична намеса и се сдобих с най-лошото главоболие в живота си и… здравей, липсваше ми…

Отдръпна се, остави онази част от себе си, която беше Искандр, да овладее за малко мускулите на лицето й, да покаже с тях онази по-широка усмивка с бръчици край ъгълчетата на очите, които още не се бяха оформили в нейната по-млада кожа.

Червенина плъзна по лицето на Деветнайсет тесли като метал върху наковалня, която просветна и пак потъмня.

— И защо да ти вярвам сега? — рече тя, но Махит вече знаеше, че е повярвала.

— Ти ме уби — каза тя, каза Искандр. Те казаха. — Или позволи на Десет бисера да ме убие, не го възпря, което си е горе-долу същото. И въпреки това ми липсваш.

Деветнайсет тесли вдиша бурно, прокара въздуха в белите си дробове в почти необуздан спазъм, за да се опомни. Седна на отсрещния диван предпазливо, прегъна тя лото си така, сякаш иначе щеше да падне.

— Сигурно искаш да поговорим… винаги си искал да обсъждаш решения…

— Може би — каза Искандр с устата на Махит, тя не знаеше до този миг, че може да бъде толкова мил, — след като свърши всичко това. Сега нямаме толкова време — нали, скъпа?

— Нямаме — съгласи се Деветнайсет тесли, пак вдиша с пълни гърди. — Стани Махит отново, нямах представа, че може да е толкова смущаващо. Това изражение. С него си като призрак.

— Всъщност сравнението не е подходящо — започна Махит, — призраците са…

„Млъкни — скастри я Искандр. — Не е нужно да чува това точно сега.“

„А ти обвиняваше мен, че флиртувам…“

„Махит, трябва да опазим империята.“

„О, ето какво правим значи. Аз пък си мислех, че опазваме нашата Станция от анексиране…“

Махит бе наясно, че нямат полза от тези пререкания. Гадеше й се, болката се струпваше в слепоочията й, а Деветнайсет тесли и Три стръка морска трева се взираха в нея, сякаш се е хлъзнала по ръба и е цопнала в дълбокия гьол на безумието.

— Имам сведения — подхвана тя в опит да си върне самообладанието, да стане Махит-която-някога-е-била-Искандр, а не страховит хибрид от двамата, — за които платих прескъпо лично, може би ще струват прескъпо и на хората в Станция Лзел, и те трябва да стигнат до ушите на Негово сиятелство незабавно. Опитвах да се добера до него някак. Плениха ме, мой приятел беше застрелян и вероятно е мъртъв, бях принудена да се пазаря със слънчевите… и ми се стори, че вие сте моят единствен шанс да отида при него…

Деветнайсет тесли изпсува тихо.

— Моля те да приемеш моето най-искрено съчувствие за твоя приятел. Надявам се да не е толкова зле, колкото се опасяваш.

Махит се спомни все по-широката локва кръв около Дванайсет азалии, колко много кръв имаше, светлочервена кръв от артерии. „Надеждата не стига.“

— И аз — рече тя. — Той е… той беше по доброжелателно настроен към мен, отколкото една варварка би могла да очаква от когото и да е.

Странният звук откъм Три стръка морска трева все едно бе заклещен между подсмиване и хлипане.

— Махит, той си навлече смъртта в опит да ти помогне. Но ако не беше мой приятел, поначало нямаше да се забърка в тази гадост.

С едно движение на ръката Деветнайсет тесли повика свой помощник, младият мъж се появи до диваните, сякаш и той беше холограма. (Не беше Седем везни, който отнесе отровното цвете. И вероятно го бе донесъл преди това. Махит искаше да попита за него, за всичко случило се през онази нощ, за причината Деветнайсет тесли да вложи такова старание в спасяването на нейния живот.)

— Би ли донесъл на асекретата чаша вода и кърпичка — помоли Деветнайсет тесли, — а за всички ни — малко бренди. Мисля, че имаме нужда от това.

Той изчезна със същата бързина. Деветнайсет тесли кимна, като че уверяваше себе си в нещо, и започна:

— Ако — наистина „ако“, Махит Дзмаре, реша да те заведа при Негово сиятелство в този момент на повсеместни размирици и неизвестност, като рискувам собственото си положение и може би живот, най-добре е да споделиш с мен какво си намислила да му кажеш. Със същите подробности. За да знам, че сведенията са ценни, посланик. По-ценни от машина за безсмъртие, която превръща старите ти приятели в призраци и двойни личности.

Помощникът се върна с поднос, на който имаше три чаши с тъмномедена спиртна напитка и една с вода, Махит за пръв път в живота си се зарадва толкова на алкохола. Взе най-близката до нея чаша. Когато завъртя течността вътре, тя полепна мазно и преливащо се по стените.

— Три стръка морска трева, моля те, кажи ми, че няма вкус на теменужки.

Асистентката й преглъщаше жадно, като че беше обезводнена от часове (и Махит проумя, че е точно така — тичаше и плачеше допреди малко), остави водната чаша, погледна преценяващо напитката и отговори бездушно:

— Ще има вкус на огън и кръв, дъх на разорана земя след пролетна буря, ако е това, което си мисля… опитвате се да ни напиете ли. Ваше превъзходителство? В момента малко ми трябва, за да се случи.

— Исках да се почувстваме цивилизовани за минутка — обясни Деветнайсет тесли. Взе своята чаша, вдигна я леко за наздравица без думи. — Пийнете.

Махит отпи. „Дано оцелея през следващите дванайсет часа“ — пожела си мислено, докато течността се плъзгаше в гърлото й с лютив и богат вкус — плазма и подпалена пръст. Особено питие. „Пия Станция Лзел да си остане Станция Лзел.“

„Пием за нас — прошепна Искандр отнякъде едва доловимо. По-скоро мярнала се емоция вместо глас. — И за цивилизацията, ако може да се запази.“

Махит остави чашата. Сгря се цялата. Налагаше се това да й замести смелостта.

— Така да бъде, Ваше превъзходителство. Ще ви разкажа. Но ще ви бъда много признателна, ако първо ми обясните защо спасихте моя живот, но не и живота на моя предшественик. Държа да знам дали ви се доверявам по неволя — а аз наистина ви се доверявам, само че нямам друг избор, — или бих могла да ви се доверя по свое желание.

— Кой от вас пита? — отвърна с въпрос Деветнайсет тесли.

Тя бе изляла наведнъж в гърлото си питието от своята чаша.

— Въпросът не е уместен. Деветнайсет тесли. Аз питам.

Махит не пожела да каже нищо повече. Деветнайсет тесли въздъхна и събра ръце в скута си, тъмнееха върху белия като кост плат.

— По две причини. Първо, ти не беше Искандр Агхавн. И твоите желания не съвпадаха с неговите. Той искаше да даде на Шест посоки нещо, което аз след множество зададени въпроси, проучване и размисъл мога да смятам само за машина на безсмъртието — машина, която би вкарала моя приятел, моя повелител, моя император в тялото на дете, би го превърнала в нещо, което… няма да е човек, би могла да му навреди непоправимо. И би могла да навреди на всички ни непоправимо, ако това дете седне на трона със слънчевите копия.

Махит кимна.

— Да, аз не дойдох да търгувам с имаго-машини срещу свободата на моята станция.

Размениха си ролите, осъзна съвсем неочаквано, че сега тя задава въпросите. Това беше разпит. Или преговори.

„Все същото е.“

— Каква беше втората причина? — продължи Махит.

— Не можех да го направя два пъти — отговори Деветнайсет тесли, — Не можех… да видя това два пъти. Не съм от гнусливите хора, посланик, и аз съм командвала завоюването на планети. Но ти беше в достатъчно степен моят приятел, макар и в недостатъчна, за да искаш същото като него. И още не бе сторила нищо, за да заслужиш такава смърт. Щеше да бъде крайно болезнено за мен.

Махит се чувстваше сякаш е разрязана, всички нерви оголени и свръхчувствителни към въздуха, точно както на операционната маса на Пет веранди, въпреки че не тя говореше.

— Кой изпрати цветето?

Усещаше смътно, че Три стръка морска трева бе опряла нежно длан в кръста й.

— То беше подарък — отговори Деветнайсет тесли — от домакинството на езуазуакат Трийсет делфиниума за моето домакинство. Разбира се, решението какво да правя с цветето беше изцяло мое.

А това означаваше… означаваше, че Деветнайсет тесли първо е отредила на Махит смърт и я бе гледала как за малко не вдиша отровата от цветето, а после е променила решението си, докато е гледала. Което пък на свой ред означаваше, че Трийсет делфиниума е предизвикал Деветнайсет тесли да се отърве от новата посланичка на Лзел, както е позволила да се отърват от предишния.

Трийсет делфиниума е искал смъртта не на Искандр — погубил го е Десет бисера, може би с участието на Деветнайсет тесли. Не го е интересувал Искандр. Трийсет делфиниума е искал да умре Махит и е смятал, че Деветнайсет тесли, която помогнала за ликвидирането на един посланик на Лзел, би могла да стори същото отново.

Той е преценил, че Махит е прекалено опасна — вероятно е решил, че всеки, който би могъл да даде имаго-машина на Шест посоки, е прекалено опасен. Имаго-машина, особено както си я представяха тейкскаланците — машина на безсмъртието, би означавала Шест посоки да остане вечно на трона. Трийсет делфиниума не би имал никакъв шанс да се възползва от този момент на политически смутове, за да премахне тристранното наследяване на империята и да седне сам на трона (тъкмо това правеше, не би могла да тълкува другояче начина, по който превзе министерството на информацията), ако Шест посоки все още е император. Не би имало значение, че някакъв самозабравил cq яотлек се опитва чрез възхвала да стане подобаващо благословен от звездите владетел. Моментът, от който Трийсет делфиниума се нуждаеше, не би се появил, ако Шест посоки разполагаше с имаго-машина.

Обзе я внезапно изумление, че изобщо успяха да избягат от министерството на информацията, обясняваше си измъкването на косъм само с факта, че Шест хеликоптера беше политик, който се опиянява от властта си, а не от хората, които се допитват за всичко до началника си.

— Последен въпрос — каза Махит — и можем да продължим. Колко души в правителството на Негово сиятелство знаят, че вие допуснахте Искандр да бъде убит?

Деветнайсет тесли се усмихна като човек от Лзел, макар и сдържано — леко движение на устните, на което Махит едва не отговори с привичната усмивка на Искандр. (Толкова силно са се харесвали. Ендокринната реакция се задейства и след признанието за убийството.)

— Всеки, който има някакво значение — отговори Деветнайсет тесли. — Включително Негово сиятелство и мисля, че той все още ми е много ядосан, макар че разбира защо го направих. Винаги е разбирал моите подбуди.

Махит си спомни трескавото видение с Искандр и Деветнайсет тесли в леглото: „И аз го обичам. Не бива, но го обичам“. А тя каза: „И аз“.

И добави: „Надявам се още да го обичам, когато вече не е същият“. Тази опасност бе отминала. Негово сиятелство щеше да си остане какъвто е. Нямаше имаго-машини на Тейкскалан освен едната в главата на Махит… и другата, дадена на лекарка, която беше и антиимперска активистка.

Щеше да умува за това по-късно. Нищо не зависеше от нея.

Три стръка морска трева се бе вторачила в Деветнайсет тесли, сякаш й бе пораснала втора глава или втори чифт ръце.

— Вдъхвате ми ужас, Ваше превъзходителство.

Използва думата за „ужас“, която означаваше и „страхопочитание“. Дума, която подхожда и за зверства, и за божествени чудеса. Или за императори, които в някакъв смисъл са способни и на едното, и на другото.

— Такива са рисковете, когато опознаваш някого — печално отбеляза Деветнайсет тесли. Взираше се в своята празна чаша, все едно искаше да отпие от въздуха в нея. Затвори очи за миг. Клепачите сивееха от мрежата изпъкващи венички в тях. — Така… Стига сме обсъждали това. Съобщи ми какво искаш да кажеш на моя император.

