Минди Макгинис

В шепа прах

Нито капка вода #2

На М и М — винаги ще ви чета.

Част първа

Езерото

1.

Мади умря мъчително.

Полиомиелитът, заради който започна да куца преди броени часове, плъзна в тялото ѝ и вцепени движенията ѝ. Само зениците ѝ издаваха паниката, докато дробовете ѝ колабираха. Гърдите ѝ спряха да се издигат и спускат, но очите ѝ още няколко минути се местеха от лицето на Луси към тавана и обратно, замъглени и объркани. Накрая и те замряха. От гърлото ѝ се откъсна последният хрип.

Вера се наведе и разтвори пръстите на внучката си, които още държаха ръката на мъртвото момиче.

— Тя си отиде, миличка. Можеш да я пуснеш.

— Сигурна ли си?

Вера хвана китката на Мади, но кимна, още преди да е проверила пулса ѝ.

— Трябва да се измиеш.

— С преварена вода — добави Лин, която стоеше до леглото, скръстила ръце пред тялото си.

— Знам — отвърна сподавено Луси. Гърлото ѝ още влажнееше от сълзите. Погледът на Лин се откъсна от Мади и поомекнал, се спря върху Луси.

— Да знаеш и да го направиш са две различни неща. Измий се с преварена вода и се върни. — Смръщеният ѝ поглед се върна към трупа. — Ние трябва да поговорим.

Луси излезе от задушната барака и слезе при потока, благодарна за свежия полъх на нощния въздух. Тя коленичи до водата и наплиска лицето си, за да отмие следите от сълзите. Една здрава ръка я дръпна и тя с вик падна по гръб в калта.

— Какво ти каза Лин? — чу се глас в тъмнината. — Да се измиеш с преварена вода. А ти побърза да слезеш тук и да си натопиш физиономията в тинята!

— Страшен начин да ми напомниш, като ми изкараш акъла — отвърна Луси и избърса ръце в панталоните си. — Ти навън ли беше?

— Къде другаде да ида? Когато баба ти се грижи за болен, гледам да съм наблизо, да помогна, с каквото мога. — Стебс ѝ подаде ръка да стане. — Не исках да съм груб. Тази нощ не е лека за живите.

Луси се притисна в него и вдиша успокояващата му миризма, с която бе свикнала през годините. Дъхтеше на чист въздух и свежа пръст. По бузите ѝ се търкулнаха сълзи.

— Не е лека и за мъртвите — промълви момичето. — Тя ме гледаше с големите си очи… Никога не съм виждала толкова страх в нечии очи, а не можех да сторя нищо, освен да седя там, Стебс, и… — Вцепенението, сковало тялото на Мади, като че ли обхвана и езика на Луси. — Чух хрипа, дето Лин ми е казвала, че чуваш ти. А после тя си отиде и всичко утихна.

Стебс притисна главата ѝ в гърдите си и двамата заедно тръгнаха към бараката, в която живееха двамата с Вера.

— Така е, има хора, които си отиват по този начин. Но в тишината разбираш, че вече ги няма. Нещо липсва.

Луси кимна. Макар да беше попитала Вера дали е сигурна, очите на Мади вече бяха отговорили на въпроса ѝ.

— Сигурно ще ви трябва нов дюшек — каза тя, като избърса носа си.

Славата на лечителските способности на Вера беше плъзнала отвъд границите на малката им общност и хората изминаваха стотици мили, за да доведат болните си близки при нея. Те често умираха тук, в леглото ѝ. А после всичко, до което се бяха докосвали, трябваше да бъде изгорено.

Вратата на бараката се отвори и Лин излезе навън, понесла увитото тяло на Мади в силните си ръце.

— Искаш ли да те изчакам? — попита тя, като забеляза Луси и Стебс.

Луси кимна; Стебс я стисна за рамото и я пусна.

— Не ѝ казвай, че съм била на реката — прошепна Луси бързо в ухото му. — Няма да ме остави на мира.

— Този път ще си затрая — обеща той, — но да я слушаш оттук насетне.

Клоните над тях се разлюляха от вятъра, натежали от напъпили листа. Луси уви тялото си с ръце, за да се предпази от студа, и с благодарност взе якето на Стебс, което той съблече и ѝ подаде.

— Бягай — каза той, — тя ще бърза да се отърве от тялото.

Силуетът на Вера се очерта на вратата на фона на светлината от свещите.

— Стебс — извика тя към мрака навън, — ще ми трябваш тук.

— И други хора са умирали тук. Мнозина сме изгорили и погребали — каза Луси, докато той ѝ закопчаваше ципа на якето и вдигаше яката му. — Но този път е по-лошо, нали?

— Да, мъниче — въздъхна той, — боя се, че този път ще бъде различно.

Мади бездруго не беше едро момиче, но дълбоката, черна яма, в която я хвърли Лин, превърна белия чаршаф в бледо петънце.

— Съжалявам — рече Лин, когато трупът се удари в земята, — но нямаше по-мил начин да я пуснем долу.

Луси сви рамене.

— Все едно — каза тя, но сърцето я болеше при вида на разкривеното тяло, пък било то и мъртво. Лин сложи на рамото ѝ ръката си, покрита със засъхнала кал, и Луси вдигна своята, за да я хване.

Като малка Луси беше убедена, че Лин може да я защити от всичко, да призовава дъжда и да държи койотите надалеч. И да, Лин правеше всичко това, но лицето ѝ бе помръкнало при мисълта за заплаха, срещу която не можеше да размаха оръжие.

— Значи е било полиомиелит?

— Така смята баба ти — отвърна Лин. — Явно има различни типове и някои протичат по-тежко. Каза, че иска да поговорим, след като приключим тук.

Луси погледна отново смачкания бял пашкул.

— Да. Като приключим тук.

— Ще се оправиш ли? Различно е, когато е някой от своите.

— Май трябва да свиквам.

Лин взе тубата с бензин, поля тялото от ръба на ямата и хвърли клечка кибрит със стиснати устни.

— Няма свикване с това.

Двете обърнаха гръб на черния димен стълб и тръгнаха към бараката, където ги чакаше майката на Мади, свита на един стол в ъгъла.

— Трябва да знам кога се е разболяла — тъкмо казваше Вера. — Опитай се да си спомниш кога за първи път се е оплакала, че не се чувства добре.

Моника беше стояла настрани, докато Мади умираше, неспособна да гледа как гасне единствената ѝ дъщеря. Сега очите ѝ бяха втренчени в пода, като че ли отговорите се криеха в чеповете на дъските. Когато най-сетне проговори, гласът ѝ беше толкова тих, че се губеше в скърцането на клоните отвън.

— Може би вчера по някое време.

Мади и брат ѝ Картър не криеха страхливия нрав на майка си. Веднъж Картър каза на Луси, че дори когато всичко е наред, Моника пак тръпне в очакване да се случи нещо лошо, а когато то дойде, е склонна да се скрие, отколкото да се бори. Сега тя седеше в ъгъла, изгърбена под бремето на вината.

Луси се приближи внимателно към майката на приятелката си, като към полудиво котенце, намерено в тревата.

— Не бива да се упрекваш, че не си разбрала по-рано. Дори да я беше довела по-рано, пак нямаше да я спасим.

— Точно така — потвърди Вера. — Няма лечение за полиомиелит, а и този щам се разви много бързо. Затова трябва да знам кога е започнало. Ако инкубационният период е толкова кратък, колкото предполагам, боя се, че нямаме много време.

Зад гърба си Луси чу как Стебс промърмори на Лин:

— Ако е толкова кратък, колкото Вера предполага, нямаме никакво време.

Луси се приближи до Моника и улови треперещата ѝ ръка.

— Колко зле беше, когато я доведе?

— Доста зле — подсмръкна Моника и потеклите сополи се скриха обратно в ноздрата ѝ. — Когато се върна след плуването с двама ви с Картър, каза, че я боли главата. Но сега са първите горещи дни, а тя се е гмуркала в студената вода и не се притесних особено.

— Какви бяха първите признаци, че не е само това? — попита Вера.

— Събуди се през нощта с ужасни викове. Двамата с Картър веднага дотичахме. — Моника избърса сълзите, които отново се застичаха от очите ѝ. — Беше получила спазми, но мислеше, че са крампи, и стана, за да се раздвижи. И тогава… тогава…

— Какво стана тогава? — намеси се нетърпеливо Лин.

Стебс сложи ръка на рамото ѝ.

— Видя, че не може да ходи? — предположи той.

— Просто падна и каза, че краката не я слушат. Тогава брат ѝ я грабна на ръце и я понесе насам.

— Картър я доведе към два-три през нощта — каза Вера. — Кога отидохте да плувате?

— След като засадих фиданките — отвърна Луси.

— Към два следобед, в силното слънце — добави Лин.

— Дванайсет часа — промълви Вера. — Дванайсет часа до началото на парализата, двайсет и четири до смъртта.

— Това бързо ли е? — попита Стебс.

— Прекалено бързо. Откъдето и да го е хванала Мади, всеки, който е бил в контакт с източника, вече е заразен.

Бледите треперещи пръсти стиснаха уплашено ръката на Луси, чието сърце също се бе свило при тия думи.

— Ами Картър? — попита Моника. — Синът ми?

— Ако не е развил симптоми досега, би трябвало всичко да бъде наред — успокои я Вера. — Което значи, че и ти си добре, мъниче.

Луси изпусна дъха, който бе притаила заедно с жената до себе си, и кимна. Страхът ѝ за самата себе си беше само капка на фона на уплахата, че Картър също може да е болен.

— Добре ли се чувстваш? — попита я Лин. — Да те боли глава? Да усещаш нещо странно в краката?

— Добре съм, Лин, наистина — увери я Луси, но Лин въпреки това я огледа от глава до пети, като че ли очакваше вирусът да изскочи отнякъде като бълха или кърлеж. — Дори да не бях, нали се сещаш, че не можеш просто да го извадиш от мен?

Потната ръка на Моника пулсираше в дланта на Луси.

— Не, нищо не може да се направи — каза тя, сякаш да успокои самата себе си.

— Ако момичето се е разболяло след плуването в езерото, но брат ѝ и малката са добре, какво означава това? — обади се Стебс.

— Означава, че вероятно източникът не е езерото — отвърна Вера.

— Естествено, че не е — обади се Лин, — цял живот пия вода от него.

— Пиеш вода, след като я пречистиш — поправи я Вера. — Аз не бих го изключила напълно.

— Не може да е езерото — възрази и Луси. — Иначе нямаше ли да се разболея и аз? Или Картър?

— Трудно е да се каже — отвърна Вера. — Полиомиелитът обикновено се предава от човек на човек, но може да се заразиш и от водата.

— Значи се е заразила от някой друг? Но кой може да е болен? — попита Луси.

В този момент се чу първото почукване на вратата.

2.

Чукането продължи през цялата нощ и на сутринта; здравите носеха болните, а болните носеха вируса. Лин и Луси изнесоха одеяла и ги постлаха отстрани на бараката по посока на вятъра, за да могат да сложат на тях придошлите смъртници. Повечето умираха още щом легнеха, а зловещите хрипове, които Луси бе чула за първи път от Мади, сега изпълваха ушите ѝ като жужене на цикади. Вера разпитваше онези, които още можеха да говорят, в отчаян опит да разбере къде са били преди това, а после признаваше, че няма как да им помогне.

— Наистина ли няма лечение? — попита Луси, като изля една кофа речна вода в големия чайник, който Лин беше оставила на брега. — Баба нищо ли не може да направи?

Лин поклати глава.

— Доколкото разбирам, тази болест убива едни, а други — осакатява. Някои само вдигат малко температура. Вера каза, че обикновено засяга децата, но може да покоси и възрастни. Даже един президент бил преболедувал от това.

— И е умрял?

— Не, но осакатял. Явно няма начин да се предвиди кой ще се зарази и как ще го понесе.

Луси скърши един клон върху коляното си.

— Гадост.