Махит подреди думите в ума си, преди да ги изрече: опита се да говори просто и прямо, без преструвки и хитруване. Фактите. (С политика щеше да се заеме след фактите, щеше да зависи от същността на тези факти, както обикновено.)

— Съветникът от името на миньорите в Лзел ми изпрати, защитени с няколко слоя шифър, координатите на засилваща се, застрашителна и потенциално пагубна активност на пришълци — активност от онзи вид, който предвещава нахлуване, както в нашия квадрант от пространството, така и в други два. Пришълците са от непознат за нас вид, не можем да установим контакт с тях. Те са враждебно настроени. И ние в Станция Лзел, и вие в огромните звездни простори на Тейкскалан сме изложени на значителна опасност.

Деветнайсет тесли стисна зъби така, че тракнаха, изсумтя със съмнение, преди да попита:

— И защо съветникът от името на миньорите в Лзел е искал ти да знаеш тази информация?

— Убедена съм — започна Махит премерено, — че Дардж Тарац предпочита познатия звяр — империята, с която преговаряме поколения наред, а не сила извън контрол в нашата част от космоса.

— Това иска да кажеш на нас — натърти Деветнайсет тесли. — Питам защо е искал ти да знаеш.

Всъщност въпросът по-скоро беше „Според Дардж Тарац по какъв начин ти би могла да използваш информацията, за да ни повлияеш?“. Махит се облегна на подпиращата я длан на Три стръка морска трева. Клепачите й натежаваха, усещаше езика си леко изтръпнал от изпитото бренди.

— Не бих се досетила — отвърна небрежно, — ако не бяха всички онези новинарски материали за Осем примки преди няколко дни.

— Продължавай — подкани я Деветнайсет тесли.

— Онези за нейните съмнения относно законността на завоевателната война — изведнъж се оживи Три стръка морска трева.

Тя бе отгатнала. Разбира се. Махит кимна.

— Онези, в които тя изразяваше съмнения относно законността на завоевателната война, защото границите на Тейкскалан не са обезопасени. Може би е имала предвид само… вашите действия на Одил. Мисля, че тъкмо това е искала да подскаже. Но аз знам — истинска заплаха от чужд разум е по-лоша от някакво вътрешно въстание. Ако по границите на империята няма сигурност, не може да има правни основания за завоевателна война, а дори решението на силен император в зенита на властта си може да бъде отменено от съвет, министри и езуазуакати. А сега с тази информация мога да докажа, че край границите на Тейкскалан съществува активна заплаха. Всички сме застрашени от тези пришълци. И съветникът от името на миньорите би искал да се възползвам от тази уловка в тейкскаланските закони, за да убедя империята да остави моята родина на мира. Няма сигурност по границите, значи няма завоевателна война и Лзел остава независима. Казано съвсем просто, езуазуакат. Не бих могла да говоря по-ясно пред вас.

Изобщо не стигна до въпроса дали Акнел Амнардбат се е опитала да я саботира и защо. Махит си каза, че това не засяга Тейкскалан. Това си беше проблем на Лзел. Проблем, който тя и Искандр да обмислят заедно, ако оцелеят до края на тази седмица. Можеше да запази поне една тайна за себе си в този страховит изблик на откровеност. Ако я спомене, ще се лиши от тяхното доверие. Освен това… Амнардбат няма как да е знаела дали Искандр е мъртъв, когато се е опитала да извърши саботаж. Поначало Искандр трябваше да върши всичко, което и тя правеше — да предаде това послание на Деветнайсет тесли в последно усилие да спаси Лзел от анексиране.

„Как ми се иска да я попитам какви мисли са се въртели из главата й, когато ни е причинила това“ — промърмори Искандр и проблясък на всичко, което бе останало от другия Искандр, плъзна надолу по ръцете й като статичен заряд.

„И на двамата ни се иска — мислено отвърна Махит. — Когато разговарях с нея, тя каза, че с тебе си подхождаме идеално: разбираме Тейкскалан. Тогава го сметнах за комплимент…“

„От Амнардбат ли? Не. Тя мрази империята“ — каза Искандр с изострено любопитство, а после… беше прекъснат.

— Това е изключително хитроумно, както и донякъде тревожно — заяви Деветнайсет тесли, — независимо дали е вярно.

— Позволете ми да кажа на Шест посоки — помоли Махит. Можеше да обсъжда саботажа с Искандр по-късно. — Заведете ме при него. Заради онова, което бяхме, и което бяха той и Искандр, заради нашите народи.

— Ясно ти е, че не мога ей така да те придружа дотам по тъмно както предишния път. Той дори не е в Земния дворцов квартал… там е прекалено опасно за него в момента.

— Да, ясно ми е. Разбирам, че искам нещо твърде голямо от вас… — започна Махит.

Прекъсна я завърналият се помощник, който им бе донесъл бренди. Този път дойде с празни ръце, а лицето му, макар и безизразно по тейкскалански, беше особено мрачно.

— Ваше превъзходителство, моля да ми простите, че ви прекъсвам.

— Четиресет и пет залеза, не заповядах ли изрично да не ме прекъсвате, каквото и да се случи?

Мимолетна сянка на усмивка, очите му се разшириха, но с едно мигане той си върна безстрастното изражение.

— Заповядахте. Ваше превъзходителство, за съжаление се налага да ви уведомя, че силите на яотлека са в градския център и настъпват към двореца, получаваме съобщения за мнозина загинали сред цивилните. Разполагам с изображения на живо, ако са ви необходими.

Деветнайсет тесли кимна кратко и отсечено.

— Сблъсъците между враждуващи фракции ли са?

— Да, предизвикват ги носещите цветя.

— Четиресет и пет залеза, задължително ли е да използваме пропагандните изрази на Трийсет делфиниума?

— Моля да бъда извинен. Ваше превъзходителство. Подстрекателите на Трийсет делфиниума, онези с лилави цветя на значките си, са почти изцяло отговорни за провокациите срещу войниците на яотлека.

— Благодаря ти — каза Деветнайсет тесли. — Допускам, че е мъничко по-добре, ако вината е на Трийсет делфиниума, а не на цялото гъмжило от хора, които искат да скандират твоето стихотворение. Три стръка морска трева. Вероятно ние все още можем да разчитаме на верността им. Ала не съм уверена в това.

— Кои „ние“? — попита Три стръка морска трева.

И Махит сякаш чу отглас дори с костите си: „Каква е тейкскаланската представа за „ние“?“.

— Ние, които бихме искали да виждаме Шест посоки на трона със слънчевите копия до края на живота му — отговори Деветнайсет тесли.

— Ще се закълна в това — заяви Три стръка морска трева. — Тук и сега, ако желаете. С кръв.

Древен тейкскалански обичай: един от най-старите, отпреди разпростирането на империята върху други континенти, камо ли други планети. За сполука, за потвърждение на дадена дума. При клетва за вярност, при обвързване с начинание. Кръв в купа, смесена и излята като жертвоприношение за слънцето.

— Колко традиционно — отбеляза Деветнайсет тесли. — Махит… а ти ще се закълнеш ли в това?

„Ти полагал ли си клетва?“ — обърна се Махит към Искандр в безмълвието на ума си.

„Само веднъж — отговори той и тя си спомни дългия извит белег на китката му под мястото, където Десет бисера го е пробол с отровната си игла. — Шест посоки ме попита дали бих искал, а аз му казах, че не бих се обвързал с него, че бих служил само по своя воля и както аз реша… но не бих го лъгал и за това бях готов да се закълна.“

„Аз ще се обвържа ли?“

„Ще научиш тъй или иначе.“

— Донесете купата — каза Махит и след кратък жест на Деветнайсет тесли желанието й бе изпълнено.

Малък месингов съд и къс стоманен нож, с който Деветнайсет тесли би си послужила с лекота, рече си Махит. Три стръка морска трева хвана дръжката, притисна показалец към острието за дълбок разрез и кръвта прокапа бързо в купата. За Махит беше по-трудно, пръстите трепереха върху дръжката на ножа, но острието се оказа наточено добре, сряза пръста й със съвсем лек натиск и почти без да я жегне болка. Накрая Деветнайсет тесли взе ножа. Кръвта им се смеси, имаше еднакъв оттенък на червеното.

Махит знаеше, че в най-старата версия на обичая всички биха пили от съдържанието на купата. А тейкскаланците проявяваха гнусливост към поглъщането на останките от почитаните мъртъвци. Затова пък изяждаха хора приживе.

— Нека Негово сиятелство Шест посоки властва до последния си дъх — изрече Деветнайсет тесли, Махит и Три стръка морска трева повториха думите като ехо.

И нищо не се случи. Незнайно защо Махит бе очаквала нещо, жертвоприношението чрез кръв да се окаже магия или свято деяние, или…

да бъде както в поезията'' — довърши Искандр, а тя нямаше как да не признае правотата му.

След кратката тишина Деветнайсет тесли се изправи, като внимаваше кървящият пръст да остане встрани от плата на дрехите й, и каза:

— Ще се превържем, а след това, посланик и асекрета, според мен трябва да се срещнем с императора.

20

„Нося изгнанието в сърцето си. То вдъхновява моята поезия и моята политика. Никога няма да се освободя от него, твърде дълго живях извън Тейкскалан. Винаги ще измервам разстоянието между себе си и човек, който е останал в сърцевината на света, между човека, който щях да бъда, ако бях останал, и човека, в когото се превърнах под натиска на границата. Когато Седемнайсети легион мина през портала в светлите, грабващи звездите кораби и запълни небето на ебректите с очертания от моята родина, отначало се уплаших. Пълно разкъсване на приемствеността. Да срещнеш страха в собствения си образ.“

Из „Послания от вдъхващата благоговение граница“ на Единайсет грънчарски колела

„Какво, мила моя, си струва да бъде запазено? Твоята радост от работата? Моята от откритията?“

Лично писмо от посланик Искандр Агхавн до езуазуакат Деветнайсет тесли, няма дата

Пазеха императора в бункер под Северния дворцов квартал. Стигнаха дотам пеша за четиресет и пет минути — Махит, Три стръка морска трева, Деветнайсет тесли и един от помощниците й — младият Четиресет и пет залеза. Вървяха в тунели, за да избегнат комендантския час и обикалящите отряди на слънчевите. Целият дворцов комплекс беше осеян с тези тунели дълбоко под земята. Вляво от нея Три стръка морска трева мърмореше:

— Според слуховете дворецът е пуснал толкова корени под земята, колкото цветове има под слънцето. Ние, дневните служители на империята, виждаме само цветята — правосъдието, науката, информацията, войната, — а подхранващите ни корени са невидими, но силни.

На Махит й беше приятно да я слуша. Така започнаха като варварка и асистентка. Три стръка морска трева разгадаваше Тейкскалан за нея. Харесваше й, но и разбираше, че Три стръка морска трева прави това, за да се успокоява.

Деветнайсет тесли ги водеше през контролни пунктове, охранявани в началото от блещукащите стени на изкуствения интелект в Града (и отваряни от облакохвата на Деветнайсет тесли), а по-нататък — от все по-многобройни тейкскаланци, облечени в най-обикновени сиви туники и панталони, с имперския герб на лентите, които бяха сложили на левите си ръце. Махит си спомни агентите от министерството на правосъдието, проследили Дванайсет азалии, и се замисли за Осем примки, посестрима по инкубатор на Шест посоки, която можеше да е отредила за него тайна лична охрана от хора, обучени в нейното министерство. Всички имаха шокови палки. Някои от тях (ставаха все повече) носеха и огнестрелни оръжия, а една жена държеше нещо, в което Махит разпозна уверено лазер, чието място беше на носа на малък кораб. И никой от тях нямаше закриващите цялото лице облакохвати на слънчевите.

Охраната пред самото убежище изобщо не носеше облакохвати, взеха и облакохвата на Деветнайсет тесли. Тя им го даде охотно.

Изглежда, Една мълния бе проникнал в алгоритъма на изкуствения интелект в Града (чрез министерството на войната) прекалено дълбоко, щом императорът беше под охраната само на хора, отърсили се напълно от влиянието на този алгоритъм: останали голи и откъснати от безбрежния поток на тейкскаланската литература, история, култура и неспирни новини, както Махит бе останала, когато загуби връзката със своето имаго.

Деветнайсет тесли казваше нещо на някои от тях, други само й кимаха. Махит се чудеше колко ли пъти е идвала по този път досега — дали това равнище на злощастия и заплахи е ново за нея, или вече е имало и други случаи през дългата й служба на Шест посоки, когато той е бил принуден да се укрива тук, в тази странна сърцевина на империята.

„Изобщо не знаех за това място“' — каза Искандр.

„Може да е спал с тебе, но не си бил от неговите хора.“

„Ще съм искал да бъда нечий. Аз го обичах. Това е друго.“

„Искандр, възможно ли е да обичаш император, както би обичал обикновен човек?“ И неизреченото: „Аз бих ли могла? И щях ли да го обичам?“

Защото не го обичаше. Всички чувства към него бях на Искандр. Срещна се два пъти с императора, веднъж публично и после насаме… и беше впечатлена, преживя ехото от близостта на Искандр в цялата си нервна и лимбична система, но това не беше тя.

А може и да бяха те, съчетанието между нея и двамата Искандровци… което би могло да се окаже проблем. Искаше да остане обективна, доколкото й беше по силите.

След последната врата и последните стражи имаше стая, малка по имперските мерки, огряна от лампи с дневна светлина, заели целия таван. Тук беше топло, все едно се препичаш на диван пред илюминатор, обърнат към слънцето, и толкова светло, че според Махит никой тук не би могъл да заспи. Още телохранители със сиви униформи стояха в ъглите, един пристъпи напред, хвана полека Три стръка морска трева за лакътя и я отдели от Махит и Деветнайсет тесли. Тя се отдалечи, без да възрази.

Самият Шест посоки седеше по средата на диван, пременен в червено-пурпурно и златно великолепие, а докато у дома в Земния дворцов квартал имаше ореол заради дневните лампи, тук в дълбините под Града го обкръжаваше преливаща се твърдина от информационни холограми, вдъхваща главоболие корона само от доклади. Изглеждаше ужасно. Кожата му бе придобила тъмен оттенък на сиво-кафявото, преминало в полупрозрачно лилаво под очите, и въпреки че усмивката му към Деветнайсет тесли, после и към Махит беше достатъчно лъчезарна и уверена, за да подскочи сърцето й в гърдите, тя се уплаши за него. С цялото си тяло.

„Не беше толкова зле, когато аз умрях“ — каза й Искандр.

„Не ми се вярва последните три месеца да са се отразили добре на някого, включително на Негово сиятелство. Умиращите хора доближават края си още по-бързо, когато не им дават да си отдъхнат.“

„Императорите не спят.“

— Ваше сиятелство, пак ви нося тревоги — каза Деветнайсет тесли.

— Така е — отвърна императорът. — Махит, ела пак да седнеш до мен и да видим ще напреднем ли повече, отколкото в предишния си разговор.

Махит прекрачи, дърпана от невидими нишки: желание, нейно и не нейно. Подчинение спрямо властта на императора. Всички усилия и жертви, които вложи в осъществяването на тази среща. Седна и стана част от приличащата на укрепление аура от информация около него. Просто още един набор данни сред заобикалящите Шест посоки. Толкова отблизо забелязваше синини по китките на императора над вените, загубилата еластичност кожа и изтънелите кръвоносни съдове, измъчени от неизброими инжекции. Питаше се какво го поддържа жив.

— И аз дойдох да ви донеса още тревоги — каза тя.

— Едва ли бих могъл да очаквам нещо друго от Станция Лзел.

Шест посоки се усмихна на нея като човек от Лзел, с устата и зъбите си, тя не знаеше как да се справи с толкова чувства наведнъж. Щеше да й бъде от полза, ако не чувстваше нищо. Ако можеше да бъде само политически инструмент, предпазващ Лзел да не бъде овладяна от Тейкскалан. Щеше да бъде толкова лесно, ако беше студена, разсъдлива и…

„Говори, Махит, или аз ще говоря.“

За миг помисли дали да не се смъкне, да се остави на Искандр, за да говори той още веднъж със своя император… и тогава ужасът я обзе до гадене. „Мамицата му, Искандр, махни се от моите нерви и от моята лимбична система. Аз не съм твое прераждане. Не сме това.“

Съскане като шум в сигнал по кабел. А после: „Говори“.

— Ваше сиятелство — започна Махит, — получих достоверни сведения от моето правителство в Лзел, които описват много сериозна заплаха за Тейкскалан. Опасявам се, че е по-сериозна от текущия неприятен хаос извън тази стая.

— Продължавай — подкани я Шест посоки. — Добре е за мен да си отвлека вниманието с друг проблем, който да не е чак толкова неразрешим като сегашното ми положение. Колкото ще да е сериозен.

Махит продължи. Обясни цялото съобщение — обясни го както на Деветнайсет тесли, без да пропуска и безцеремонните политически маневри. След това зачака какво ще каже императорът.

Вдиша и издиша няколко пъти в мълчанието му. Чуваше леките хрипове в белите му дробове. Накрая той погледна Деветнайсет тесли.

— А според тебе нашата нова посланичка на Лзел заслужава ли доверие както предишния?

Деветнайсет тесли, застанала по-близо до Три стръка морска трева при вратата, кимна.

— Не бих я довела тук, ако не й вярвах. Според мен тя предава точно каквото й е било съобщено от нейното правителство и споделя честно пристрастията си. Ако това се бе случило в който и да е друг момент, господарю, аз бих предположила, че е дошла да търси помощ от нас — взаимно изгодна дипломатическа размяна, жизненоважна информация срещу продължаващата липса на официално присъединяване на Лзел към Тейкскалан.

— Но моментът не е друг — отбеляза Шест посоки и пак се обърна към Махит. — Ще ти задам отново същия въпрос, Махит Дзмаре, като ценя и ти благодаря, че ме осведоми за опасността — ще се съгласиш ли с това, за което даде съгласието си твоят предшественик? Ще ми дадеш ли каквото Искандр би ми дал, ако не беше намесата на моята мила приятелка Деветнайсет тесли и съюзилите се сили в министерствата на науката и на правосъдието? Дай ми нов, прероден живот и дори няма да се нуждаеш от тази опасност, за да защитиш интересите на твоята Лзел.

— Шест посоки, не може ли да приключим с това — намеси се Деветнайсет тесли с мъчителна, натежала от умора покруса в гласа. — Искам да живеете и да седите вечно на този трон, ще ми липсвате през всеки останал ден от живота ми, когато ви няма, но тронът със слънчевите копия не е варварски медицински експеримент и не бива да стане — погледнете Махит, Ваше сиятелство. Тя има Искандр в себе си, а не е Искандр.

Императорът впи поглед в очите на Махит. Тя сякаш се давеше. Ето я цялата свръхестествена мощ, чието призоваване си бе представяла с кървавия ритуал, но всъщност беше само реакция на лимбичната система, уловка на нервите. И все пак имаше тънка като сапунен мехур кукичка зад гръдната й кост, смъдене. Шест посоки вдигна едната си ръка (не трепереше, тя имаше време да се учуди на силата му) и обхвана бузата й с длан.

Тя позволи на Искандр (последователността от реакции, приемствеността в паметта и отражението й в емоциите и шаблоните, които преди са били Искандр) да се опре плътно на тази длан. Остави го да затвори очите й в дълго бавно спускане на клепачите.

А после си върна всичко, седна с изправен гръб и широко отворени очи и каза:

— Ваше сиятелство, той ви обичаше. Срещнахме се с вас трикратно. — В леко стъписаното мълчание тя продължи: — Освен това… нямам имаго-машина за вас. И не мога — дори в по-добра ситуация от сегашната — да ви доставя такава машина навреме, за да запазя вашата памет преди края на живота ви. Съжалявам, Шест посоки. Но моят отговор е „не“.

Императорът плъзна палец по извивката на скулата й.

— Имаш една в тебе, нали.

— Ако поискате — отговори му Махит, щом преглътна тежко от заслепяващ страх — той беше императорът, ако пожелаеше да й отворят главата, можеше да махне с ръка и някой от телохранителите в сиво би го сторил направо тук, на пода, раната от операцията на Пет веранди би им показала мястото, — бихте могли да вкарате в съзнанието си мен и Искандр… дори две версии на Искандр, сложно е, всичко е ужасно сложно. Или в съзнанието на когото поискате. Но нямам имаго-машина. Ваше сиятелство, която би пренесла вас и само вас в съзнанието на друг човек. Най-близката е на два месеца път оттук.

Шест посоки въздъхна и отдръпна ръката си. Тя усещаше следата от дланта му като клеймо, нажежено до бяло, свръхчувствително петно.

— Това не променя почти нищо, бих казал — рече той. — Не разчитах много на надеждата за възкресение след смъртта на твоя предшественик. И не очаквах от тебе да ми донесеш надежда. Само… копнеех за нея.

Помръдна пръст. Деветнайсет тесли дойде при него и коленичи на пода. Той опря ръка на тила й и тя отпусна глава на дланта му.

„Нищо докоснато от империята не остава същото“' — промърмори Искандр на Махит.

Или беше нейният глас, но прозвучал така, че да му повярва най-лесно.

— Деветнайсет тесли, как върви този твърде тъп бунт?

— Тъпо, но зле за всички — отговори Деветнайсет тесли. — Една мълния убива цивилни, а Трийсет делфиниума се опитва да ви свали от власт с разюздан вътрешен преврат и според мен го прави, защото си мисли, че след вашата смърт Осем примки и Осем противоотрови ще го отстранят от властта… затова използва Една мълния като повод да си присвои властта предварително, още докато сте жив, и го прави, като праща подстрекатели на улиците с неговите смешни символични цветя… загубихме Две палисандрови дръвчета в министерството на информацията, тя е мъртва или поне можем да смятаме, че е мъртва, не разчитам кой знае колко и на Девет реактивни струи в министерството на войната. Ако още не е минала на страната на Една мълния, би могла да го направи всеки момент, стига да очаква, че така ще получи пост на езуазуакат в неговото правителство…

— Деветнайсет тесли, би ли станала министър на информацията, бездруго вече знаеш всичко?

— Харесвам сегашната си титла. Както вече съм казвала неведнъж — отговори тя и въздъхна тихо. — Но ако съм ви нужна като министър, ще стана.

— Не за това си ми нужна — каза Шест посоки.

Махит не намери никаква утеха в думите, които той подбра. И по изражението на Деветнайсет тесли пролича, че не им се зарадва.

— Къде е Осем противоотрови? — попита тя. — Ако можете да ми кажете. Аз съм… загрижена за благополучието му, господарю.

Имаше много голямо значение къде се намираше клонингът, дори десетгодишен („Искандр, той беше ли създаден, след като с Шест посоки уговорихте размяната, или вече съществуваше като застраховка?“) вероятно ставаше пръв сред тримата сънаследници заради своята наследственост след смъртта на Шест посоки. Ако смъртта на императора настъпеше, преди детето да навърши пълнолетие.

— Той е тук долу с нас — каза Шест посоки. — Ти ще го закриляш. Деветнайсет тесли, нали?

— Разбира се. Ваше сиятелство, кога не съм защитавала с всички сили вашите интереси?

„Когато ме уби“ — прошепна Искандр и Махит се почуди дали и императорът си мисли същото.

— О, веднъж или два пъти — подхвърли Шест посоки.

Вместо да трепне или да се омърлуши, Деветнайсет тесли се засмя. И Махит успя да си представи ненадейно какви са били при първата им среща: Деветнайсет тесли като млад командир, Шест посоки в разцвета си като владетел. И бързо породилото се приятелство между тях. Успехите на тяхното партньорство.