— Може би. — Лин взе съчките от ръцете ѝ. — А може би тези, които се разболяват, се радват, че вече е зад гърба им, независимо как свършва. Нали знаеш какво казва По:

О, секнаха днеска

и болка без жал,

и слабост, и треска

наум полудял,

животът ми, треска

наум полудял.[1]

Луси въздъхна и скърши още една съчка.

— Майка ти не можа ли да те научи и на по-весели стихове?

Лин се усмихна, но с онази бавна и тъжна усмивка, която винаги съпътстваше спомена за майка ѝ.

— Научи ме на това, което знаеше. Стебс — също. Веднъж той ми каза, че хората като мен и него не са създадени за такива времена, в които нищо не можем да променим.

— Нужен ти е враг — веднага разбра Луси.

— Да. И когато той е болестта, най-доброто ми оръжие като че ли е огънят за труповете.

— Това и фактът, че няма опасност да целунеш някого — пошегува се Луси, като я смушка в ребрата с върха на една пръчка.

— Това е по-скоро предпазна мярка, отколкото оръжие. — Лин с лекота хвана края на пръчката и с ловко движение придърпа Луси на коленете си. — А ти недей да се тормозиш дали целувам някого или не.

— Трогателно.

Луси стана и изтупа пръстта от коленете си.

— Но си права.

Лин удари кремъка, мъчейки се да изкара искра и да запали съчките.

— В смисъл?

— Виждам как се гледате с Картър напоследък и не бива да се целувате. — От разпалките се вдигна тънка струйка дим и Лин се залюля на пети. — Не му е сега времето да ставате нещо повече от приятели.

Луси се опита да не обръща внимание на топлината, която плъзна по врата ѝ до корените на късо подстриганата ѝ руса коса.

— Не съм глупачка.

— Глупостта не играе, когато едно момче скърби за сестра си и търси утеха.

— Аз не съм…

По-голямото момиче вдигна ръка.

— Само това казвам. Не задавам въпроси, просто те предупреждавам, че каквото и да става, то трябва да почака, докато не разберем повече за тази болест. Ясно?

— Ясно.

Лин я погледна в очите, после се наведе, за да раздуха огъня.

— Знам, че не сме говорили за… някои неща.

— Стебс вече ми обясни за секса, ако за това намекваш — рече Луси и топлината, която беше започнала да се стопява, бързо възвърна териториите си.

— Горкият човек.

Огънят припламна и Лин се взря в оранжевите езици.

— Какво става, Лин? Защо говорим за любов, докато изгаряме мъртвите?

— Защото ни чакат трудни времена и трябва да ме слушаш. Когато ти кажа да слезеш в сутерена и да не излизаш оттам, отиваш. Когато ти кажа да се качиш на някое дърво, тръгваш към най-високото, чуваш ли?

— Ти си притеснена.

— И още как.

Въпреки яркото слънце Луси усещаше хладината, повяваща от малкото гробище наблизо, където почиваха майка ѝ и мъртвороденото ѝ братче заедно с вуйчо Илай. Като че усетила мислите ѝ, погледът на Лин също пробяга натам. Луси се смръзна. Щом Лин се тревожеше, значи имаше истинска опасност.

Тя протегна ръка към дългата, пусната коса на Лин, цялата оплетена от вятъра.

— Седни — опита се да я придума тя, — и да оправим това разпердушинено гнездо.

— От седене полза няма — изсумтя Лин, но все пак седна.

Раменете ѝ постепенно се отпуснаха, докато Луси разплиташе възлите в косата ѝ, а после я сплете на една дебела плитка.

— Трябва да се научиш сама да го правиш.

— Не си виждам главата отзад — възрази Лин. — Трябва да я отрежа като твоята.

— Не, така ми харесва.

Луси я дръпна за плитката и Лин добродушно изписка.

— Добре, пусни ме сега! Имаме работа за вършене.

Луси задържа още малко ръката си върху косата ѝ, за да отложи с минута момента, в който трябваше отново да поемат към редицата от болни, а оттам — към ямата, в която изгаряха труповете.

— Трудно е да гледаш как си отиват дечица.

— Знам. Когато беше малка, и ти се разболя тежко. Не можах да го понеса.

— Но лекарството, което съм пила тогава, не помага на тези деца, така ли?

— Да. Баба ти каза, че то действа само срещу бактерии, а полиомиелитът се причинява от вирус. Каза, че още преди Недостига никой не е можел да лекува полиомиелит, ако вече си заразен от него.

— И сега иска да разбере откъде се е взел?

Лин се изправи.

— Май да. Да открие откъде или от кого се е заразила Мади. Междувременно не трябва да пускаме никого до езерото си.

— Е, това поне ти идва отвътре — отбеляза Луси и Лин я перна отзад.

Двете се изкачиха по брега и излязоха под припичащото пролетно слънце. Зад завоя на реката се виждаше бараката на Стебс и Вера. Зад нея лежаха болните в очакване да оздравеят или умрат. Върху лицата на някои бяха метнати одеяла. Луси спря, неспособна да направи и крачка напред.

— Няма да понеса да видя кого сме изгубили.

— От това няма да оживеят. — Лин я хвана за ръката; докосването ѝ беше по-нежно от думите. — Не забравяй кърпичката.

Тя извади своята, за да покрие носа и устата си, Луси направи същото. Двете тръгнаха между редиците с болни. Вера ги забеляза и се приближи през лабиринта от одеяла.

— Лин, съжалявам, но трябва да…

— Разбрах.

Лин се запъти към най-близкия труп.

— Кой е? — попита Луси.

— Доста починали имахме тази сутрин — каза тихо Вера. — Миртъл изгуби двете си най-малки деца.

— Ханк и Франи? — Имената им се откъснаха от гърлото ѝ, последвани от жален стон, който Луси не можа да сдържи в себе си. — Тя как го прие?

— В момента спи, цяла нощ се е грижила за тях. Нямам сърце да я събудя.

Вера дръпна Луси настрани и двете се скриха във високата трева — другаде нямаше къде да поговорят насаме.

— Още не съм казала на никого, но Алекс Хейл също почина. Както и Карълайн Боул.

— Но те бяха най-малко на възрастта на Лин! Мислех, че умират само деца.

Вера ѝ даде знак да сниши гласа си.

— Обикновено е така, затова го наричат детски паралич. Доколкото ми е известно, страшен е най-вече за децата, старите хора и слабите. Със Стебс сме от последното ваксинирано поколение. Помниш ли какво са ваксините?

— Нещо, което не ти позволява да се разболееш.

— Точно така. — Вера въздъхна и вдигна тежката си черна коса, тук-там прорязана от сребърни нишки. — Засега единственото, което можем да направим, е да отделим болните от здравите, да открием източника на заразата и да се надяваме. Преместих възрастните от другата страна на пътя, до моста. Няма смисъл децата да гледат родителите си болни. Това само ще ги уплаши. Някой трябва да им каже, че всичко ще се оправи.

— А аз какво да направя?

Вера притвори очи срещу слънцето, което вдъхваше нови сили на заразата в пациентите.

— Кажи ми, че всичко ще се оправи.

Луси видя Картър по-късно сутринта; обикаляше между болните с манерка с вода. Обичайната радост от срещата, която напоследък бе съпътствана от чувството, че сърцето ѝ се качва в гърлото, бързо помръкна при мисълта за Мади.

Очите ѝ се напълниха със сълзи и тя се извърна с гръб към него. Детето в краката ѝ вдигна очи към нея.

— Добре ли си?

Луси падна на колене до одеялото и сложи ръка на челото му.

— Адам, засрамваш ме. Аз трябваше да те попитам.

Той сви рамене.

— Ти винаги се смееш. Но не и днес.

— Не и днес. Как се чувстваш?

— Май съм по-добре — отвърна той предпазливо, като че ли изричането на думите на глас щеше да ги опровергае. — Жаден съм.

— Чакай тук.

Луси повика Картър и след секунди той беше при тях.

— Ей, млади момко, изглеждаш здрав и силен — каза той и Луси стисна очи, за да спре сълзите, които напираха при звука на гласа му.

На устните на Адам потрепна усмивка.

— Май да.

— Нека аз да я държа. — Картър погледна към Луси. — Вера заръча да не я докосват с устни, така че аз наливам право в устата им.

Луси видя, че той носи две манерки. На капачката на едната имаше знак „Х“, отбелязан с ярко тиксо.

— Какво значи това?

— Тази е за болните. Другата е моята и за хората, които няма какво да правят, освен да чакат.

Луси кимна тихо и откъсна поглед от неговия. Очите му бяха сухи, но го познаваше достатъчно, за да види болката в тях. Тя подпъхна ръце под раменете на Адам и го повдигна, за да седне. Той преглътна и затвори очи с облекчение. Луси го остави внимателно на земята.

— Почивай си — прошепна тя, като отметна кичур коса от челото му. — Мисля, че ти си от късметлиите.

— Един от малкото — добави Картър и Луси протегна ръка към неговата.

— Много съжалявам — успя да промълви, но гласът ѝ пресекна и сълзите, с които се бореше през цялото време, рукнаха по бузите ѝ и напръскаха ризата на Адам, смесвайки се с капките вода, потекла от немощните му устни.

Картър я прегърна през раменете и я притисна към себе си.

— Знам, знам — каза той също сподавено. — Но не тук, не пред децата.

Тя кимна и се отдръпна, но той не свали ръка от раменете ѝ. Допреди няколко месеца изобщо не се бе замисляла за ръцете му, но напоследък мазолите и силата на пръстите му бяха добили нов смисъл и Луси често се питаше какво ли би било усещането да я докоснат. Картър я погали с палец по бузата и избърса сълзите ѝ назад към косата ѝ. После се покашля и също се отдръпна.

— Трябва да я напълня — рече той и взе манерката. — Искаш ли да дойдеш с мен?

Двамата слязоха към реката. Обедното слънце прежуряше вратовете им.

— Адам май се оправя — каза предпазливо Луси.

— И аз така мисля. Но може да мине време. Забелязах, че възрастните се възстановяват по-бързо от децата.

— А краката им?

— Не са добре. Джеб Калкинс вече е добре, но не може да движи и двата си крака.

Джеб беше самотен баща с малък син.

— Кой ще се грижи за малкия Джеб? — попита Луси.

— Мамка му, а за големия? — Картър потопи манерката във водата. — Това е… лошо е, Луси. Ще промени всичко. Ще се превърнем в общност, в която половината възрастни са сакати, а повечето деца — инвалиди.

— Стебс винаги е бил сакат, а не личи да му пречи.

— Стебс има изкривено стъпало, което не е заздравяло добре, след като е попаднал в капан. Не е същото като да не можеш да използваш крака си изобщо.

Луси седна притихнала на брега. Това обясняваше защо Лин е толкова изплашена. Както обикновено, тя осъзнаваше бъдещите последици: как реколтата тази година ще се отрази на следващата, защо болестта сред елените означаваше, че не бива да убива млади животни, за да могат да се размножат. Болестта щеше да осакати не само хората, но и целия им начин на живот. Без здрави възрастни нямаше да могат да се отбраняват. Въпреки че заплахите отвън вече не бяха толкова чести, както преди десет години, все още имаше банди, които искаха да им отнемат най-ценното — водата.

И сега щеше да им бъде по-лесно.

3.

На другия ден дойде нова вълна пациенти. Деца лягаха на същите одеяла, освободени от братята и сестрите им, които се бяха прибрали у дома или отишли в огнените ями.

— Не разбирам — промърмори Вера, подпряла главата си с ръце, докато невиждащите ѝ очи обхождаха бележките, надраскани върху разбъркани, безформени листчета, откъснати от каквото ѝ бе попадало под ръка, докато се е грижила за болните. Но дотук нищо не я насочваше към началото, към Мади.

— Трябва да си починеш, бабо — каза Луси, седнала на пода.

Собственото ѝ тяло беше изнурено от дългите часове в грижи за пациентите, а емоциите ѝ бяха толкова изчерпани, че вече не потрепваше дори когато и най-малките телца поемаха пътя си към огъня. И Лин не изглеждаше по-добре, а косата ѝ беше посипана с фин прах от саждите на мъртвите.