После императорът пак се взря в нея и тя се почувства съвсем дребничка и плашещо млада, изобщо не беше толкова близка с тези двамата, както е бил Искандр. Не би могла да стане част от този странен триъгълник.

„Сигурна ли си? Моето падение продължи десетилетие. Ти имаше само седмица.“

Не беше сигурна. Само не беше готова.

— Е, Махит Дзмаре, щом не можеш да решиш моя основен проблем на доброто управление, не можеш да ми дадеш вечност и устойчива власт, какво могат да ми дадат твоите вести от Дардж Тарац? Какво да правя с това нашествие на пришълци по границите на моята империя оттук, докато се крия от смъртта и превратаджиите насред своя дворец?

И ето как съвсем неусетно бе подложена на изпитание. Както се почувства в първия си ден тук, проумяла изведнъж, че трябва да говори на тейкскалански постоянно, не само наум или с приятели. И сега щеше да говори на тейкскалански. Знаеше изразите и нюансите. Разполагаше с цялата дълга история на Искандр с Шест посоки — всички техни разговори на маса, на съвещания по законодателството, в леглото, — която да я насочва. Всички болежки — в ръката, хълбока, това безкрайно, нескончаемо главоболие — отшумяха и тя си помисли: „Добре. Сега“.

— Можете да опозорите Една мълния — каза Махит. — Освен това можете да издигнете Осем примки над Трийсет делфиниума.

— Продължавай.

Чувстваше се окрилена.

— Една мълния се опитва да узурпира властта, да стане император с възхвала, но има ли победи? Няма. Поне опитва ли се да ги постигне? Не, той оставя граничните предели на Тейкскалан уязвими за заплахата от пришълци. Наложи се варварка ви донесе тези вести, което е срамен провал на вашия яотлек, той би трябвало да научи пръв за тази опасност, но поставя себе си и суетните си амбиции над сигурността на империята. — Беше принудена да спре, за да си поеме дъх. Долавяше зад себе си погледа на Три стръка морска трева, искаше асистентката й да е наблизо, да хване ръката й. — И… Осем примки предупреди целия Град, че законността на завоевателната война — която Трийсет делфиниума подкрепя, направи го публично на последната поетична надпревара — е съмнителна поради възможността да съществуват тези заплахи. Тя изпълнява задълженията си като министър на правосъдието, а Трийсет делфиниума се разобличи сам, че злоупотребява с влиянието си над вас, за да ви изложи на политическа опасност. — Тя трепна едва забележимо. — Е, да, това изисква от вас да признаете, че може да сте били подведен от своя езуазуакат.

— Дреболия — подхвърли Шест посоки. — Аз съм стар човек, лесно се поддавам на влияния, които не са в мой интерес, нали?

„Не се поддавате лесно, господарю“ — обади се Искандр и Махит стисна зъби, за да не каже това на глас. Само вдигна рамене и разпери ръце. По-добре да премълчи. По-добре така да защити Станция Лзел с тейкскалански думи.

Шест посоки сведе поглед към Деветнайсет тесли. Казаха си нещо безмълвно. Тя кимна. Ръката му се отдели от шията й и тя се изправи ловко и грациозно за жена на средна възраст, която вероятно не бе спала поне денонощие и половина.

— Трябва да го излъчим — заяви тя. — По всеки канал. Имперски приоритет, извънредно съобщение. И трябва да го кажете вие, Ваше сиятелство — в момента никой не би повярвал на друг, който говори от ваше име. Вие ще го съобщите, а изявлението на посланичката ще бъде записано предварително и вмъкнато където е подходящо.

— Както винаги, Деветнайсет тесли, аз се доверявам на твоята преценка.

Усмивката й приличаше повече на сепване. Махит подозираше, че я връхлетя мисълта как е допуснала Искандр да умре и същевременно е обрекла Шест посоки. Сигурно беше като забит в нея трън, като остен. На Шест посоки би трябвало да му харесва, че има рана, която да човърка…

— Посланик Дзмаре — обърна се към нея Деветнайсет тесли. — Махит… ще запишеш ли за нас изявлението с вестите от твоето правителство?

Щом това беше планът, така да бъде.

— Да, ще го запиша. Къде да отида?

— О, тук имаме всичко необходимо — увери я Шест посоки. — Императори са живели тук месеци наред. Холографският запис е дреболия.

Махна на някои от служителите си със сивите униформи и те защъкаха: едни излязоха от стаята, други доближиха Махит и императора на дивана с лека неувереност.

— Тя изглежда сякаш си е пробивала път през безредиците — каза един от тях. — Кръвта по нея… според мен трябва да остане така. Подхожда на важните известия, с които е дошла.

— Дори варварите могат да правят жертви — подчерта Шест посоки. — Всички би трябвало да отбележим това.

Служителите й помогнаха да се надигне от дивана и я заведоха в стая, неразличима от имперската съвещателна зала, която Махит бе видяла в новините при обявяването на завоевателната война, докато закусваше с Деветнайсет тесли. Полагаше огромни усилия да не се чувства мръсна. Покварена. Употребена. Не й помогна.

Не помогна, но и не я възпря да разкаже тайните си отново, този път пред записващите камери, толкова ясно и убедително, колкото беше способна.

Имаше кратък, разгорещен спор между императора и Деветнайсет тесли откъде да бъде предадено изявлението — тя настояваше всички да останат скрити под земята, но Шест посоки изчака да й свършат доводите, да каже какви ли не ласкателни думи за неговата безопасност и крехко здраве, а накрая заяви, че все пак е император на цял Тейкскалан и ще направи своето изявление безстрашно от храма върху двореца в Северния квартал, а тя може да го придружи дотам и да стои до него, докато той говори. Не можеше да бъде разубеден. Махит чувстваше тежестта на авторитета му въпреки слабостта и заплахите — дългата сянка на неговите осемдесет мирни години се протягаше да обхване и насочи дори този момент.

След края на пререканията настъпи обичайният административен хаос в организирането на сложна и внезапна публична изява — двайсетина припрени минути, през които помощниците обсъждаха забързано и изпращаха съобщения. Императорът и Деветнайсет тесли поеха нанякъде с тежковъоръжена охрана. Махит зърна детето — Осем противоотрови, отведено в бъркотията на свитата, чудеше колко ли пъти са го местили по подобен начин: прехвърлен на друго място заради обратите на някакъв политически момент. Погледна я в движение — дребничко, слабичко момче, бдително и гордо изправено. Махит се сети за птиците в градината на Земния дворец. „Дори не се налага да те докосват“ — каза й Осем противоотрови тогава. Говореше за птиците или поне така й се стори в онзи момент, но беше вярно. Не го докосваха. Местеха го без изобщо да се допрат до него.

Нея заведоха в друга стая, по-малка, по-уединена, с пръснати инфоекранчета и печатни книги, недоизтрити холограми от все още включени проектори. Работна стая. Имаше диван по средата и Махит седна на него. Някой донесе гореща влажна кърпа, за да изтрие кръвта и праха от лицето си. Друг й доведе Три стръка морска трева, която замаяно държеше голяма чаша чай, наместиха се на дивана една до друга и гледаха вихрушката на оживлението наоколо. Махит се почувства откъсната от всичко в света. Никаква връзка с нищо. Дори Искандр в съзнанието й беше притихнал.

Половината стена пред тях беше заета от огромна холограма, единствената активна. Започна да показва имперския печат и флаг с наложено върху тях обратно отброяване на времето — оставаха четиресет и седем минути до обръщението на императора към неговия народ. Когато минутите намаляха до трийсет и седем, всички помощници изчезнаха освен страж до вратата, огромната машина на имперските дела отлетя, за да кацне другаде. Махит изигра своята роля. Издаде тайните си. Сега нямаше какво да прави, освен да чака.

Три стръка морска трева остави празната чаша на пода. Трийсет и пет минути. Тишината се усещаше като кадифе. Махит не я понасяше.

— Как мислиш, какво ли правят? — попита само за да чуе други звуци, не единствено своето дишане или дишането на Три стръка морска трева, по-леко и учестено.

Асистентката й преглътна, притисна два пръста между веждите си, сякаш за да спре сълзи.

— О, бих предположила, че издирват Осем примки. — Гласът й изобщо не беше сдържан, Махит изви глава към нея и я погледна с искрена тревога. — Да има зрително впечатление за имперската власт, всички заедно…

— Три стръка морска трева, добре ли си?

— Ох, мамицата му, не съм, но толкова се надявах, че няма да забележиш…

Тук бяха сами. Стражът до вратата пазеше вратата, не гледаше към тях, присъстваше мълчаливо и неподвижно. Двете сякаш бяха извън времето, извън неумолимия поток на събитията. Махит протегна ръка (осъзна с ужас, че жестът не е неин, дори не е на Искандр, а е присъщ на императора) и обгърна с длан бузата на Три стръка морска трева.

— Забелязах — каза меко.

Риданията на Три стръка морска трева не бяха неочаквани, но бяха страшни, Махит изпитваше вина, като че тя причини този малък срив. Все едно бе почуквала твърде силно черупката на яйце, която се спука и само вътрешната ципа крепеше вътрешността му.

— Ей, всичко е…

Всичко не беше наред и нямаше да каже тази дума. Тласната от инстинкт и прилив на загриженост, усещане сякаш блуждаещият нерв в тялото й беше докоснат майсторски и вибрираше, тя придърпа в обятията си Три стръка морска трева, която се гушна в нея охотно, леко се притисна до рамото й, опря лице в ключицата на Махит. Горещи сълзи намокриха яката на блузата й.

Махит я галеше нежно по косата, все още разпусната, а не прибрана в обичайната опашка. Светът си се въртеше (отброяването стигна до трийсет и две минути), а Махит не можеше да вникне докрай в разтърсващите дълбини на преживяването за Три стръка морска трева, която беше готова да заплаче дори при споменаването на гражданска война в апартамента на Дванайсет азалии.

— Въобразявах си, че съм добре — поде приглушено Три стръка морска трева, — но все си представях онази кръв. Мамицата му. Толкова ми е мъчно за Цветчето още отсега. Минаха три часа, а ми липсва много и умря толкова тъпо…

О, не беше заради гражданската война. Беше несравнимо по-дълбоко и по-болезнено. Махит я прегърна по-силно, Три стръка морска трева издаде окаян хълцащ звук.

— Това е… целият свят се променя, а аз плача за своя приятел. Ама че поетеса съм.

— Когато това свърши — каза Махит, — ще напишеш панегирик за Дванайсет азалии, който хората ще пеят по улиците, той ще се превърне в символ на всички страдания, които Тейкскалан преживява напразно сега. Никой никога няма да го забрави и това ще бъде твоя заслуга и… ох, толкова съжалявам, всичко е заради мен…

Тя също щеше да се разплаче, но каква полза имаше от това за когото и да било — двете да ридаят на диван под земята?

Три стръка морска трева вдигна глава от рамото й, погледна я от долу нагоре с влажни очи, лицето й бе зачервено от плач. Кратка неловка пауза. Махит беше готова да се закълне, че чуваше напора на кръвта в собствените си капиляри. Дишаха в общ ритъм.

Когато Три стръка морска трева я целуна, Махит се отвори за нея като лотос върху водата в някой парк на Града призори — бавно, неотклонно, сякаш бе чакала толкова дълго през нощта. Устата на Три стръка морска трева беше гореща, устните й широки и меки. Едната й ръка спря в късата коса на Махит, притискаше силно, почти до болка. Махит усети, че ръцете й са на плешките на Три стръка морска трева, остри под дланите й, притегли я към себе си, наполовина в скута си, без да прекъсва целувката.

Това беше ужасно хрумване. Това беше прекрасна Най-хубавото нещо, което й се бе случило от часове… ок дий… Три стръка морска трева целуваше като че бе проучила задълбочено това действие и Махит се радваше, че го е направила, че забравя всичко останало.