— Не мога да си почивам — отвърна Вера. — Не и докато не разберем откъде се взе тази напаст. Сега само лекуваме симптомите, но не спираме болестта.

— Може би си права. — Стебс застана зад гърба ѝ и разтри раменете ѝ със силните си ръце, за да облекчи струпаното в тях напрежение. — Но в това състояние няма да разбереш нищо от тези драскулки. Почти не си спала, откакто започна всичко това.

— Това твоето дори не е сън — подкрепи го Лин. — Просто седна и подремна.

— Стар докторски навик — отговори Вера. — Радвам се, че не съм изгубила форма.

— Във форма или не, отиваш в леглото, докторе — рече строго Стебс, а Лин даде знак на Луси да излязат навън.

— Може да е имунизирана срещу полиомиелит, но това не значи, че тази епидемия няма да я убие — обясни Лин, докато двете вървяха надолу към реката. — Вера казва, че болестта се развихря в топло време. Това може се окаже само началото на епидемията, ако не разберем откъде идва заразата. И баба ти няма да заспи спокойно, докато не открие източника.

Луси намери едно място, на което високите треви бяха по-смачкани, и седна. Нажежени светкавици проблясваха по мрачните буреносни облаци, които се бяха събрали на вечерния хоризонт.

— Не е добър знак — каза тя, като посочи розовите мълнии.

Лин вдигна очи.

— Да. Няма дъжд, няма захлаждане.

От редиците с болни, скрити зад високите треви, се чу стенание.

— Справяш ли се?

— Общо взето — отвърна Луси. — Просто ми е трудно, защото си мислех, че вече отминава.

Видът на Адам и безжизнения му крак, провиснал покрай хълбока на баща му, който го отнесе на ръце, не излизаше от ума ѝ. Момчето беше оцеляло, но кой можеше да каже какво го очаква в този свят, в който живееха?

— И аз мислех така. Даже се канех да угася огньовете.

— Доста оптимистично от твоя страна.

Лин изсумтя, както винаги, когато Луси я дразнеше, но суровата линия на устните ѝ омекна.

— И глупаво.

— И тази нощ ли ще спиш тук?

Лин погледна в далечината към комина на общия им дом, който едва се виждаше във вечерния сумрак. Въздъхна:

— Тук имат нужда от нас.

После отъпка малко трева и легна.

— Заспивай — нареди тя безцеремонно и се обърна на другата страна. Плитката ѝ беше почерняла от сажди.

Луси я замери с буца пръст.

— Трябва ти баня.

— А ти трябва да вървиш по дяволите, за да мога да поспя! — сряза я Лин, но дори в тъмното си личеше, че се усмихва.

Бащата на Адам така и не стигна до дома си на върха на хълма. Един ездач го намери, воден от пресипналите викове на момчето. Адам се върна при Вера, яхнал коня пред непознатия, а баща му — подпрян на гърба му. Стебс свали безжизненото тяло на Девън, а Луси помогна на Адам да слезе.

— Какво е станало?

Долната устна на Адам потрепери, но той успя да сдържи сълзите си.

— Татко се умори, докато ме носеше. Каза, че трябва да спре и да си почине. На мен ми се доспа, а когато се събудих, той седеше по много странен начин и не можеше да се изправи. Дълго виках, но никой не идваше.

— Аз ги намерих — обади се непознатият ездач. — Чух виковете на момчето. Звучеше като ранено животно. Останах адски учуден, когато открих мъж и дете.

— Благодарим ви — каза Стебс. — Много хора биха подминали.

— Или нещо по-лошо — призна мъжът.

— Може ли някак да ви се отплатим? Да ви предложим нещо за пиене?

Луси замръзна. Водата беше като злато и никога не се даваше на непознати просто така. Мъжът погледна към Девън.

— Не се обиждайте, но няма да пия от вашата вода.

— Няма проблем. — Стебс кимна учтиво и ездачът продължи по пътя си, нетърпелив да увеличи дистанцията между себе си и тях.

Стебс се обърна към Луси, която още държеше Адам в ръце.

— Можеш ли да го настаниш някъде? Аз ще се заема с Девън.

— Какво ще кажете, господине? — обърна се Луси с престорена веселост към Адам. — Искате ли да си устроим лагер под звездите?

— Може ли да отида в къщата на лечителката?

— При баба ли? — Луси се отправи към бараката с лекото телце на Адам в ръцете си. — Защо искаш да отидеш там?

— Тя и преди ми е намествала крака. Помислих си, че и сега може да го оправи.

Луси преглътна тежко.

— Миличък, никой ли не ти каза, че вече никога няма да можеш да използваш този крак? Увреден е завинаги.

Адам сви рамене.

— Татко казва, че не пречи да се пита. Най-лошото, което може да стане, е да ти кажат „не“.

Вера вдигна очи, видяла Луси да влиза с товара си в ръце.

— Девън се е разболял, докато го е носел към къщи — обясни Лин, докато оставяше момчето на леглото.

— Къде е той?

Вера скочи от масата, на която отново бяха разпилени листчетата с бележки. Всеки нов пациент означаваше нова информация и тя не искаше да губи и секунда време.

— Стебс го настани при болните.

— Как е успял да стигне дотук с Адам?

Луси подпря гърба на момчето с възглавници.

— Един мъж с кон ги намерил и ги докара дотук.

— А къде е този мъж сега?

— Тръгна си, щом видя какво става тук.

— Стебс го е пуснал да си тръгне!

Уплахът в гласа ѝ прикова вниманието на Лин. Тя вдигна очи и видя баба си пребледняла, стиснала юмруци.

— Да, защо?

— Ако го е прихванал от Девън, ще зарази всеки, когото срещне. Или ще умре сам някъде.

Луси погледна малкото момченце в леглото, което стрелкаше с уплашени очи ту едната, ту другата.

— Да се надяваме, че не го е прихванал.

— Като гледам колко бързо се разпространява, по-добре да се надяваме да умре сам.

Наложи се Картър и Луси да съобщят новината на съпругата на Девън. Семейството живееше на един далечен хълм, защото недоверието на Абигейл към хората стигаше по-далеч дори от това на Лин. Тя предпочиташе да рискува на възвишението, откъдето можеше да вижда ясно всичко наоколо и да наблюдава кладенеца си, а наблизо да няма други къщи.

Луси се тътреше по склона, а мускулите на прасците ѝ горяха.

— Не знам как Девън би могъл да стигне до дома си с Адам на ръце, даже и да беше здрав — изпъшка тя.

Картър изтри потта от челото си.

— Сигурен съм, че си има основания, но е адски неудобно за другите.

— Лин казва, че има право да живее тук, щом така иска.

— А ти какво казваш?

Луси се препъна в един клон и изруга.

— Аз казвам, че не може да очаква да дотичаме, ако дори не можем да я чуем, когато извика за помощ. — Тя се свлече на земята, останала без дъх. — Съжалявам, трябва да спра.

Дългите дни в грижи за болните бяха изцедили силите ѝ. Картър приседна до нея, облегнат на един дебел дъб.

— Бездруго не бързам да стигнем. Двамата с теб не сме от любимците ѝ.

Една от по-грубите шеги на Луси някога беше да сменят ценното новородено теленце на Абигейл с плюшена играчка. Наказанието беше сурово — Лин я накара да мъкне вода от езерото цял месец — но смехът си струваше.

Луси завъртя очи.

— Мисля, че за да си любимец на Абигейл, трябва да имаш кръвна връзка с нея, така че не се и опитвам. Освен това никой не пострада.

— Ти си все същата дивачка.

Картър потърка коляно в нейното.

— А ти си калпазанин — отвърна тя на жеста му.

— Помниш ли, когато тримата с Мади спахме в сеното ѝ, за да видим физиономията ѝ, когато дойде сутринта в хамбара? — продължи Картър през смях. — А Мади не знаеше, че там има котенца, докато едно от тях не скочи отгоре ѝ? Оказа се, че в билковия сапун, който баба ти ѝ подари за рождения ѝ ден, имало котешка трева.

— Кълна се, не знаех — засмя се Луси.

— Може, но определено знаеше, че има само едно котенце в косата ѝ, а започна да крещиш за прилепи и тя пощуря от ужас. После се опитахме да я накараме да млъкне, но все пак Мади успя да събуди бебето Адам чак в къщата.

— Да… — Усмивката на Луси помръкна. — Помня.

Сега Мади беше мъртва, а бебето, което бяха разплакали онази нощ, беше сакато момченце, чийто баща можеше да не дочака залез-слънце.

Картър също замълча. И неговите мисли се върнаха в настоящето. Той се изправи и ѝ подаде ръка.

— Хайде, да приключваме с това.

Абигейл не отвори при първото почукване. Картър потропа отново, но в къщата не се чуваше никакво движение. Той вдигна юмрук, за да удари по-силно по вратата, но се спря.

— Възможно ли е да се е разболяла и да е умряла?

Луси отстъпи назад и огледа обраслия двор.

— Съмнявам се. Градината е полята наскоро, кравите са спокойни и чакат да бъдат издоени. Тя е вътре. Просто не иска да говори с нас.

— Тогава по-добре да я накараме — отвърна Картър и заблъска с двойна сила по вратата.

Луси слезе на двора и погледна нагоре към втория етаж на старата къща. Една от завесите бързо се върна на мястото си.

— Там е, горе — каза тя на Картър, а после добави на висок глас. — Абигейл, аз съм Луси от къщата до езерото. Трябва да излезеш, за да поговорим.

Картър също отиде при нея.

— Абигейл, става дума за сина ти. Слез или ще си тръгнем и няма да разбереш какво е станало.

През отворения прозорец се донесе тънък глас:

— Ако е мъртъв, не искам да знам.

Картър въздъхна.

— Не е мъртъв. Ела тук.

Чуха се стъпките ѝ, когато се отдръпна от прозореца, и след още няколко минути входната врата се открехна и отвътре надникна дребна женица с чорлава руса коса.

Луси се постара да извика на лицето си най-хубавата си усмивка, която понякога успяваше да разтопи даже и Лин.

— Трябва да поговорим за Девън.

— Не казахте ли, че е за Адам?

— И за него също — пристъпи напред Картър.

— Стойте си там — каза остро Абигейл с неочаквано силен глас. — Чувам ви прекрасно и от двора.

— Добре. — Картър бавно се върна при Луси. — Мисля, че има оръжие — каза той тихо.

— Че кой няма? — въздъхна Луси, а после се обърна към Абигейл. — Дойдохме да ти кажем какво става с мъжа ти и момчето ти. Можеш да оставиш пушката.

Абигейл излезе на верандата с пушка в ръка, макар и насочена към земята.

— Казвайте, каквото искате, без значение какво държа в ръцете си.

— Малко е неучтиво — отбеляза Луси, но Картър я изгледа мрачно и тя си затвори устата.

— Нищо неучтиво не правя. Неучтиво е да нахлуваш в хамбарите на хората и да им правиш номера.

— Много хора се разболяха, Абигейл — побърза да каже Картър. — Девън — също.

Жената се взря в двамата тийнейджъри пред себе си и между очите ѝ се появи бръчка.

— Адам е болният. Девън го заведе при вашата лечителна, за да го оправи.

— Тя се опита, Абигейл — отвърна Луси с натежал от емоцията глас, — но тази болест не е обикновена треска. Казва се полиомиелит, или детски паралич, и Адам… той е добре, но…

— Осакатя — довърши Картър вместо нея. — Нищо не може да се направи.

Абигейл стисна устни.

— А Девън? На него какво му е?

— Същото. Не е добре, Абигейл. Трябва да дойдеш с нас, да отидеш при съпруга си.

— Така ли мислиш? Та всички да зяпат жената, слязла от хълма?

Луси погледна към Картър, но той я стисна за китката да мълчи.

— Идвате тук и ми казвате, че мъжът ми, който никога не се разболява, е болен, а момчето ми, което вчера си беше добре, днес вече е инвалид. А на вас двамата нямаше да ви повярвам, ако ще да бяхте казали, че вали, и главата ми да беше мокра от капките.

Тя щракна петлето и тръгна към тях.

Картър застана пред Луси.

— Дойдохме да предадем съобщение — каза той, — и вече го направихме. Сега си тръгваме.

— Дойдохте да ме направите на глупачка — просъска Абигейл. — Девън не е болен от нищо, освен от похот, като гледа онази жена, която се нарича твоя майка, малката. Искате да ме направите за посмешище, да сляза долу, че да видя какво наистина го бави там?

Картър заотстъпва назад, избутвайки Луси зад себе си.

— Долу никой не се смее, Абигейл. Гарантирам ти.

— Хайде тогава! — Тя замахна с пушката към тях. — Слизайте бързо и кажете на мъжа ми да се връща и да доведе сина ми. Знам, че е цял-целеничък и че е добре, а вие сте лайна.

Гласът ѝ пресекна на последната дума и тя се прибра в къщата, затръшвайки вратата след себе си. Картър и Луси заслизаха по стръмния склон към гората, следвани от риданията на Абигейл.

— Тя наистина ли мисли, че ще си съчиним подобна история, за да я накараме да слезе само заради майтапа? — попита Луси.

— Трудно е да се каже. — Картър задържа един клон, за да може Луси да мине. Тя се усмихна на себе си: само преди година щеше да го пусне, за да я перне през лицето. — Но не позволявай някаква си смахната да развали деня ти.

— Не, тази работа ще свършат труповете.

Картър се засмя и неочаквано я хвана за ръката.

— Напомни ми никога да не търся утеха от теб.

Тя понечи да се извини, но той махна с ръка и двамата продължиха напред с преплетени пръсти. Вървяха надолу по реката към бараката на Вера, без нито единият да отбележи факта, че се държат за ръце, и колко нормално им се струва това.

Щом стигнаха до поляната пред бараката, Луси го пусна. Чуваха ясния глас на Лин.

— Дано да си сигурна — казваше тя. — После няма как да си вземеш думите назад.

— Нещо става — прошепна Картър.

Вратата беше открехната и Луси виждаше Вера, прегърбена над бележките си, със замъглени от умората очи.

— Сигурна съм — каза тихо тя.

Луси колебливо почука на отворената врата.

— Прекъсваме ли нещо?

Стебс поклати глава.

— Не. Влезте вътре. И двамата. И затворете вратата след себе си.

Луси едва успя да закачи простата кука с треперещата си ръка. Стебс ставаше толкова сериозен само когато положението беше наистина страшно.

Тримата възрастни се спогледаха. Тежкото им мълчание смазваше сърцето на Луси повече от каквито и да било думи.

— Какво има? Какво става?

— Кой ще му каже? — попита Лин, като погледна към Вера и Стебс.

— Какво да ми каже? — Картър хвана ръката на Луси, въпреки че възрастните гледаха.

Вера се покашля.

— Разглеждах бележките си и се опитвах да открия източника на епидемията. Помните, че имаше затишие, а после ни връхлетяха повече болни, отколкото с първата вълна.

— Като братята и сестрите на първите — отвърна бавно Луси. — Предаваха си го един на друг.

— Обаче не — възрази Вера. — И аз така си мислех, но после си дадох сметка, че инкубационният период не съвпада. Ако пациентите от втората вълна се бяха заразили от първите, симптомите щяха да се проявят по-рано. А те се проявиха едва след като братята и сестрите им бяха вече оздравели.

— Или починали — добави Лин.

— Инкубационен период? — Картър погледна към Стебс. — Какво значи това?

— Това е интервалът от време между момента на заразяване с вируса и действителното разболяване. Втората вълна са се заразили след идването си при нас.

— Значи са го прихванали тук — каза Луси. — Не е чудно, тук беше претъпкано с болни.

Вера поклати глава.

— Не, миличка. Ние се погрижихме да няма контакт между здравите и болните. Първото правило за овладяването на заразата е карантината.

— Хората нарушават правилата, бабо.

— Ако бяха един-два изолирани случая, щях да се съглася. Но всички хора от втората вълна преди това са били тук. Значи някой е разнасял вируса между двете групи.

— О, боже. — Лицето на Картър побеля. — Бил съм аз, нали? Объркал съм двете манерки.

Луси усети как пръстите му изстиват в нейните.

— Не би го направил — каза тя твърдо. — Не би допуснал такава грешка.

Стебс се приближи и сложи ръка на рамото му.

— По-добре да седнеш, синко. Има и още.

Той го отведе към свободния стол срещу Вера.

— Луси, ела при мен — нареди ѝ Лин.

Момичето се скова от негодувание; всички мускули в тялото ѝ я тласкаха към Картър, но Лин не ѝ даде възможност да спори.

— Той не би направил подобно нещо — възрази яростно Луси, застанала до Лин до стената. — Достатъчно умен е.

— Не е водата — прекъсна я Вера. — Казах ви, че има различни видове полиомиелит и как те засягат хората.

— Да. Някои се парализират, като Адам. Някои само вдигат температура и после се оправят. А някои умират, като сестра ми — отвърна Картър.

— А някои дори не разбират, че са се заразили.

Луси внезапно прозря смисъла в тежките думи на Вера и сърцето ѝ се сви.

— Не. — Думата с мъка се отрони от стиснатите ѝ устни. — Той не е болен.

Погледът на Картър скочи с видимо объркване към нея.

Вера протегна ръце над масата и улови дланите му.

— Много съжалявам. Опитах се да намеря друг отговор, но само така всичко си идва на мястото. Сестра ти беше първата, а всички хора, които дойдоха след това, бяха контактували с вас. Втората вълна дойде в такъв момент, че заразата със сигурност идваше оттук. А ти беше този, който се движеше между болните и здравите, носеше вода и предаваше съобщения.

— Можеш ли… има ли начин да се каже със сигурност? — попита Картър. Гласът му беше по-силен от треперещите ръце.

— Не и без да видя клетките в кръвта ти. Мога да съдя само по хронологичните данни и пресичащите се пътеки — отвърна Вера.

— Значи е възможно да грешиш — обади се Луси.

— Възможно е — призна Вера, без да сваля очи от Картър. — Но това би ме върнало в началото на търсенето. Затова трябва да ми кажеш: имало ли е момент, в който не си се чувствал добре, преди Мади да се разболее?

Картър поклати глава, неспособен да каже и дума. Стебс застана зад гърба му и сложи ръце на раменете му.

— Важно е, синко. Помисли добре и бъди честен.

— Не си имал температура? Или мускулни спазми?

— Не, нищо.

— А главоболие?

Картър затвори очи.

— Мамка му — промълви той бавно и тихо, осъзнавайки обречеността на думите си. — Да. В деня, в който щяхме да плуваме в езерото, ме цепеше глава, но въпреки това отидох. — Той отвори очи и погледна Луси. — Защото исках да те видя.

От стегнатите ѝ гърди се откъсна тих вик, последван от ридание. Тя се опита да иде при него, но Лин я хвана с железните си ръце. Не успя да го утеши, когато той отпусна глава на масата и заплака заради смъртта на сестра си, която сам бе причинил, и слабите му рамена се тресяха от неравното дишане, а сълзите му мокреха бележките на лечителката. Вера и Стебс правеха каквото можеха: недосегаемите стояха до заразените, невинните гледаха от сенките.

4.

— Не можеш да го видиш отново, Луси. Съжалявам — каза Лин.

Луси седеше на леглото си в дома, в който живееха заедно с Лин, а сърцето ѝ туптеше едва доловимо. По стените играеше пламъкът, дояждащ фитила на маслената лампа върху нощното ѝ шкафче. Лин седеше в края на леглото.

— Сериозно говоря. Това не е игра. Знам, че си се измъквала един-два пъти, но сега не може. Няма да ти позволя.

Луси кимна механично. В съзнанието си тя продължаваше да вижда ридаещия Картър, докато Лин се опитваше да я отскубне от заразените му сълзи.

— Какво ще стане с него? — попита сподавено.

— Не мога да ти кажа — отвърна Лин. — Баба ти и Стебс споменаха, че ще наминат. Тогава можеш да ги питаш.

— Не е честно.

Устните на Лин се изкривиха в горчива усмивка.

— Кое е?

Луси отново избухна в плач и солената вода остави пресни следи върху подпухналите ѝ бузи. Лин я хвана за ръката и я стисна.

— Не, не е честно, мъниче. Картър не е сторил нищо, с което да заслужи да се разболее. А мисълта, че е убил сестра си и е донесъл смърт и изкривени крайници на толкова хора, сигурно е непоносима.

— Не знам как ще издържи. — Страхът на Луси премина в паника. — Ами ако… ако…

Призракът на самоубийството, смъртта, която собствената ѝ майка беше избрала, не беше непознат в техния мрачен свят.

Лин поклати глава.

— Не мисля, че е такъв човек, и не го казвам само да те успокоя.

На входната врата се потропа силно и звукът отекна дори на втория етаж, където седяха. Ръката на Лин се стрелна към хълбока ѝ и Луси се досети, че носи пистолет.

— Вероятно е баба ти — каза Лин, въпреки че гласът ѝ беше напрегнат заради другите възможности. — Стой тук.

Тя излезе от стаята, а Луси избърса засъхналата сол и мокрите сълзи от бузите си. Долу се чуха приглушени гласове. Долови провлачения бас на Стебс и успокояващия тембър на Вера. По стълбите се приближиха три чифта стъпки и Луси удължи фитила на лампата. Огънят припламна и освети лицето на баба ѝ точно когато влезе в стаята. Бръчките ѝ изглеждаха по-дълбоко врязани отпред, а очите ѝ бяха хлътнали от умора.

— Как си, миличка? — попита тя и притисна Луси в прегръдките си.

— Добре съм — отвърна дрезгаво Луси. — Как е Картър?

— Имахме дълъг разговор — отговори Стебс, облегнат на стената. — Сега спи у нас.

Лин се подпря на шкафчето на Луси.

— Горкият. Говорихте ли с майка му?

— Да — каза Стебс някак неловко и стрелна Вера с очи. — Да, говорихме.

Вера улови ръката на Луси и погледна към Лин.

— Момичета… трябва да поговорим.

— Защо? Какво ще стане с Картър? — Луси отскубна ръката си. — Какво става?

— Картър е болно момче — отвърна Стебс. — Той не бива да има контакти с други хора.

— Колко време?

— Там е работата, че баба ти не знае със сигурност.

Вера отново посегна да хване ръката на Луси, но момичето я дръпна.

— Какво значи това?

Баба ѝ въздъхна.

— Миличка, трябва да разбереш. Когато учех в медицинския факултет, полиомиелитът беше почти ликвидиран. Това означава, че на практика вече не съществуваше. Не учехме много-много за него.

— И едно от нещата, които не си учила, е колко дълго може да я пренася човек. Това ли искаш да кажеш? — попита Луси.

— Да — призна Вера. — Картър може да е преносител една седмица, един месец или завинаги. Просто не знам.

— Отидох да взема майка му и я заведох у дома, за да ѝ обясня ситуацията — добави Стебс. — Казах ѝ, че синът ѝ трябва да замине.

Луси притисна една възглавница до гърдите си. Отрицанието раздираше вътрешностите ѝ.

— Не, не можеш да го направиш! Не можеш да го прогониш само защото в тъпия колеж не са ви научили на нещо. Не е честно и ти го знаеш.

— А какво е честно, мъниче? — попита Стебс. — Да му позволим да остане? Да не казваме на хората, че е болен, и да го оставим да зарази и други?

— Стебс е прав, Луси — каза Вера. — Нищо друго не ми хрумва.

— Но ако е само една седмица или месец, както сама каза? Какво ще правим тогава? Той ще си е тръгнал и никога няма да се върне, защото ти си сгрешила.

— Така е — съгласи се Вера. — Но какво ще правим, ако поемем риска и му позволим да се върне, а хората пак започнат да се разболяват? Какво ще им кажем тогава?

— И после какво? — продължи Стебс. — Ще пробваме отново и ще кажем на следващата вълна от болни, че имат лош късмет, а ние пак сме сбъркали? — Той поклати глава. — Знам какво изпитваш към момчето, но много говорихме и това е единственият начин, който е добър за всички.

— Освен за Картър — каза сухо Луси.