Разделиха се. Очите на Три стръка морска трева, само на педя от нейните, бяха огромни и много тъмни, зачервени в ъгълчетата от сълзите.

— Цветчето винаги беше прав за мен — отрони тя. Махит прибра кичур от косата й зад ухото и я остави да говори. — Наистина харесвам чужденци. Варвари. Всичко ново, всичко различно. Но освен това… Ако те бях срещнала в двореца, Махит, ако беше една от нас, също щях да поискам близостта ти.

Думите й бяха чудесни, лек и утеха, но и толкова страшни: „Ако беше една от нас, също щях да поискам близостта ти“. Махит хем жадуваше пак да напъха език в устата й, хем искаше да я изблъска от скута си. Не беше тейкскаланка, а беше… самата тя вече не знаеше какво, само беше сигурна, че не е тейкскаланка и няма да бъде, колкото ще прелестни асекрети да се сгушват в ръцете й, просълзени и желаещи прегръдка. След като бе пожертвала почти всичко, което представляваше, заради Махит.

— Радвам се, че го направи — успя да каже Махит, защото беше мило. — Ела тук, нека… нека…

Ръцете й в косата на Три стръка морска трева, върху извивките на тесния гръб. Прегърнати.

Не се целунаха отново, само дишаха в унисон до звъна от холографския екран — петнайсет минути — и настъпи промяна, започна да показва Града отгоре, както някой би го видял от храма на слънцето върху Северния дворец. Очите на императора се отваряха.

21

„Градът се надига в поход

като хиляда светещи звезди,

освободени, ще изричаме видения незасенчени,

аз съм копие в ръцете на слънцето.“

Протестна песен в Града, анонимна (възможно авторство на патриций първа класа Три стръка морска трева)

Цялата мощ на тейкскаланската имперска власт, дори смалена, дори застрашена от различни страни, беше смазващ натиск на символизма. Махит го почувства трояко: първо, чрез собствения си възхитен копнеж, породен от детството, когато беше наполовина влюбена в Тейкскалан като история, Тейкскалан като империя на поети, всепобеждаващ, всепоглъщащ, всевъзпяващ звяр в градината на въображението й; второ, чрез ехото на удвоения Искандр, чиито две версии бяха дошли да живеят тук и да се превърнат в хора, които могат да живеят тук, да се потопят в този език, да говорят и да виждат единствено Тейкскалан, но още да помнят Лзел като далечен и обичан дом; и накрая, чрез рязкото вдишване и тръпката в цялото тяло на тейкскаланката, която Махит прегръщаше, докато двете гледаха театъра, предназначен да обезвреди въстание.

Започна с изображения на Града от гледната точка на императора, тази плъзгаща се панорама — бавно преобразена с наслагващите се цветя, копия и златното слънчево сияние на имперския печат, с имперски флагове — не бойните, а мирните като онзи зад трона със слънчевите копия. Звучеше музика. Не военна, а стара народна песен, изпълнявана от струнни инструменти и тиха флейта, подобна на женски глас.

— Какво е това? — попита Махит и Три стръка морска трева се понадигна.

Едната й ръка обви талията на Махит.

— Това е… оркестров аранжимент на песен от ерата на император Девет пороя, малко след като сме излезли извън своята звездна система… тя е стара. Всеки я знае. Това е… мамицата му, толкова умела пропаганда, че ми вдъхва носталгия, страх и смелост, а аз знам точно какво правят.

Холографската проекция вече показваше отвътре храм на слънцето — много по-просторен и по-богато украсен от всеки друг, който Махит бе виждала в холограма или на инфоекранче: голямата централна зала като стесняващ се нагоре съд, открит към небето и увенчан с леща, пръскаща ярки лъчи около платформа в средата, където имаше бронзова купа на олтар. Цялото помещение притежаваше кристалната чистота на скъпоценен камък с блещукащи шлифовани стени: полупрозрачно злато и червения цвят на гранат. Музиката стихна и се появи Шест посоки, застанал пред олтара. Гримьорите си бяха свършили работата чудесно: почти изглеждаше здрав. Почти, ако не се вгледаш в стряскащо изпъкващите скули. Осем примки не се виждаше никъде, но вляво от него стоеше Деветнайсет тесли, великолепна в белите си като кост одежди… само че беше същият бял костюм, с който тръгна, имаше го и петното от кръвта на Пет ахата на ръкава. Езуазуакат, окървавена в службата си на императора. Вдясно от него беше деветдесетпроцентовият клонинг Осем противоотрови. Слабичките му рамене бяха изопнати назад, лицето му се отличаваше със същите високи скули, но под здрава детска плът.

Император, наследник и съветничка: ядрото на властта. Като образ вдъхваха сигурност. Като начало на послание към цял Тейкскалан плашеха, събирането им на едно място подчертаваше колко е сериозно всичко, колко е необходимо това послание. Храмът на слънцето беше разположен на самия връх на Северния дворец.

„В този момент има кораби на бойния флот в орбита'' — промърмори й Искандр. Значи Една мълния можеше с кратка заповед да заличи и храма, и императора.

Всеки друг тейкскаланец също знаеше това.

Шест посоки събра върховете на пръстите си и склони глава над тях — поздравяваше всеки от гледащите. Не се усмихваше, положението беше прекалено сериозно. Камерата задържа кадъра над устата му като милувка в очакване на думите. Щом заговори, донесе облекчение, мъничко отприщване на напрежение, докато думите не започнаха да се подреждат в смисъл:

„Чрез нашия величав труд и грижливо стопанисване на цивилизации, прочистване при нужда и насърчаване на цъфтежа, където е най-прекрасен, ние крепихме целостта на тази империя, моите ръце насочваха вашите… но сега, в тези мигове на крехкост, когато нови цветове трептят на прага на разцъфтяване под светлината на звездите, всички сме застрашени. Някои от вас долавят опасността в душите си; някои от вас я усетиха с телата си в тропота на войнишки ботуши, в щетите, нанесени на сърцето на нашата цивилизация от собствените й крайници…“

Махит усещаше сърцето си толкова високо в гърлото, че сякаш бе опряло в основата на езика, цялата се тресеше от ударите му. Не бе очаквала такава реч. Очакваше слова на спокойствие, бързо вмъкване на нейния запис за доказателство, че има опасност и тя идва отвън, от сили на пришълци, струпани край пределите на тейкскаланския космос — а не тази внимателно изградена реторика, постепенно разкриваща обновлението като своя тема, опасна тема за император под заплахата и от собствените си въоръжени сили, и от бюрокрацията.

— Какво прави той? — ахна Махит.

— Гледай — настоя Три стръка морска трева. — Гледай и почакай още минутка. Мисля, че знам, и не искам да съм права.

— Не искаш?…

— Млъкни, Махит.

Тя млъкна. Императорът продължаваше словото си — помоли за спокойствие и размисъл. „Преди зората има мигове на тишина, в които можем да видим както приближаването на далечна заплаха, така и обещание за топлина.“ Изражението на Деветнайсет тесли до него се променяше от пълна невъзмутимост в нещо, което Махит разпозна като напиращ ужас… после примирение… и накрая усилие отново да бъде безстрастна. Случваше се нещо лошо и Деветнайсет тесли го бе забелязала. Случваше се нещо, а Махит не го разбираше.

Шест посоки вече говореше за Лзел — спря се кратко на „миньорската станция край границите на тейкскаланския космос, далечно око, което споделя с нас видяна заплаха“. И тогава наложиха нейния образ върху кадъра с Деветнайсет тесли, Шест посоки и Осем противоотрови: Махит Дзмаре с много варварски вид, висока и с високо чело, тясното лице с дългия орлов нос, обясняваше предстоящото нашествие от имперска съвещателна зала. Изглеждаше преуморена. Изглеждаше искрена.

„Ти се справи много добре — прошепна Искандр. — Едва ли някой и от двете страни би отправил към тебе обвинения в съда. Не се отклони от линията по средата.“

Лицето на императора беше зад нейното, устните й се движеха в холограмата, неговата уста оставаше неизменно присъствие, все едно той й повеляваше само със силата на волята си.

Цялото изображение — всички те, храмът на слънцето — беше заменено от позната, грандиозна звездна карта на тейкскаланския космос. Предишния път Махит я видя с показани вектори на завоевателна война, която би погълнала Лзел и всичко около станцията. Сега тези вектори бяха затъмнени и както се взираше, на картата светнаха всички координати, изпратени й от Дардж Тарац: точките, където опасността беше най-голяма, където пришълците бяха забелязани в техните кораби, настръхнали от оръжия. Звездите не бяха важни в тази карта: просветваха за миг, а после се разпростря наситена, тъмна, заплашителна червенина като локва кръв.

Махит си спомни Дванайсет азалии и още мислеше за него, когато картата изчезна. Дълги секунди не проумяваше видяното от храма на слънцето, улисана в спомени и сравнения.

Императорът държеше острие — нож от някакъв тъмен блестящ материал, прозирно сив по наточения ръб. Той бе смъкнал тогата си, нагънала се около краката му. Всички кости в тялото личаха и под тънкия панталон и риза, които носеше: изсмукването на плътта му от болестта бе показано пред камерите до последната подробност. Осем противоотрови бе опрял ръба на дланта в устата си, детски жест на потрес… Деветнайсет тесли казваше нещо Махит схвана само трудно доловимия край — „господарю, аз… недейте…“.

А Шест посоки говореше:

„Тейкскалан се нуждае от неотклонно здрава ръка — благословена от звездите, от подготвен език, от юмрук, който улавя слънчевата светлина. Изправен пред онова, което предстои да изстрадаме, аз — който ви служех откакто научих какво означава да служиш — освещавам този храм и идната война.“

— Наистина ще го направи — изрече Три стръка морска трева, гласът й твърде реален, твърде силен, твърде близък на дивана до Махит. — Никой император не е… от векове…

„Назовавам за моя пряка наследница и предводителка в тази война на самосъхранение езуазуакат Деветнайсет тесли — каза Шест посоки, — нека властва от името на детето от моите гени Осем противоотрови, докато той навърши пълнолетие.“

Махит имаше време да помисли „Какво задвижих…“, да почувства огромен напиращ спазъм на скръб — нейна, на Три стръка морска трева, на Искандр…

Императорът отстъпи две крачки към средата на издигнатия олтар. „С моята кръв принасям жертва за нас — каза той, думите се разнесоха неудържимо до всеки тейкскаланец във всяка област, на всяка планета в тейкскаланския космос. — Освободен, аз съм копие в ръцете на слънцето.“

Нейните думи. Нейни и на Три стръка морска трева — поезията, която използваха като примамка, за да си върнат свободата… и която тълпите започнаха да пеят по улиците…

Шест посоки вдигна ножа, слънцето проблесна през него… и замахна надолу. Два бързи разреза високо от вътрешната страна на бедрата, артериите се превърнаха в червени фонтани. Толкова много кръв. И някак в това кръвопролитие успя да среже още два пъти: от китката до лакътя и на двете ръце.

Ножът издрънча върху металния под на храма.

Смъртта настъпи скоро.

В последвалата тишина Махит осъзна колко силно стиска ръката на Три стръка морска трева — забиваше нокти в дланта й. Дишането им сякаш беше единственият звук във вселената. В съзнанието й Искандр беше безпределна пустота от възторг и мъка. Тя се извърна мислено от него. Не гледаше нищо.

А на екрана Деветнайсет тесли, подгизнала от червено, костюмът й опръскан до неузнаваемост, бе вдигнала ножа.

„Императрицата на Тейкскалан ви приветства — изрече тя. Лицето й беше мокро. Кръв. Сълзи. Мокро, мрачно и безкрайно решително. — Запазете спокойствие. Редът е цвете, цъфтящо призори, а изгревът вече настъпва.“

Имаше кратко затишие, последва очакваният хаос, всички онези имперски стражници в сиво се опитваха да проумеят какво да правят. Къде да отидат. Как да се доберат до новата си императрица и да я отведат на относително безопасно място, защото все още ниско в орбита оставаше междузвезден кораб начело на цял легион, насочил всички оръжия към Града. Махит и Три стръка морска трева си седяха насред цялата бъркотия — не личеше някой да се е загрижил много за тях. Не правеха нищо. Не изглеждаше да са пряка заплаха за когото и да било.