— За Картър щеше да е най-добре изобщо да не се бе случвало, но това вече е в миналото.

— Лесно ти е да говориш така — отвърна Луси, заваляйки думите от ярост. — Ти не можеш да се разболееш.

Лицето на Стебс изстина заедно с гласа му.

— Нищо лесно няма в тази работа, хлапе. И понятие си нямаш.

Лин наостри уши.

— Какво значи това? — Стебс отклони поглед от нея и тя се обърна към Вера. — Какво не ни казвате?

— Има още една възможност, която не споменах пред Картър — призна възрастната жена.

Сърцето на Луси подскочи. Възможност значеше надежда.

— Каква е тя?

Вера успя да хване ръката ѝ и този път не я пусна. Усмихна се тъжно и каза:

— Може да си ти.

— Аз? — попита Луси тихо, долепила ръка до сърцето си, сякаш ударите му бяха сами по себе си опровержение. — Може да съм аз?

— Не си ти — процеди Лин и тръгна към Вера. — Проклета да си за тези думи!

Стебс я хвана за рамото и я дръпна назад.

— По-спокойно. Гневът не помага.

— Нито говоренето на глупости.

— Не бих си го помислила, още по-малко бих го казала, ако нямаше вероятност да е вярно — каза Вера. — Тя се движеше между болните точно колкото и Картър. Беше и с Мади. Не мога да обрека него, без да съм говорила с нея.

Лин се отскубна от хватката на Стебс и изрита стената, но не каза нищо. Вера се обърна към Луси.

— Миличка, почувствала ли си нещо? Главоболие, треска, болки в гърба? Изобщо да си усетила нещо необичайно, преди Мади да умре?

Луси бавно поклати глава, мислейки трескаво за дните и часовете преди смъртта на приятелката си.

— Не… не мисля.

През ума ѝ премина образът на Мади: присвита на кълбо от болка под завивките, мъртвото ѝ тяло в дъното на ямата. Пое си пресипнало въздух и в мислите ѝ нахлу немощната усмивка на Адам редом с прегърбеното тяло на Картър, който плачеше за участта си на масата на Вера.

— Кажи, че не съм аз, бабо — примоли се тя, стиснала толкова силно ръката на Вера, че късо подрязаните ѝ нокти оставиха малки полумесеци, които се напълниха с кръв. — Кажи ми, че не съм го причинила аз.

Вера я погали с меката си хладна ръка по косата.

— Не мога да го кажа със сигурност. Съжалявам.

Луси се свлече върху нея и зарови глава в скута ѝ, разридана също като Картър, останала без надежда, без нищо, освен болка. Вера прегърна внучката си и също заплака.

— Какво значи всичко това? — попита Лин със стиснати устни.

— Затова сме дошли да говорим, дечко — отвърна Стебс.

Луси докосна гърлото си, изгорено от глътката уиски, която Лин ѝ даде. Представи си как огнената течност удавя вируса, който може би обикаляше във вените, как спиртът пречиства кръвта ѝ. Ала не беше толкова лесно.

Бяха се преместили в кухнята по настояване на Вера. Тя изми лицето на Луси и сложи студена кърпа на подпухналите ѝ очи, а Лин и Стебс се спогледаха и отвориха бутилка уиски за всички. Луси за първи път вкусваше алкохол и неволно изплю част от първата си глътка, но Вера не позволи на Лин да избърше пръските.

— Не вярвам, че е тя — заяви Лин за пореден път. — Момчето призна, че е имало главоболие в деня, преди сестра му да се разболее. Трябва да е той. Аз прекарвам много време с Луси, а не съм се заразила.

— Вероятно си права — съгласи се Вера, — но има и други фактори, които трябва да се вземат предвид.

— Какви например? — попита Лин.

— Когато доведох майката на Картър в бараката, за да ѝ съобщя новината, тя изпадна в умопомрачение — разказа Стебс. — Свлече се на пода, заскърца със зъби… Ако не беше Вера, сигурно щеше да нарани себе си, което не беше особено полезно.

— Моника никога не е била от полезните — отбеляза Лин.

Стебс поклати глава.

— Щом я успокоихме, ѝ обяснихме, че момчето ѝ трябва да замине. Той прие новината по-добре от нея, това мога да кажа. Тя пак изпадна в истерия, повтаряше, че е изгубила дъщеря си, а сега ние отнемаме и сина ѝ. Вера ѝ напомни, че винаги може да тръгне с него.

— А тя какво отговори? — попита Луси.

— Каквото можеше да се очаква — отвърна Вера. — Не.

— Отрязала го е? — не повярва Лин.

— Тя не е от силните хора — каза Стебс. — Ако беше решила да го последва, щеше да му бъде повече в тежест, отколкото в помощ.

Луси си представи бедния Картър, застанал в ъгъла на бараката, докато майка му се отказва от него заради собственото си удобство.

— Може би — съгласи се тя, — но сега ще бъде сам.

— А ние какво общо имаме с това? — продължаваше да не разбира Лин.

— Когато казах на Моника защо подозираме, че синът ѝ е заразил втората вълна от жертви, тя стигна до същия извод като мен — обясни Вера. — Тя знаеше, че двамата с Картър сте работили заедно по време на епидемията.

— Значи тя знае, че може и да е Луси — изпревари я Лин, — и няма да си мълчи, ако вие изритате сина ѝ.

Стебс кимна.

— Моника е страхливка, но не е глупава.

Топлината от уискито беше поуспокоила малко Луси и изтощена от дългите часове плач, беше изпаднала в ступор, унесена от разговора на възрастните. Последните думи на Лин обаче пронизаха топлината като със студено острие и я изпълниха със страх.

— И ще каже на хората, че аз също съм болна? И нас ли ще изгоните?

— Не знам какво да правим, миличка — призна Вера. — Но да, много вероятно е Моника да започне да разправя, че и ти може да си източникът. Което означава няколко неща: хората ще очакват да постъпим с теб по същия начин като с Картър и ако не го направим…

— Ако не го направим, това ще раздуха бездруго разбуненото гнездо на оси — довърши Стебс. — Много хора скърбят, но когато това отмине, ще искат да разберат защо близките им са умрели. И ще имат нужда от някого, върху когото да хвърлят вината.

— Дори да останете, ще бъдете в опасност — добави Вера.

— Мислите, че ще ми направят нещо лошо?

— О, да — отвърна Лин. — Колкото и да не ми се иска да се съглася. Ако решат, че така ще спасят себе си или близките си, веднага ще ти се нахвърлят. Хората са безмилостни животни. Отдавна не си виждала на какво са способни.

— Лин е права — потвърди Стебс. — А Моника е ранено животно, готово да захапе при всяка заплаха. В момента заплахата сме ние.

Лин посегна към пистолета си.

— Ако ѝ затворя устата, няма да може да хапе.

— Няма да го допусна, Лин — намеси се Вера. — Освен това така ще решиш само половината от проблема.

— Каква е другата половина?

Стебс я погледна изпитателно.

— Няма да ти хареса това, което ще чуеш, но не ме бий, става ли?

Лин присви очи и Луси обърна внимание, че не му отговори.

— Днес Абигейл слезе от хълма — продължи предпазливо Стебс, без да откъсва поглед от Лин.

— Мамка му — изруга Луси. — Забравих да ти кажа.

Лин свъси вежди.

— Какво?

Вера сложи ръка на напрегнатото ѝ рамо.

— Тя явно смята, че вие двамата с Девън имате, хм…

— За бога — намеси се Стебс. — Мисли, че ти го задяваш.

Лицето на Лин пламна.

— Тя мисли, че съм… със… — Лин заекна и очите ѝ се разшириха. — Е, не съм.

— Колкото и да се радвам да го чуя, не мисля, че тя ще ти повярва.

— Защо?

— Лин — подзе меко Вера, — някои хора са…

— Иска да каже, че Абигейл е чукната в главата — довърши Стебс вместо нея. — Убедена е, че спиш с мъжа ѝ, и никаква истина не би могла да я разколебае.

— Накарайте Девън да ѝ обясни — предложи Луси, гледайки занемялата Лин. — Тя го обожава. Ако и той потвърди, че няма нищо такова, ще му повярва.

— Девън почина тази сутрин — рече тихо Вера.

— И сега няма кой да отрече, освен тази, която обвинява, а Абигейл е полудяла от мъка…

— Тя и преди си беше луда.

— Ще вземе пушката и ще те намери — предупреди Стебс.

Лин сви рамене.

— И аз имам пушка.

— Освен това се обзалагам, че стреляш по-добре — подкрепи я Луси.

— Знаем, че стреляш добре, но това ли е планът? — попита Стебс. — Да се качиш отново на покрива и да стреляш по всеки, който припари наблизо? Такъв живот ли искаш за Луси? Като твоя едно време? Да се криете в сутерена и да дебнете от покрива? Да не смеете да се заговорите с някого от страх, че може нещо да ви вземе?

Лин преглътна тежко; личеше си, че вътрешно се разкъсва. Майката на Лин яростно бе бранила езерото от всеки, който дръзнеше да пие от него, бил той животно или човек. Езерото и къщата бяха целият свят за Лин, докато не бе станала на възрастта на Луси. Едва когато майка ѝ загина, а самата Лин беше ранена, тя се видя принудена да потърси помощ от Стебс; в противен случай всичко щеше да продължи постарому. Да бъде жива, но сама.

— Не — каза бавно Лин. — Не бих ти го причинила, Луси. Това не е живот, а и ти не си създадена за такова нещо.

— Мога да го направя! — отвърна Луси, въпреки че изстиваше само при мисълта да живее в изолация. — Само кажи. Не искам да се отказваш от всичко заради мен.

— Мъниче — отговори тъжно Лин, — така правят истинските майки.

* * *

Вцепеняващият ефект на алкохола явно беше обхванал целия ѝ мозък: другояче не можеше да се обясни хладнокръвието и спокойствието, с които Луси приготви една раница само с най-важните си вещи. Ръката ѝ се поколеба над Червения куч — плюшеното животинче, подарено ѝ от Лин като първи знак, че сърцето ѝ е омекнало за малкото момиченце, което бе приютила в дома си.

— Може би не бива — каза пресипнал глас от вратата.

Луси се обърна и видя Стебс.

— Той е бил на Лин, когато е била малка — възрази тя, като притисна Червения куч до гърдите си. — Не мога да го оставя.

Стебс влезе в стаята и внимателно взе кученцето от ръцете ѝ. Взря се в черните мънистени очички и като че ли видя там нещо повече от плюшена играчка. После се покашля.

— Защо не го оставиш при мен? Ще ти го пазя.

Луси кимна, макар да знаеше, че това е от онези напразни обещания, които се дават на децата, за да ги успокоят.

— Да, добре — промълви тя и избърса сълзите, които се стичаха от крайчетата на очите ѝ.

— Ела, моето момиче — каза той и я притисна в обятията си, та да може тя за последно да поплаче в ръцете му, вдишвайки силния му мирис, дъхащ на гора и вода.

Лин гледаше мрачно и замислено рафтовете с пречистена вода в мазето. Когато чу стъпките на Луси, вдигна очи към нея.

— Готова ли си?

— Да, оправих багажа си.

— Не е същото. — Погледът ѝ се върна към шишетата. — Проблемът с водата — каза тя сякаш на себе си, — е, че тежи адски много.

И двете добре бяха научили този урок след дългите години мъкнене на кофи от езерото, с които пълнеха резервоарите в хамбара.

— Така е — съгласи се Луси.

— Не можем да носим достатъчно, за да изкараме дълго. Но не можем и да разчитаме, че водата, която ще намираме по пътя, ще бъде годна за пиене. Ако въобще някой ни допусне до нея…

Тя замълча. Затруднението беше очевидно.

— Да взема ли магическите си багети?

С помощта на раздвоената си пръчка Луси беше намерила вода за много семейства в общността, но винаги го правеше тайно и приписваше откритието на Стебс. Тази ѝ дарба беше едновременно благословия и проклятие. Тя можеше да спасява животи или да бъде доживотен белег за човека като ценност в една общност, в която парите вече нямаха значение. Онези, които умееха да намират вода, винаги работеха тайно, защото се бояха, че умението им може да им донесе окови и безпощаден господар.

— Вземи ги — реши Лин. — Не съм доживяла досега, за да умра от жажда по пътя.

— Глупаво би било да ги оставим — съгласи се Луси.

— Глупаво би било да ги използваме. Взимаме ги само за краен случай. Запомни го.

Луси кимна и приседна на стъпалата, загледана в Лин, която не можеше да се откъсне от водата. Тя погали шишета с пръсти и въздъхна.

— Сбогуваш ли се? — подкачи я Луси.

— С кого другиго да се сбогувам, освен със Стебс и Вера? — печално се усмихна Лин.

— Има и други хора, които те харесват, но ти не им позволяваш.

Лин нарами собствената си раница.

— Май моментът не е подходящ да започвам — отвърна дрезгаво Лин. — Ти сбогува ли се?

— Да — едва изрече Луси с буцата, заседнала в гърлото ѝ.

Лин я погледна изпитателно.

— Ако не си го направила както трябва, давай пак!

— Нали не мислиш, че някога ще се върнем тук?

— Това няма значение. Оставяме след себе си една стара жена и сакат мъж насред вълна от епидемия. На ръцете им висят куп безпомощни деца, а половината възрастни наоколо нямат по четири работещи крайника. Ще се сбогуваш и ще го направиш, както трябва, защото или ние ще загинем, или те.

Луси кимна, но когато се опита да каже нещо, гласът ѝ бе сподавен от емоцията. Години наред езерото и семейството ѝ бяха нейният свят, бавно изпъстрящ се с нови лица на хора, потърсили сигурност в тяхната общност. Животът ѝ беше начертан: мъж, дом, кладенец, деца. Сега всичко това беше разрушено от невидим враг, срещу когото не можеше да се бори.

— Ами ако… ако наистина съм аз, Лин? Ако всички тези деца и възрастни са умрели и осакатели по моя вина?

Лин мигом коленичи пред нея и стисна толкова здраво лицето ѝ в шепи, че кожата ѝ се опъна.

— Чуй ме добре! Аз те познавам, разбираш ли? Знам какво има под кожата ти, под костите и в кръвта ти, и знам, че ти никога не би могла да навредиш на някого. Знам го със сигурност, с такава сигурност, с каквато знам, че слънцето ще изгрее утре пак там, където е изгряло днес. Чуваш ли?

— Чувам — промълви Луси.

Щом Лин, която не вярваше в нищо, вярваше в нея, нищо повече не ѝ бе нужно.

Лин пусна лицето ѝ и приглади късите руси кичури назад от челото ѝ.

— Ако искаш да кажеш нещо на Картър, той е още при Вера и Стебс.

Луси не можеше да повярва.

— Наистина ли?

— Не бива да те пращам там, но знам какво означава да нямаш шанс да се сбогуваш. Но стой далеч от него, колкото и да ти е трудно.

— Добре — кимна сериозно Луси, обзета от странна смесица от възбуда и страх. Искаше да види Картър, толкова силно жадуваше за това, че коремът ѝ сякаш падна в коленете, а сърцето скочи в гърлото ѝ. Ала вълнението ѝ беше помрачено от тъга, от съзнанието, че каквото и да си кажат, това ще бъдат последните им думи.

— Върви — каза Лин, обърнала гръб на шишетата с вода. — Върни се до час. Тръгваме веднага щом съмне.

5.

Високата трева беше мокра от нощната роса и джинсите на Луси подгизнаха, докато се промъкваше тихо към къщата на Вера до реката. Болните още лежаха на редици между дърветата по брега, завити плътно с одеяла покрай прегърбените рамене. От другата страна на бараката в също такива редове лежаха здравите, на безопасно място от пострадалите си близки.

В бараката гореше свещ и Луси видя сянката на Вера до прозореца. Почука лекичко на стъклото и баба ѝ отвори вратата.

— Приготви ли си багажа, миличка? — усмихна се тя.

— Малко или много.

— „Малко“ звучи по-добре.

— Лин каза, че трябва да се сбогувам.

Вера излезе навън, хвана я за ръката и я поведе към реката.

— Искам да поговорим, преди да заминете.

Луси кимна, а очите ѝ се напълниха с познатата топлина на сълзите. Потънала в мисли какво ще каже на Картър, напълно бе забравила, че вижда и баба си за последно.

Вера посочи завоя на реката, където през тясната пролука в дърветата се виждаха кръстовете на малкото гробище, осветени от луната.

— Помниш ли майка си?

— Не много — призна Луси. — Помня, че беше тъжна и… — Тя замълча, боейки се да не каже нещо, което ще бъде погрешно изтълкувано. — И много различна от Лин.

— Мисля, че думата, която търсиш, е „нежна“.

— Да, точно.

— Наистина беше много нежна и крехка жена. Не беше създадена за такъв живот, но макар да го знам, мисълта за края, който избра, продължава да ме убива всеки ден.

Ръката на баба ѝ затрепери и Луси я стисна.

— Съжалявам, бабо. Съжалявам, че си я изгубила така.

— А сега губя теб. — Вера я погледна с навлажнени очи. — И за миг не си помисляй, че не сме търсили начини да останеш.

— Знам — каза Луси сподавено. — Можете ли да дойдете с нас?

Вера поклати глава и малката искра на надеждата, пламнала в гърдите на Луси, угасна.

— Не, мъниче. Аз съм стара жена, а мъжът ми е сакат. Само ще ви бавим и по всяка вероятност ще умрем някъде по пътя.

— Лин смята, че ще умрете, ако останете тук.

— Възможно е. Но няма да се наложи да ни погребвате, а и ще почивам тук, до дъщеря си и нейния син.

Вера я прегърна и Луси потъна в обятията ѝ като малко дете.

— Ще ми липсваш — каза тя. — Много те обичам.

— И аз много те обичам, моето момиченце — отвърна Вера, а после се отдръпна от нея и я погледна строго. — Ще ти позволя да се видиш с Картър, но няма да пресичаш тази линия. — Тя направи черта в пръстта с крак. — Обещай ми.

— Защо? — Сълзите на безсилие, които цял ден напираха в очите ѝ, отново рукнаха. — Какво значение има, щом и аз съм заразена?

— Миличка — рече Вера, сложила нежната си ръка на рамото ѝ, — аз не мисля, че си ти. Но не мога да го потвърдя по друг начин, освен с вътрешното си усещане.

— И Лин каза същото.

— Тя има майчински инстинкти, макар да не е раждала дете, и този път съм съгласна с нея. Не си ти преносителят, мъниче, но както каза Стебс, Моника не е глупава и вече се е досетила, че ти също може да си заразна. Няма как да изгоним само единия.

— Значи ще тръгнем двамата с него — изтърси Луси, внезапно озарена от идеята. — Така няма да се наложи нито Лин да напусне езерото си, нито той да скита сам.

— Но така Лин ще остане сама срещу Абигейл, която ще се опита да излее върху нея цялата си горчивина. А що се отнася до теб, любовта на Картър вероятно ще те убие за по-малко от седмица.

Луси искаше да възрази, че няма нищо против, но думите заседнаха в гърлото ѝ.

Вера се взря внимателно във внучката си.

— Не бива да става така. Бъдещето ти готви много повече от това да умреш, само и само за да докажеш нещо. Отдавна исках да си поговорим за живота, но не мислех, че ще умрат толкова много хора, преди да го направя.

— Какво имаш предвид?

— Мисля, че сега е твоят шанс да се измъкнеш оттук и да видиш света извън това малко място. Знам, че там някъде съществува доброто, виждала съм го. Не целият свят е пълен с трудности и коварни непознати, както си мисли Лин. Животът е нещо повече от езеро с вода и аз се молех да го разбереш, преди да се установиш тук.

— Водата е доста важно нещо — отбеляза Луси.

— Така е — съгласи се Вера, — но не единственото. Възползвай се от шанса си, Луси. Махни се оттук. Не живей като Лин или Стебс, или дори като мен. Живей посвоему и намери нещо ново.

Коремът на Луси беше свит, но някъде под тежестта на топката от страх потрепна вълнение за нещо отдавна заспало. Той ѝ напомни за живота ѝ в Ентарго, за малките ѝ пръстчета, които въпреки предупрежденията на Нева повдигаха завесите на прозорците, та да зърне улиците долу, пълни с хора и възможности.

— Значи обещаваш да стоиш на разстояние от Картър, докато разговаряте, и ще спазиш това обещание?

Думите на Вера върнаха Луси в настоящето.

— Обещавам — каза тя и гласът ѝ прозвуча по-силно, отколкото искаше.

Вера се скри между дърветата и Луси остана сама в тъмнината. Раменете ѝ трепереха. Изведнъж се чу изпращяване на съчка и сърцето ѝ заби лудо.

— Луси? — повика я Картър тихо и неуверено. — Там ли си?

— Картър? Насам!

Стъпките в мъртвата шума се приближиха. Силуетът му изплува от мрака. Беше толкова различен от момчето, което познаваше, че едва се сдържа да не се спусне към него. Очите му бяха хлътнали и зачервени, раменете — прегърбени, ръцете му трепереха. Той се подпря на едно дърво за опора.

— Баба ти каза да не минавам отвъд клена — прошепна Картър.

— А аз си имам линия в пръстта, която ми казва какво да правя — отвърна тя и той се поусмихна.

— Типично за теб, да си имаш линия.

Луси се засмя.

— Този път наистина сгафихме, а?

— А аз си мислех, че Девън ме дразни, като казваше, че аз ще му видя сметката.

Лицето на Луси посърна.

— Ти не си виновен, Картър. Не си знаел.

Той приседна на земята до клена и провеси крака над брега.

— Как казваше Лин? Каквото-такова.

— Каквото-такова — съгласи се Луси. — И е гадно.

— Същата работа.

Настъпи мълчание, в което и двамата очакваха другият да изрече неизбежното.

Луси се покашля.

— Лин ми каза за майка ти — че тя… тя…

— Ме предаде? — Картър хвърли пръчка в реката и я чуха как падна във водата, макар да не я видяха. — Голяма изненада.

— Съжалявам.

Момчето сви рамене.

— Вера каза, че двете с Лин заминавате.

— Да, тя мисли… — Луси замълча, опитвайки се да премери думите си. — Каза ли ти, че може да съм аз?

— Да, но не го вярвам.

— Защо?

Картър я погледна така втренчено, макар и отдалеч, че сърцето ѝ подскочи.

— Усещам го, Луси — рече той едва чуто през шумоленето на клоните. — Болен или не, аз го усещам. И чувствам тежестта на всички дечица, които умряха заради мен.

Луси си спомни как Лин я прегърна и я закле, че не бива да се чувства виновна, и как нейната убеденост пламтеше достатъчно и за двете. Картър си нямаше никого, а тя не можеше да го утеши. Мълчанието помежду им натежаваше и Луси не знаеше как да го наруши.

— Е, какво ще правите? — попита Картър. — Накъде ще тръгнете? На юг?

Луси поклати глава.

— Лин каза, че на юг ще избягаме само от зимите, а не си струва да оставим езерото само за това. Май някога чичо Илай ѝ е казал, че Калифорния е още… нали разбираш, нормална.

— Нормална, а? — Картър се усмихна и хвърли още една пръчка в реката. — Какво значи това?

— Илай ѝ разказал, че са построили куп станции за обезсоляване на морска вода, така че недостигът не ги е засегнал толкова страшно.

— Цял океан за пиене? Това е много вода.

— Освен това няма зима, или поне така казват Стебс и баба.

— Звучи като рая.

— Сигурно, но за да стигнем дотам, ще трябва да минем през ада.

— Не съм те виждал да се огъваш. Единственото нещо, по-голямо от света, е страхът, Луси. Не му позволявай да те надвие.

— Ами ти? Ти какво ще правиш?

Картър се изправи и се протегна. Дългите мускули на ръцете му заблестяха на лунната светлина.

— Мислех си да намеря някой грозен отшелник, да кихна в устата му и да видя дали ще се разболее.