— Той я изигра — слисано проточи Три стръка морска трева. — Тя не знаеше чак докато не се озова там до него. Нейно сиятелство. Сияние по острието на нож. Май й приляга и сега.

Някак си бяха разменили емоционалните състояния. Махит много дълго не можа да спре сълзите си, макар че ендокринната реакция не беше само нейна, нейното тяло реши да се отдаде на смазващата скръб. Искандр не бе изчезнал (не й се вярваше, че някога ще усети отново онази сбъркана пустота), но и двете му версии бяха като тягостни, опустошени и ледени пейзажи, като стаи без въздух и тя продължаваше да плаче дори когато искаше да говори.

Избърса си носа с длан.

— Приляга й, разбира се — успя да изгъгне. — Постът ще се пригоди към нея както тя ще се пригоди към поста и всичко ще бъде… повествувание. Нейно сиятелство. Сиянието по острието на нож. Все едно никога не е било отредено да се случи нещо друго.

На Три стръка морска трева като че й олекна да чуе тези думи. А самата Махит се чувстваше безутешна, гневна, разкъсана и празна: все си спомняше колко кръв бе имало, как Шест посоки бе казал „освободен, аз съм копие в ръцете на слънцето“, сякаш бе написала думите за него.

За него, а не за себе си или за Лзел.

„Нищо докоснато от империята не остава чисто.“ Опита да си представи, че го е казал Искандр, но изобщо не беше той.

За денонощие и половина с въстанието бе свършено.

Махит проследи почти всичко по новинарския канал на министерството на информацията, достъпен за Три стръка морска трева. Изтягаше се на някогашното легло на Искандр в своя посланически апартамент, облакохватът на асистентката бе върху окото й като закрепена завинаги корона. Ставането от леглото й се струваше и трудно, и ненужно.

Войниците на Една мълния проявиха по-силно нежелание да изтребват големи тълпи от протестиращи и пеещи тейкскаланци, отколкото той бе разчитал, както Махит подозираше. Но пък той бе очаквал негов противник да бъде Шест посоки — стар, грохващ, чиито военни победи са останали в далечното минало, затруднен от проблемите с наследниците. А не току-що коронована императрица, чиято власт е осветена с кървава саможертва както в древните епоси. Преди да е изтекъл първият ден от царуването на Деветнайсет тесли, яотлекът изтегли всички свои войски под предлога „не се налага да защитават Града“ и се появи в новинарска емисия застанал до императрицата, за да коленичи с пръсти между дланите й и да й се закълне във вярност.

Никой не споменаваше завоевателната война.

— Значи Станцията е спасена — промърмори Махит на тавана.

Чу я само пищната, чудесна картина на Искандр с целия космос на Лзел, видян откъм Тейкскалан, би могла да тълкува мълчанието й и като присмех.

Искандр не беше нищо повече от шепот:

„Ти се справи по-добре от мен. Това май е благоприятен признак за оцеляването на нашата имаго-линия.''

Махит не му отговори. Когато прекаляваше с вниманието към него, започваха риданията, безутешен плач до прилошаване. Това я ядосваше, мъката дори не беше нейна. Все още не успяваше да си изясни за какво страда самата тя.

През нощта сънува Шест посоки, който рецитираше нейната поезия, изразяваше нейните мисли и й се стори, че започва да разбира.

Ако си беше у дома в Лзел, досещаше се, че терапевтите по интегриране на имаго щяха да се захласнат в заниманията с нея и Искандр. Щяха да напишат научен труд за тях. До следващото утро дори Искандр реши, че това е забавно — ярко потрепване в нервите й, малък приток на истинска енергия. Тя се надигна. Яде макарони с лютиво масло и белтъчно кубче, на вкус почти като белтъчните кубчета в Лзел, но предполагаше, че е направено от някакво растение. После си легна отново, изтощена от незначителното усилие, и пак загледа новинарските канали.

Два лимона и другите антиимперски активисти не се проявяваха. Нямаше взривени бомби в ресторанти. Нямаше протести. Махит допускаше, че пак са минали в нелегалност и засега си кротуват, питаше се (като човек, разсъждаващ над невъзможността да повдигне огромен камък, за да огледа какво расте под него) какво ли ще направи Пет веранди с останките от нейната повредена имаго-машина.

Мина малко повече време, докато приключи и участието на Трийсет делфиниума в бунта — имаше смътно очертано примирие, поредица от кратки новини за назначаването на нов министър на информацията, чието име Махит не бе чувала досега, и за новата роля на Трийсет делфиниума като съветник по търговията.

Не беше сред езуазуакатите на Нейно сиятелство Деветнайсет тесли. Но и не беше напълно отстранен от властта.

И това не беше проблем на Махит.

А тя искаше да бъде, което пък беше част от проблема. Толкова трудно изглеждаше да се отдръпне от всичко, да повярва, че някой някъде всъщност ще си върши работата. И че ще има някаква безопасност.

Чудеше се как ли е настроена Деветнайсет тесли към това. Подозираше, че горе-долу по същия начин.

На третия ден след смъртта на Шест посоки, след като Махит получи прекрасно, бяло като кост инфоекранче (изработено от част на някакво животно) с покана да присъства като официална представителка на своето правителство на погребението и коронацията, тя реши, че поне би могла да се заеме отново с пощата си. Пак имаше пълна купа с инфоекранчета във всевъзможни цветове — от практичната сива пластмаса до внушителното златно костно от Деветнайсет тесли и…

И нали бе дошла тук да служи на Станция Лзел и хората от нея, които се бяха заселили в Тейкскалан. Хората, които бяха преживели преди дни въстание и смяна на императорите и най-вероятно искаха да си получат разрешителните и визите.

Изпрати на Три стръка морска трева съобщение в практично сиво инфоекранче: „Ти остави тук резервния си облакохват. Няма да ми е излишна и малко помощ с пощата“. Всъщност нямаше нужда от помощ — Искандр знаеше как да върши всичко това, тя също, но двете не бяха разговаряли оттогава.

Четири часа по-късно Три стръка морска трева се появи заедно с косите слънчеви лъчи през прозорците, почти безплътно слабичка и сивкавобледа по слепоочията и около очите, но безупречна както при първата им среща след излизането на Махит от капсулата: всяко ъгълче от костюма изгладено, оранжевите пламъци плъзнали нагоре по ръкавите. Отново не посрамваше министерството на информацията.

— Здрасти — поздрави тя.

— Здрасти — откликна Махит и вече помнеше само усещането за Три стръка морска трева в прегръдката си, май бузите й станаха алени. — Благодаря ти, че дойде.

И въздухът между тях се усещаше крехък, особено когато Три стръка морска трева седна до нея, сви рамене и явно не знаеше какво да каже.

С поезията бяха по-добре. И с политиката. Мамицата му, и в целувката бяха по-добре, макар и като налудничав стремеж към някаква утеха. Махит искаше да го направи и сега, но размисли в същия миг. Тогава гледаха края на един император. Този път бяха само двете в бавното отшумяване на събитията и Махит дори не си представяше как да подхване нещо подобно.

— Едва не си помислих, че си се издигнала до министър на информацията — подхвърли толкова лековато, че да прозвучи като шега, — и вече не би имала време за мен.

Напрежението се изцеждаше полека от раменете на Три стръка морска трева.

— Всъщност Нейно сиятелство ми предложи поста на втори заместник-министър, но ще бъда и твоя културна асистентка, ако желаеш.

Махит се замисли за това… и мислеше, докато хващаше ръката на Три стръка морска трева, сплиташе пръсти с нейните и казваше „благодаря“ с всички изразяващи уважение наставки, за които се сети, затова прозвуча и безмерно искрено, и твърде смешно. Мислеше си как би работила с нея в този апартамент, който е бил на Искандр, и как би напипвала пътя, за да стане… какво? Нещо, от което Деветнайсет тесли. Нейно сиятелство на трона със слънчевите копия, би могла да се нуждае? (И този път можеше да води към някакво начало с Три стръка морска трева.)

„Имах двайсет години, преди това да ме убие — каза Искандр. — Ти може да имат и повече.“

Може би. А после си спомни как Три стръка морска трева каза, „Ако ти беше една от нас, пак щях да те искам“, долови ехото от онзи всеобхватен гняв — нямаше да бъде тейкскаланка, дори ако останеше, дори ако правеше всичко като Искандр. Нямаше да бъде същество, което, подобно на Три стръка морска трева, си играе с езика и поезията на състезания по ораторско майсторство. И никога не би могла да забрави това.

— Мисля — каза на глас, щом секна смехът на Три стръка морска трева, която позволи Махит да докосне бузата й съвсем леко и само веднъж, — че трябва да бъдеш втори заместник-министър в министерството на информацията. Прекалено интересна си за работата тук, Три стръка морска трева. Трябва да правиш каквото бе намислила, когато получи тази работа — да ме използваш като стъпало за осъществяването на суетните си амбиции. И пак да се заемеш с поезията.

— А ти какво ще правиш без мен? — попита Три стръка морска трева, без да възразява повече.

— Ще измисля нещо — отвърна Махит.

Последици

Оказа се, че човек може да се пресити от излишък на красота, особено ако тя е вдъхновена от всеобща скръб и силна ксенофилия: коронацията на императрица Деветнайсет тесли, чието благосклонно присъствие огрява стаята като сияние по острието на нож. Нейно сиятелство, Господарка на цял Тейкскалан — Махит я запомни предимно като поредица от смайващи кадри. Шествието, виещо се през Града, отразено и повтаряно на всеки екран. Парад на сто хиляди слънчеви, които коленичеха пред краката на императрицата в бели пантофи, изправяха се и продължаваха нататък. Алгоритъмът се пренастрои или просто прие Деветнайсет тесли като законната властителка на империята. Градът, озарен в златно, червено и наситено виолетово, неспирно цъфтящ. Полагането в гроба на обезкървеното тяло на Шест посоки, заровено в земята да изгние. Възхвала след възхвала, нови поети на всяко кръстовище. Тълпи от войници — млади тейкскаланци се записваха в нескончаеми потоци като доброволци за предстоящата война срещу пришълците. И понякога пееха.

Имаше две нови песни с думите „Аз съм копие в ръцете на слънцето“. Едната беше печална и прекрасна, пееше я хор в момента, когато с голямата имперска корона бе увенчана главата на Деветнайсет тесли. Другата беше неприлична и мръснишка, с игра на думи в тейкскаланския език, която Махит би разбрала и след първата година на изучаването му: всеки можеше да разбере как се съчетават различните значения на „копие“.

Махит научи тази песен. Нямаше как да не я научи.

И неизменното изражение на Деветнайсет тесли както на погребението, така и при коронясването — Махит научи и това. Нямаше как да не го научи.

Щом Градът издиша достатъчно церемонии и се почувства по-скоро като изтощен бегач, навел се задъхан и опитващ да се нагоди към болката дълбоко в белите дробове, започнаха по-малки погребения като гъби след дъжд: все повече некролози с всеки следващ ден, някои получавани като инфоекранчета, други разгласени в общодостъпните новинарски канали. Според официалните данни тейкскаланците бяха дали триста и четири жертви по време на бунта, но Махит подозираше, че са десетократно повече.

Облече най-добре изглеждащите си дрехи в траурно черно — символ на пустотата между звездите според обичаите на Лзел (не червеното на пролята кръв както в Тейкскалан), за да отиде на ритуала за Дванайсет азалии. Нямаше труп. Той бе дарил тялото си на медицинската колегия — толкова присъща за него постъпка, че направо болеше. Имаше само паметна плоча с красивия символ на неговия подпис, сложена на стена в министерството на информацията при стотици други: в памет на асекретите, загинали в служба на министерството.