— Страшен план.

— Знаеш ли, някога имах истински планове. Бях започнал да си мисля, че някой ден двамата с теб можем да си имаме малка къщичка.

— Да. И аз бях почнала да си мисля за това — отвърна сподавено Луси.

Двамата се гледаха през бездната, която не можеха да прекрачат, а тихото им „сбогом“ се стичаше солено по бузите им.

— Трябва да тръгваш — каза рязко Картър и се обърна. — Пази се. Не се отделяй от Лин. Кръсти някое бебе на мен.

— Мамка му — изхлипа Луси, — ще кръстя две.

— Е, това вече ще бъде глупаво.

Тя се засмя през сълзи.

— Тръгвай, Луси. Няма да стане по-лесно.

Тя се обърна и се затича през гората, а шубраците и мокрите треви я шибаха през краката. Дробовете ѝ щяха да се пръснат от студения нощен въздух, но Луси продължаваше да тича, заобикаляйки телата на болните.

На развиделяване четиримата застанаха смутени в кръг. Стебс и Вера се прегърнаха през рамо, а Луси и Лин стояха, превили гръб под тежестта на раниците.

— Всичко ли взехте? Провери ли отново патроните? — попита Стебс.

Лин беше преметнала пушката на гръб, а на хълбока ѝ висеше пистолет.

— Ти ми даде достатъчно муниции да убия всеки непознат оттук до Западния бряг — отвърна тя.

— Мили Боже, не стреляй по всеки срещнат! — помоли я Вера.

— Поне не веднага — добави Стебс.

Лин погледна към Луси.

— Готова ли си?

— Да — отговори тя.

Донякъде ѝ се искаше Стебс и Вера да не бяха идвали. Едното сбогуване беше достатъчно трудно.

— Е — Лин срита една туфа трева, — май това беше.

Тя вдигна очи към Стебс и Луси осъзна, че Лин не се е сбогувала с никого.

— Може би ще се видим пак някой ден, задник — рече тя и стисна ръката му.

Стебс я придърпа в обятията си и я потупа по гърба, като внимаваше да не удари пушката.

— Може би, дечко — отвърна той с треперещ глас. — Може би.

Лин се отдръпна и избърса сълзите си.

— Да не пускате никого в къщата ми! — заръча тя строго и хвана Луси за ръката.

Двете прегазиха заедно тревата и излязоха на пътя.

Част втора

Пътят

6.

Луси имаше пришка.

Задната част на обувката ѝ беше протрила петата и на мястото бързо се образува мехур. На всяка крачка имаше чувството, че в крака ѝ се забива тънка игла, но тя стискаше зъби и чакаше да се спука. Когато течността намокреше чорапа, щеше да се наложи да каже на Лин, но дотогава смяташе да си мълчи.

Лин също мълчеше, а очите ѝ непрестанно се движеха. Напомняше на Луси за времето, когато я срещна. Напрежението в стойката, пресметнатите стъпки бяха същите като на онова момиче преди години, което постоянно се озърташе, за да не стане нечия плячка.

Когато Луси се събуди призори на третия ден, Лин вече седеше прегърбена до раницата си. Картата на Стебс лежеше разгъната на коленете ѝ, а дългите ѝ коси се вееха по краищата ѝ, подмятани от вятъра.

— За какво мислиш? — попита Луси, като се надигна на лакти.

— Чудех се кога ще ми кажеш, че кракът ти е в това състояние — отговори Лин, без да я погледне.

— Не исках да те притеснявам — отвърна Луси и скри босия си крак под одеялото. — Нищо му няма.

— Ще му има, ако се инфектира. Нямам желание да ти режа крака, а после да те мъкна на гръб чак до Западния бряг.

— И аз нямам желание да ми режеш крака, но ако по някое време ти се прииска да ме носиш, няма да възразя.

Лин се усмихна, все така, без да вдига очи от картата.

— Днес ще си починем малко. Дай да видя крака ти. И без да спориш — добави тя, като видя, че момичето отваря уста да възрази.

Луси се обърна по гръб и се загледа в бавно просветляващото небе.

— Какво толкова ѝ гледаш на тази карта?

— Опитвам се да измисля откъде да минем, а не просто да вървим на запад и да стискаме палци — отвърна Лин.

— А какво друго можем да направим?

— Можем да търсим вода по пътя и да подбираме маршрута си според това. Малките източници като нашето езеро у дома ще бъдат добре защитени. Но ето тук има голямо езеро — Уелзли, и няма начин да са заградили всяка педя от него. Стигаме до него, пълним шишетата си и продължаваме нататък.

Луси откъсна стрък трева, сложи го между пръстите си и духна в него, за да засвири.

— Никак не ме дразниш — отбеляза Лин, прегърбена над картата.

Луси я замери с топка трева, която се разпиля на вятъра и се заплете в косите ѝ. Лин въздъхна и сгъна картата.

— Добре, какво има?

— Това езеро Уелзли ми звучи познато.

— Не е далеч от Ентарго.

Ентарго. Луси пусна останалите тревички от шепата си и те литнаха на вятъра. Въпреки щастливите нишки на някои спомени, които Вера бе успяла да съхрани, Ентарго бе оставил смътна следа в съзнанието ѝ, залята от кръвта на баща ѝ. Родителите ѝ бяха прокудени от града, задето майка ѝ бе забременяла втори път противно на закона.

— Ще го видим ли?

— А ти искаш ли?

Луси не отговори веднага. Вярно че градът беше свързан с ужасяващи спомени, но тя се замисли каква част от тях се дължат на влиянието на Нева. За майка ѝ последните месеци от живота им там бяха преминали в страх за живота ѝ, а Луси вече беше достатъчно пораснала, за да го забележи. Дори сега Ентарго продължаваше да бъде заплаха. Стебс беше подхвърлил идеята да заведат Луси там, но Вера се беше обявила категорично против. Всеки, който влезеше в града, биваше подложен на кръвни изследвания и ако се откриеше зараза, трябваше моментално да бъде елиминиран, за да се ограничи разпространението ѝ. Макар да беше сигурна, че внучката ѝ е чиста, тя нямаше желание да рискува кръвта ѝ да се пролее по същите камъни като тази на баща ѝ.

Луси прехапа устни. В съзнанието ѝ се преплитаха хубави и лоши спомени от града.

— По път ли ни е?

— Не съвсем. Но цял живот слушам за това място, а никога не съм го виждала.

— Не знаех, че те вълнува.

— Ти си родена там — каза мило Лин, но Луси знаеше, че това не е единствената причина. Призракът на чичо ѝ държеше вече десет години всички други мъже на разстояние от Лин. Не беше чудно, че иска да види града, от който бе дошъл той някога.

— Ще се радвам да го видя отново — рече тя, въпреки че думите ѝ бяха обвити в съмнение.

— Не звучиш много убедена.

— Знам, че там имаше и хубави неща, освен лошите. Ако смятаме да стигнем толкова на запад, колкото краката ни издържат, бих искала да го видя отново, докато още мога.

Лин взе картата и я разгъна, като че ли само да погледне маршрута.

— Да. На запад, колкото краката ни издържат.

— А защо не на изток?

— По няколко причини. Първо, не знаем дали наистина някое селище е разработило станции за обезсоляване. Преди да загине, чичо ти ми каза, че в Ентарго се носели слухове за места по Западния бряг, които били убежища на стабилността и даже имали истинско електричество. За Изтока не се чуват такива неща. Второ, Стебс казва, че още преди Недостига населението на изток било много повече, отколкото на запад. На изток може да има повече вода, но има и повече хора, които я търсят. А отчаяните хора са склонни на безумия.

— Като например да прекосят цялата страна?

Лин сгъна протритата от непрекъснатата употреба карта, без да обръща внимание на хапливата забележка.

— Ще наближим Ентарго утре до края на деня. Дай сега да видя този крак.

Луси неохотно измъкна крака си изпод одеялото и го вдигна на коляното ѝ, за да го огледа. Лин стисна устни.

— За бога, детенце, трябваше да си вземеш по-хубави обувки.

— Вкъщи винаги носех тези, с които работех в градината. Реших да заложа на тях. Но като ти гледам физиономията, май по-добре да стоя далеч от хазарта.

— Е, ходенето се отразява добре — ако не на краката ти, поне на чувството ти за хумор — рече Лин и свали крака ѝ от скута си. — Само да намеря изоставена къща, ще ти потърся нови обувки.

— А дотогава? — Луси размърда пръсти.

— Дотогава няма да мърдаш и ще стоиш боса.

— Няма да мърдам? Ще ме оставиш сама?

Луси скочи на крака. Малкото балонче на радостно вълнение, което бе набъбнало в корема ѝ, внезапно се спука.

— Само тази сутрин. — Лин вдигна очи към слънцето. — Може би и следобеда. Само докато ти намеря обувки. Ще се оправиш. Тук никой не може да те види. Няма огън, няма дим, няма нищо, което да накара някого да дойде насам, освен ако нарочно не привлечеш внимание.

Въпреки успокоителния си тон, Лин не пропусна да провери дали пушката на Луси е заредена. После преметна своята на гръб и се поколеба за пистолета.

— Вземи го — махна Луси с ръка. — Може да се наложи да стреляш отблизо.

Лин кимна.

— Сигурна ли си, че си добре?

— Изгониха ме от дома ми. Получих пришка, преди да сме излезли от щата. Но да, добре съм.

— Сериозно — смръщи се Лин. — Ако не искаш да тръгвам и да стоиш сама…

— Не ме е страх да стоя сама — отвърна бързо Луси.

Лин се обърна и се спусна надолу по хълма към чакълестия път, по който бяха вървели предишния ден. По възвишенията и обраслите полета наоколо се виждаха множество ферми. С малко късмет щеше да намери читави обувки още преди пладне. Луси се опита да се успокои, че няма да чака дълго и че пустото небе над главата ѝ не е станало още по-голямо в мига, в който Лин се скри от очите ѝ.

7.

— Луси, Луси, събуди се!

Луси усети две груби ръце, които я разтърсват, и инстинктивно скочи, обърна се по корем и посегна към пушката си, докато разпознае гласа, изрекъл името ѝ.

— Картър? — ахна тя и се надигна от земята.

Той кимна от сянката под дървото, притиснал окървавения си нос с ръка.

— Радвам се да те видя… като цяло — добави той, като свали ръката от носа си, в който Луси го беше изритала.

— По дяволите! Съжалявам.

Тя понечи да се приближи, но той я спря.

— Не искам да рискуваме.

Луси се подчини, но не ѝ беше лесно. Сърцето ѝ крещеше да отиде при него, но предпазливостта я държеше намясто.

— Още ли мислиш, че си ти?

— Не знам. Вече анализирам всяко усещане. Не знам дали съм уморен от ходенето или наистина съм болен, както смята Вера. Не знам дали имам вирус, но знам какво нямам.

— Какво искаш да кажеш?

— Това, което е нужно, за да живееш. Аз го нямам, Луси.

Тя понечи да възрази, но думите замряха на устните ѝ, щом го погледна по-внимателно. Ръцете му бяха мръсни, а китките му — вече измършавели от глада. Нежната кожа около устата му беше разранена и пожълтяла по края на устните. Нямаше оръжие, нямаше раница, нямаше храна.

— Къде е пушката ти? — попита тя. — Къде са нещата ти?

— Един по-едър от мен ги взе — въздъхна Картър и облиза раната до устната си. — Заедно с част от зъбите ми.

— Ограбили са те?

— Не чаках дълго. Тръгнах същия ден като вас, само че в друга посока. По обед чух стъпки зад себе си и се обърнах да видя кой е. В следващия миг лицето ми се удари в земята. Свестих се доста по-късно, а физиономията ми беше на косъм да пламне от жегата.

Луси коленичи до него и той обърна глава, за да ѝ покаже следите. Бузата му беше надупчена от чакъла. Тя я погали, без да мисли, и той потръпна колкото от болката, толкова и от нейното докосване.

— Не бива да се приближаваш до мен.

Луси хвана ръката му в своята, макар да знаеше, че е прав.

— Защо дойде тогава?

Картър сви рамене.