Там видя Три стръка морска трева, чу я да рецитира стихотворение за Дванайсет азалии: сурово и унило, свирепо в покрусата си. Епитафия за светове, изтръгнати от небето, за несправедливостта. За всеки безсмислено погубен живот. То беше прекрасно и Махит почувства… вина, щом се замисли още колко безсмислена смърт предстои. Всички онези тейкскаланци, записали се с песен на уста в легионите.

Всички онези планети, които щяха да докоснат и погълнат.

Погрижи се трупът на Искандр да бъде изгорен — накрая беше толкова лесно да изпрати искане до министерството на правосъдието, подписано и запечатано в инфоекранче, адресирано до икспланатл Четири лоста, съдебен лекар. Пепелта вече беше в нейния апартамент вечерта на същия ден. Кутия колкото дланта й, пълна с превърнати в прах кости и частично мумифицирана плът.

„Би ли искал да вкуся от нея?“ — попита своето имаго, странно удвоено.

Твърде дълго мълчание.

„Не мисля, че ще бъде много добре за тебе. Заради консервиращото вещество.“ Каза го само младият Искандр, първият. Нейният. А после: „Почакай до времето, когато не е нужно да питаш.“

А това беше само от стария Искандр, който помнеше смъртта си. Махит поумува кога би настъпило това време, кога не би искала да се увери, че почита подобаващо своята имаго-линия… и прибра кутията с пепелта.

Не се срещна с императрицата в нейните покои в Земния дворцов квартал, нито в канцеларията на Деветнайсет тесли в Източния. Махит предполагаше, че тя вече е затворена.

Срещнаха се малко преди изгрева на площада пред министерството на правосъдието с езерцето, пълно с тъмночервени цветя по водата. Махит се събуди от тропането на вратата, дойде да я повика имперски служител в сиво. Как й се искаше да имаше време за кафе, чай или просто удобно хапче кофеин. Деветнайсет тесли изглеждаше сякаш сънят е нещо случващо на други хора, които случайно не са императори. Този вид започваше да й приляга или пък лицето й се нагаждаше към него. Новите хлътвания на плътта, съсредоточените зорки очи.

— Ваше сиятелство — промълви Махит.

Седнаха на пейка. С тях беше една помощничка телохранителка, не носеше облакохват, затова пък имаше огнестрелно оръжие. Деветнайсет тесли скръсти ръце в скута си.

— Почти свикнах хората да се обръщат към мен с „Ваше сиятелство“. Струва ми се, че когато свикна наистина, той наистина ще бъде мъртъв.

— Никой не е мъртъв — подбра думите си Махит, — докато го помнят.

— Такива ли са вярванията в Лзел?

— Може би е философия. Или практичност.

— Сигурно е така, щом сте толкова обвързани със своите покойници. — Деветнайсет тесли вдигна едната си ръка и пак я отпусна. — Той ми липсва. Не мога дори да си представя какво бих изпитвала, ако го имах в главата си. Как вземате решения?

Махит издиша рязко. В съзнанието й Искандр преливаше от нежност, топлота, смях.

— Спорим — отвърна тя. — Малко. Но почти винаги стигаме до съгласие. Ние сме… не бихме си подхождали, аз нямаше да стана негова наследница, ако не стигах до съгласие с него почти винаги.

— Хм…

Деветнайсет тесли млъкна задълго. Вятърът разстилаше вълнички по венчелистчетата на всички червени цветя като в обширно, обградено от суша море. Небето изсветляваше от тъмносиво до бледо, обрамчено със златисто там, където слънцето щеше да разпръсква облаците.

Когато не можеше да понася повече това мълчание, Махит попита:

— Защо пожелахте да се срещнем?

Не добави почтителното обръщение, ограничи се с простия смисъл на изречението: защо ти, една личност, поиска да се срещнеш с мен, друга личност?

— Мислех си да те попитам какво искаш — каза Деветнайсет тесли. Пак тази разтърсващо блага усмивка, цялото й внимание насочено към Махит. — Допускам, че би ти харесало да изкопчиш някои обещания от мен.

— Възнамерявате ли да присъедините моята станция към Тейкскалан? — попита Махит.

Деветнайсет тесли се изсмя с груб, раздрусал раменете й звук.

— Не. О, звезди, не, нямам време за това. Нямам време за нищо. Вие сте в безопасност, Махит. Ти и Станция Лзел можете да си бъдете независима република колкото пожелаете. Но не това е смисълът на моя въпрос. Попитах те какво искаш ти.

В езерцето бе кацнала дългокрака птица: перата бели, човката дълга. Висока поне две стъпки до основата на шията. Не газеше по цветята, ципестите й крака пристъпваха между тях. Махит не знаеше коя дума обозначава тази птица. Може би „ибис“. Или „чапла“. Имаше думи за какви ли не птици в тейкскаланския език, а в езика на Станциите — само „птица“. Някога били повече. Вече не се нуждаеха от тях. Стигаше им общото название.

Би могла да поиска… ами назначаване в университет. Място в някой поетичен салон. Тейкскаланска титла. И тейкскаланско име към нея. Пари, слава, хвалебствия. Би могла да не поиска абсолютно нищо и да остане на служба като посланичка на Лзел, да отговаря на получената поща и в тейкскаланските кръчми да пее песен, на която бе написала част от текста преди време.

Нищо докоснато от империята не би останало нейно. Бездруго и сега твърде малко неща бяха нейни.

— Ваше сиятелство — каза Махит, — моля ви, изпратете ме у дома, докато все още искам да си тръгна.

— Все ме изненадваш — отвърна Деветнайсет тесли. — Сигурна ли си?

— Не съм. Затова искам да ме изпратите вкъщи. Не съм сигурна.

„Какво правиш?'“

„Опитвам се да прозра кои сме ние. Какво е останало от нас. И кои бихме могли да бъдем сега.“

При доближаване откъм най-голямата сред осеяните с кратери, богати на метали и лишени от атмосфера планети в звездната система на Лзел, станцията изглеждаше увиснала в точката на съвършено уравновесеното притегляне на две звезди и четири планети. Тя беше малък, мътно метален тороид, който се въртеше, за да контролира температурата си. Грапав след четиринайсет поколения на звездна радиация и удари на микрочастици.

Трийсетина хиляди души живееха насред мрака. Жителите бяха повече, ако броиш и съхранената в имаго памет. Поне една от жителките на Станцията се бе опитала наскоро да саботира една от тези дълги линии от спомени и сигурно чакаше да види резултата от опита.

Махит гледаше появилата се пред очите й Станция.

Ръката на императрицата — тънка, с тъмни пръсти, интимно позната — се бе протегнала на онзи площад. За да обхване с пръсти челюстта на Махит и да обърне лицето й към себе си. Махит би трябвало да се уплаши или да се зашемети от ендокринно буйство. Но тя сякаш се… рееше. Далечна, свободна.

— Нуждаем се от посланик на Лзел — бе казала Деветнайсет тесли, — макар и не спешно в този момент. Ако поискам да си тук, Махит, ще те повикам.

Махит се чувстваше по същия начин и сега, докато Лзел се наместваше в средата на илюминаторите на кораба. Много далечна. И някак свободна.

И в края на краищата не съвсем у дома.

Речник на действащи лица, места и предмети

Акнел Амнардбат — съветничка по наследството в шестчленния управляващ Съвет на Станция Лзел. Отговаря за имаго-машините, паметта и развитието на културата.

Амалицли — тейкскалански спорт. Играе се на площадка от отъпкана глина с гумена топка, с която двата отбора се опитват да ударят пряко или чрез рикошет малка цел. Популярни са и версии на амалицли за среда с нулева или ниска гравитация.

Арагх Чтел — пилот от Станциите, на когото е възложено наблюдение и разузнаване в Сектора.

Асекрета — тейкскаланска титла на служител в министерството на информацията.

Ахачотия — популярна в Града алкохолна напитка от ферментирали плодове.

Втори пръстен — наименование на областите, които са на разстояние от 500 до 1000 километра от императорския дворец. Служебен жаргон в министерството на информацията.

Гелак Леранц — член на Отдела по наследството в Лзел.

Гиенах-9 — предимно пустинна планета, анексирана с тежки сражения и значителни загуби от Тейкскалан, впоследствие въстанала. Анексирана отново и покорена окончателно. Често е място на действие във военни драми.

Горлейт — посланичката на Дава в Тейкскалан.

Градът — планетата-столица на Тейкскалан.

Дава — планета, която Тейкскаланската империя е анексирала неотдавна. Прочута със своята математическа школа.

Дардж Тарац — съветник от името на миньорите в шестчленния управляващ Съвет на Лзел. Отговаря за добива на ресурси, търговията и труда.

Два амаранта — езуазуакат в миналото на Тейкскалан, служил на императрица Дванайсет слънчеви изригвания.

Двайсет и два графита — помощник на Нейно превъзходителство езуазуакат Деветнайсет тесли.

Двайсет и девет диаграми — служител в министерството на правосъдието.

Двайсет и девет моста — сегашният Пазител на имперската мастилница, служи на Негово сиятелство император Шест посоки.

Двайсет и четири рози — тейкскалански автор на пътеводители.

„Двайсет ярки залеза“ — флагманският кораб на яотлек Една мълния.

Два календара — виден придворен поет на Негово сиятелство император Шест посоки.

Два лимона — гражданка на Тейкскалан.

Дванайсет азалии — служител в министерството на информацията, приятел на Три стръка морска трева.

Дванайсет слънчеви изригвания — императрица в миналото на Тейкскалан, по нейно време първо е открит Сектор Парзравантлак, след това и Станция Лзел.

Две карти — шестгодишният син на Пет ахата.

Две палисандрови дръвчета — сегашният министър на информацията.

Две слънчеви петна — император в миналото на Тейкскалан, сключил мирния договор с ебректите.

„Деветдесет сплави“ — тейкскаланска военно-романтична холопродукция в много епизоди.

Деветнайсет тесли — „Тази, чието благосклонно присъствие огрява стаята като сияние по острието на нож.“ Езуазуакат на император Шест посоки, преди това служила във флота на Тейкскалан.

Девет пурпура — историческа личност в Тейкскалан, яотлек на Трети, Девети и Осемнайсети легион във флота преди около пет столетия.

Девет реактивни струи — сегашният министър на войната.

Девет совалки — планетарният губернатор на Одил-1, наскоро върнал се на поста си след въстание на планетата.

Девет царевични кочана — виден придворен поет на Негово сиятелство император Шест посоки.

Декакел Ончу — съветничка от името на пилотите в шестчленния управляващ Съвет на Лзел. Отговаря за военната защита, проучването и навигацията в Сектора.

Десет бисера — сегашният министър на науката.

Джирпардз — пилот в Станция Лзел.

Ебректи — вид изцяло хищни разумни същества, ходещи на четири крака, чиято социална структура прилича на лъвски прайд. Тейкскаланският император Две слънчеви петна е сключил безсрочен мирен договор с ебректите, ясно очертаващ зоните, в които няма да засягат взаимно интересите си. Това се е случило преди четири столетия по тейкскаланския календар.

Единайсет грънчарски колела — тейкскалански поет и философ, прочул се преди всичко с творбата си „Послания от вдъхващата благоговение граница“.

Единайсет облака — неуспяла узурпаторка, която се опитала да свали от власт император Две слънчеви петна преди четири столетия по тейкскаланския календар.

Единайсет шишарки — патриций трета класа, пенсиониран с почести в чин субикантлос от флота на Тейкскалан.

Един гранитен къс — легендарният пръв езуазуакат на Първия император.

Един облакохват — знаменит тейкскалански поет, чиито творби често се изучават в училищата.

Един телескоп — езуазуакат преди около две столетия. Нейните дела са увековечени със статуя в централния транспортен възел на Срединната област.

Една мълния — възхваляван от своите войници яотлек във флота на Тейкскалан, служи на Негово сиятелство императора Шест посоки.

Една шишарка — гражданин на Тейкскалан, който работи в Североизточния отдел на Централното транспортно управление.

Езуазуакат — титла на член от съвета на приближените до императора. Обръщението към членовете на съвета е Техни превъзходителства. Така се е наричал личният отряд от дали клетва за вярност воини на императора в периода преди космическата експанзия на Тейкскалан.

Западната дъга — важен и богат сектор в Тейкскалан с много влиятелни търговски сдружения.

Звъниград — част от Града, която е разделена на много райони. Например Звъниград Едно е „спален квартал“ за тейкскаланци, които не могат или не искат да живеят в кварталите на Ядрото, докато Звъниград Шест е печално известен със своята престъпност, пренаселеност и ниски доходи на жителите.

„Зданията“ — поема, описваща знаменитите архитектурни постижения в Града, която често се изучава в тейкскаланските училища.

„Изгубената градина“ — ресторант на Четвърти северен площад, известен с гозбите си от продукти, отгледани в студени зони.

Икантлос — военен чин във флота на Тейкскалан, тези офицери обикновено командват бойна група от легион.

Иксхуй — кнедли с кайма.

Икспланатл — всеки сертифициран учен в Тейкскалан (природни и социални науки).

Имаго — жива памет на покойник.

Инфоекран — контейнер с размерите на палец, често персонализиран, който съдържа холограмно съобщение и го показва при отваряне. Може да съдържа и инфофиш.

Инфолист — новинарски инфофиш.

Инфофиш — мултифункционална, сгъваема, прозрачна пластмаса, на която се представят текст и изображения. Може да се употребява многократно.

Искандр Агхавн — предишният посланик на Станция Лзел в Тейкскалан.

„История на експанзията“ — исторически труд за разрастването на Тейкскалан, приписван на Тринайсет реки. (Твърденията са опровергани, понастоящем изследователите на тейкскаланската литература посочват като автор Псевдо-Тринайсет реки, чиято самоличност е неизвестна.)

Камчат Гитем — пилот в Станция Лзел.

Капитан Камерън — литературен герой от създадения в Лзел графичен роман „Опасната граница“.

Космодрум на Срединната област — главният космодрум на Града, където кацат 57 % от пристигащите кораби.

Ксауитл — вид цвете.

Махит Дзмаре — настоящата посланичка на Станция Лзел в Тейкскалан.

Мъглата — разследващо и правоохранително управление в министерството на правосъдието.

Нгуен — обхващаща няколко звездни системи конфедерация близо до сектора на Станциите, с която те имат търговско споразумение.

Облакохват — портативно устройство пред окото, чрез което тейкскаланците имат достъп до електронни медии, новинарски потоци, комуникации и т.н. Има функции на мрежова защита, служи и като ключ за определени врати. Включено е и в планетарната позиционираща система.

Област на тополите — Една от най-отдалечените от Срединната област, дели ги океан.

Одил — тейкскаланска звездна система, в която неотдавна е избухнало въстание.

Осемнайсет турбини — икантлос във флота на Тейкскалан, понастоящем командва Девета бойна група на Двайсет и шести легион, разгърнат в звездната система Одил.

Осем ножчета — чиновник в министерството на информацията.

Осем примки — министърът на правосъдието в Тейкскалан. Посестрима по инкубатор на Негово сиятелство императора Шест посоки. Единият от тримата сънаследници на лъчезарния трон на Тейкскалан.

Осем противоотрови — клонинг с 90 % от ДНК на Негово сиятелство императора Шест посоки. Единият от тримата сънаследници на лъчезарния трон на Тейкскалан. Възраст — 10 години.

Пазител на имперската мастилница — титлата на отговорника по програмата и камерхера на тейкскаланския император.

Патриций (първа, втора и трета класа) — рангове в тейкскаланския императорски двор, чието основно значение е размерът на заплатите, които патрициите получават от имперската хазна.

„Десен за Основаването“ — Тейкскалански песенен цикъл в устната фолклорна традиция, увековечаващ подвизите на Първия император. Известни са над хиляда версии.

Пет ахата — аналитик и помощник на Нейно превъзходителство езуазуакат Деветнайсет тесли.

Пет веранди — техник, живееща в Звъниград Шест.

Пет диадеми — литературен псевдоним на прочутата тейкскаланска историчка и поетеса Пет шапки.

Пет игли — героиня от историята на Тейкскалан, увековечена в поемата „Възхвала на загиналите във флагманския кораб“, „Дванайсет разцъфнали лотоса“. Убита при отбраната на своя кораб, след като станала командващ офицер поради смъртта на по-старшите от нея.

Петнайсет двигателя — бившият културен асистент на посланик Искандр Агхавн. Пенсионирал се е от министерството на информацията.

Пет орхидеи — литературна героиня от историята на Тейкскалан, главно действащо лице в роман за деца, посестрима по инкубатор на бъдещата императрица Дванайсет слънчеви изригвания.

Петричор-5 — обхващаща няколко звездни системи демокрация близо до Сектор Бардзраванд.

Портал Анхамемат — единият от двата подпространствени портала, намиращи се в Сектор Бардзраванд. Свързва пространството на Станциите с бедна на ресурси област, която засега не се контролира от нито една известна политическа сила. Разговорното му име е Далечния портал.

Псевдо-Тринайсет реки — незнайният автор на „История на експанзията“, който си е послужил с името на министъра на правосъдието, чиито трудове за наказателното право все още се изучават в юридическите факултети на Тейкскалан.

Свава — малка независима държава на няколко планети близо до Сектор Бардзраванд.

Северен Тлачтли — квартал в Срединната област

Седем везни — младши помощник на Нейно превъзходителство езуазуакат Деветнайсет тесли.

Седем хризопраза — новинар в Осми канал

Сектор Бардзраванд — сектор в проучената част от космоса, където се намират Лзел и останалите Станции.

Сектор Парзравантлак — тейкскаланското произношение на Сектор Бардзраванд.

Скъпоценността на света — разговорното (и поетичното) име на Града-планета.

Слънчевите — полицията в Тейкскалан.

Срединната област — вътрешният район на Града, където се намират сградите на имперската власт и основните културни центрове.

„Стъклен ключ на назиданието“ — флагманският кораб на тейкскаланския император Две слънчеви петна.

„Тайната история на императорите“ — прочути анонимни (и неприлични) животописи на мнозина от тейкскаланските императори. Често обновявани, но неподражаеми.

Тейкскалан — империята, светът, подразбира се цялата позната вселена.

Тейкскаланли — писменият и говоримият език в Тейкскалан.

Тлакслауим — сертифициран счетоводител в Тейкскалан.

Трийсет делфиниума — Засипващия света с цвят, един от шестимата езуазуакати на Шест посоки, произхожда от богат търговски род в Западната дъга.

Трийсет и шест всъдеходни коли за тундра — гражданин на Тейкскалан.

Тринайсет ножчета — тейкскалански поет.

Три настурции — гражданин на Тейкскалан, надзорник в транспортния център на космодрума в Срединната област.

Три перигея — император от миналото на Тейкскалан.

Три стръка морска трева — служителка в министерството на информацията, културна асистентка на Махит Дзмаре, посланичката на Станция Лзел.

Три стръка смрадлика — капитан от флота на Тейкскалан, служи в Двайсет и шести легион.

Три фенера — служител в министерството на информацията.

Управление на имперския цензор — структура във властовата система на Тейкскалан, която решава какви медии да бъдат разпространявани в различните области на империята.

Хютзахутлим — вид птици, хранещи се с нектар.

Цагкел Амбак — дипломат от Станция Лзел, сключила действащия понастоящем договор с Тейкскаланската империя.

„Червената жътва на възхода“ — тейкскалански боен кораб от клас „Гълтач“.

„Червени напъпили цветя за Трийсет панделки“ — тейкскалански любовен роман.

Четиресет и пет залеза — младши помощник на Нейно превъзходителство езуазуакат Деветнайсет тесли.

Четири лоста — икспланатл на служба в министерството на правосъдието, изпълнява задълженията на съдебен медик.

Четиринайсет кули — второстепенна съвременна поетеса, изявява се в императорския двор на Шест посоки.

Четиринайсет скалпела — авторът на поемата „Възхвала на загиналите във флагманския кораб, Дванайсет разцъфнали лотоса“.

Четири явора — новинар, който работи в Осми канал.

Шест посоки — Негово сиятелство властващият император на цял Тейкскалан.

„Шест протегнати ръце“ — разговорно (и поетично) наименование на министерството на войната. Представата за протегнати ръце във всички посоки (север, юг, изток, запад, нагоре, надолу) се опира на същността на тейкскаланската завоевателна доктрина.

Шест хеликоптера — тейкскалански бюрократ.

Шрджа Торел — гражданка на Станция Лзел в дружески отношения с Махит Дзмаре.

Яотлек — военен чин във флота на Тейкскалан. Командва най-малко един легион.

Благодарности

Започнах тази книга в „Картел Кофи Лаб“ в Темпе, щат Аризона, през лятото на 2014 година, две седмици след началото на интензивен курс по съвременен източноарменски език: главата ми беше пълна с образи от думи, които не бяха мои. Завърших я в спалня в Балтимор насред пролетта на 2017 година, беше твърде рано, за да се е събудила моята съпруга, а аз гледах бавно настъпващата светлина над града: мислех си за изгнание и как човек почти, но не докрай успява да се завърне у дома.

Между Аризона и Балтимор имаше три страни, четири града, три работни места и повече помощ в създаването на тази книга, отколкото бих могла да опиша. Неизбежно е тези благодарности да останат само бледа сянка на всичко, което дължа. И все пак: вечно признателна съм на Елизабет Беър, която беше най-напред моя приятелка, след това учителка и отново приятелка, все ми повтаряше, че съм напълно способна да напиша роман, и то добър, колкото и да възразявах; на останалите от компанията виртуално или лично, на най-добрия бар и най-доброто място, където да научиш какво означава да си писател и човек; на Лиз Бърк, която случайно успя да продаде тази книга на издателство и която разбираше замисъла; на Фейд Манли, която понасяше храбро запратените към нея глави от ранния ръкопис; на Амал ал-Мохтар и Лихайн, които ми вдъхнаха смелост да пиша за асимилация, език, съблазънта и ужаса на империята, а после ме предизвикаха да се справя по-добре; на семинара „Вайъбъл Парадайз“, без който щях да имам по-малко приятели и умения; на моя великолепен агент Дон-Уон Сон, който виждаше едновременно и какво представлява този проект, и в какво ще се превърне (и обещавам следващия път да няма важни делови обаждания по телефона от Швеция); на моята редакторка Деви Пилаи, която ми каза да отида и да намеря останалата част от вселената, за да я покажа на страниците за всички вас.

Благодарна съм и на Тео ван Линт, който ми показа Армения; на Ингела Нилсон, която не се сърдеше, че пиша научнофантастичен роман, докато тя беше мой научен ръководител след докторантурата и уж трябваше да пиша за Византия; на Патрик и Тереза Нилсен Хейдън, които ме въведоха в това призвание и ме дариха с гостоприемството си; на моята майка Лори Смъклър, която първа ме попита дали искам да се откажа от науката и да се заема с писане, и смяташе това за сполучливо хрумване; и на моя баща Айра Уелър, който ме запозна с научната фантастика, когато бях твърде невръстна, за да се опазя — нека и двамата си останем завинаги пристрастени към нея.

Накрая и от душа: на Вивиан Шоу, моята съпруга, несравнима първа читателка, която ми показа, че историите могат да бъдат и радост — благодарностите не стигат, скъпа моя, но винаги ще ги има, както и всичко останало.

Примечания

1

Петрос Гетадарц, католикос на арменската апостолическа църква през 1019–1058 г., Григор Пахлавуни, католикос на арменската апостолическа църква през 1113–1166 г. — Б.пр.

Content

Аркади Матин
Спомен, наречен империя
Тейкскалан #1

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Речник на действащи лица, места и предмети

Благодарности

Примечания