— Сигурно за да се сбогувам отново. Което е адски глупаво. Вече се сбогувахме. Просто не съм готов да те пусна.

— И няма да го правиш — реши Луси. — Следвай ни. Не е нужно Лин да знае. Ако стигнеш до Ентарго, там могат да изследват кръвта ти и ако си чист, няма причина да не дойдеш с нас в Калифорния.

— А ако не съм, ще ме застрелят.

— Рискувай. Какво друго ти остава?

— Нищо. Аз си нямам нищо. И никого. Ти си имаш Вера и Стебс, които са убедени, че заразата не е в теб, и Лин, която зарязва всичко само за да бъде до теб. А майка ми, щом чу, че може да съм преносител, повече не ме погледна, за да не би да я заразя. Сега, когато останах сам, и Мади я няма, просто не мога…

Луси го стисна още по-здраво.

— Какво не можеш?

— Да се надявам на каквото и да било в бъдеще.

Тя пусна ядно ръката му.

— И какво, ще се откажеш? Ще се предадеш? Ще се свиеш някъде като болен опосум и ще умреш? Въпреки че ти предлагам решение? Тръгни след мен, Картър. Аз ще ти оставям храна. Лин ни води всеки ден до вода. Ще се справиш.

— Не мога да издържа на темпото ви, Луси — отмести поглед Картър. — Не мога да вървя като вас, а и ти не можеш да делиш храната си с мен, без самата ти да гладуваш. Няма да ти позволя.

— Аз обикновено ям по малко — отговори твърдоглаво тя.

— Само че обикновено не кръстосваш страната.

— Въпреки това ще ти оставям. Така че можеш да ни следваш и да оползотворяваш храната, или да я оставяш на плъховете и аз да слабея за едното нищо.

— Луси, не го прави…

— Смятай го за вече направено. Сега се махай, преди Лин да се върне и да те застреля.

Той допря длани до лицето ѝ с тъжна усмивка и мислите ѝ бясно затърсиха думите, които можеха да намерят пресечната точка между чувствата в сърцето ѝ и суровия свят около тях.

Но нямаше такива.

На Луси не ѝ беше за първи път да лъже Лин. Неведнъж се беше измъквала тайно от къщата, измисляла си бе истории за счупените прозорци, дори беше успявала един-два пъти да изклинчи от ежедневните си задачи. Но укриването на факта, че Картър върви по дирите им, надминаваше всичко досега, а чувството за вина не ѝ се отразяваше добре. Щеше обаче да го понесе, след като алтернативата означаваше смърт за Картър.

Луси не обърна внимание на угризенията на съвестта, докато Лин превързваше стъпалото ѝ с бинтовете, които бе намерила, а след това нахлузи новите обувки на краката ѝ.

— Как ги чувстваш?

— Доста добре. Може би са ми малко широки.

— От това можеш да получиш същите пришки, както ако са ти тесни — смръщи се Лин.

— Да, но нали трябва място и за бинта — побърза да каже Луси, за да не тръгне отново нанякъде. — Пък и бог знае кога ще стигнем до Калифорния… може краката ми да пораснат дотогава.

— Да се надяваме, че ще е по-скоро — отвърна Лин, като полегна на одеялото си и впери очи в хоризонта, където покрай залязващото слънце се събираха тъмни облаци. — Може да завали.

— Странно е да очакваш дъжд, без да тичаш за кофите.

— Може да отворим шишетата. Все нещичко ще съберат.

Двете събраха раниците и одеялата си под клоните на близкия бор. От облаците току се стрелкаха огнените езици на приближаващата буря.

— Мислиш ли, че ще бъде силна? — попита Луси.

Лин огледа небето.

— Не много — реши тя. — От онези, които те мокрят до кости, а после отминават. Трябваше да я забележа по-рано. Можеше да се скрием в някоя от къщите долу.

Луси легна по корем под най-ниския клон на бора, а игличките я боцкаха по гърба.

— Добре сме си и тук. Няма страшно.

Лин се примъкна до нея и подпря лице в шепите си.

— Нещо не е наред — каза тя, загледана в хоризонта. — Не знам дали съм притеснена от това, че не забелязах по-рано бурята, или…

— Или какво?

— Или имам чувството, че някой ни наблюдава.

— Никой не ни наблюдава. Тук няма никого, освен нас двете.

— Може би. Но за всеки случай дръж пушката си под ръка. — Нервите на Лин видимо бяха изопнати докрай. — Аз смятам да полежа в пръстта и да гледам първия дъжд, в който не се налага да тичам като луда, за да събирам вода.

На другата сутрин ги посрещна ясно небе. Луси се измъкна изпод бора и видя как Лин критично оглеждаше шишетата, оставени предишната вечер.

— Събрали ли са нещо?

— Не е зле, но някоя любопитна животинка е съборила едното. Не е останала и капка — отвърна Лин, като посочи една празна бутилка.

— Животинки, какво да ги правиш? — сви рамене Луси, като се опита да пропъди мисълта за Картър, който пие от водата с наранените си, напукани от жажда устни.

— Да ги застреляш — рече Лин и прибра празната бутилка при останалите.

Двете вървяха с добро темпо, след като Луси увери Лин, че новите обувки не ѝ убиват. Вече съжаляваше, че е била толкова убедителна: ако Картър изостанеше, с него беше свършено. На обяд хапнаха малко от еленската пастърма на Стебс със сушен грах, но порциите бяха толкова оскъдни, че това, което Луси успя да отдели за Картър, едва щеше да стигне да го закрепи жив.

— Дали не трябва да хванем някое и друго животно, докато още сме на позната територия? — предложи тя.

— Може би, но имаме предостатъчно храна поне до Охайо — отвърна Лин. — Щом намалее, ще помислим за лов на дребни животни — нещо, което да се изяде на един-два пъти. Ще преслушаме и празните къщи по пътя, може да намерим някоя и друга консерва.

Луси обърна повече внимание на тона на Лин, отколкото на самите думи.

— Но още е рано?

— Още е рано — потвърди Лин, загледана в обедното слънце. — Искам преди всичко да се движим. Колкото по-бързо стигнем до Калифорния, толкова по-скоро ще спрем да се тревожим за храна и вода.

— Така е — съгласи се Луси с ясното съзнание, че Картър няма да издържи дълго на това „бързо“.

Чакълестият път се смени в неравен паваж и скоро пресече широко шосе с права жълта линия по средата. Луси стигна до тревата, която беше започнала да превзема асфалта и да протяга зелени стръкове към слънцето.

— Сега накъде?

— Ако все още искаш да видиш Ентарго, завиваме наляво — отвърна Лин. — От теб зависи.

— Хайде тогава наляво — реши Луси и тръгна по шосето.

Новите ѝ обувки тропаха по черния асфалт. Лин я последва, сложила ръка върху пистолета, пъхнат в джинсите.

— Не обичам да вървя по големи пътища — каза тя. — По тях може да има повече хора.

— Повече от какво — от нула? Защото досега сме видели точно толкова.

— Това не значи, че никой не е видял нас — възрази Лин и двете продължиха да вървят в мълчание.

Някогашните царевични ниви, през които минаваше шосето, сега се задушаваха от високи до кръста треви и полски кленове, които сами се бяха размножили през годините. Изоставени преди десетилетия къщи стърчаха като скелети, а облицовките им се белеха като кожа, излагайки вътрешностите им на показ. Към три часа следобед Лин спря.

— Ще трябва да заобиколим онази отдалеч.

Тя кимна към една къща, която по нищо не се отличаваше от другите.

— Защо точно нея? — попита Луси.

— Виждаш ли как блести слънцето в прозорците? Не са счупени. Там живеят хора. Няма смисъл да им изкарваме акъла.

Двете свиха от пътя и нагазиха в пустеещите ниви, вървейки бавно по неравната, обрасла с шубраци земя. След едно възвишение стигнаха до останките на градче, сгушено в долината. Пътят, по който бяха вървели доскоро, го пресичаше и продължаваше към хоризонта, където се разкриваше непозната гледка.

— Какво е това? — намръщи се Лин.

Сърцето на Луси подскочи.

— Градът — отвърна тя. — Това е Ентарго.

— Да, но какво… — Лин заекна, видимо объркана. — Как така го виждам толкова отдалеч? Какво е това?

— Наричаме го небостъргач — обясни Луси. — Много, много висока сграда.

— По-висока от кулите за мобилни телефони по пътя?

— О, да. Много по-висока.

— Хм.

Лин сложи ръка на хълбока си, все така свъсена. Луси се помъчи да сдържи усмивката си. Рядко се случваше да види Лин озадачена.

— Ти какво очакваше?

— Не знам — Лин сви рамене. — Нещо по-скоро такова. — Тя посочи селото под тях. — По-разлято.

— Има и такива места — отвърна Луси, изненадана, че още си спомня. — Кварталите, в които живееха повечето хора. Големите сгради бяха предимно за администрацията. И болницата, в която работеше баба.

Лин кимна, вперила недоверчив поглед в сивите кули.

— Не е ли страшничко да се качиш толкова високо?

— Всъщност не. Ние живеехме в подобна сграда, наричаше се жилищен блок. Много хора живееха в такива: всички си имат собствени стаи, но те са наредени една върху друга.

Лин седна и разви капачката на шишето си за вода.

— Не сте имали собствена къща?

Луси се възползва от почивката, за да изрови няколко парчета пастърма от раницата си и да ги пусне на земята, докато Лин не гледа.

— Може би ти звучи по-добре да имаш свой имот, отколкото да живееш в такъв блок — обясни тя, — но всъщност не беше така. Повечето хора, които живееха в къщи в покрайнините, останаха сами на себе си. В града беше по-безопасно. Блоковете се охраняваха. Водата беше по-чиста. Имахме си даже бани.

— Не знаех, че помниш толкова много.

— Трудно се забравя наличието на баня.

— И аз имам баня — защити се Лин.

— Да, разбира се. А помниш ли какво стана, когато се опитах да я използвам?

— О, да, чистенето след това не беше приятно.

Лин прибра шишето с вода в раницата си и я преметна на рамо. Луси направи същото, но колкото можеше по-бавно, защото знаеше колко важна е всяка спечелена секунда за Картър.

— Още ли искаш да го видиш? — попита Лин.

— Да.

— Добре. Ще видим колко можем да се приближим. Ако някой стреля по нас, не ме интересува колко ти липсва банята. Ще заобиколим отдалеч.

— Ако някой стреля по мен, може и да имам нужда от баня.

8.

Луси стоеше вцепенена на прелеза.

Ентарго беше мъртъв.

— Покрий си носа, мъниче. — Лин разгъна кърпичката си върху долната част на лицето си. — Не се знае какво разнася вятърът.

Луси се подчини с безчувствени ръце. Околовръстният път, на който се намираха, ограждаше целия град и откриваше хубава гледка към улиците, ако не се брояха боклуците, които вятърът размяташе по тях.

— Каквото и да се е случило, то не е било отдавна — каза Лин с приглушен от кърпичката глас. — Дишай през устата. Така смрадта не се усеща.

У дома изгаряха бързо мъртвите, за да предотвратят разпространението на заразата, така че Луси никога не бе усещала миризмата на гниещи трупове. Вонята на смърт и разложение по принцип не ѝ беше непозната — дивите животни постоянно се убиваха помежду си и оставяха частите, които не им бяха нужни, да гният на слънцето. Но смрадта в града беше толкова силна, че ѝ се гадеше. Вятърът се обърна и започна да отнася по-голямата част от миризмата на север, но тя не свали кърпичката от лицето си.

— Какво се е случило според теб?

— Бих казала, холера.

Луси я погледна.

— Откъде знаеш?

— Не виждам тела извън града. Не са се опитвали да бягат или не са имали шанс. Холерата те поваля за часове. Епидемията се разраства като горски пожар — разболее ли се един, брой всички околни за мъртви. Предполагам, че никой не е искал да си признае, че е болен, за да не го изхвърлят от града, така че всички са си мълчали, заразявали са другите и са умирали.

— Много неща могат да убият хората бързо — отбеляза Луси. — Откъде си сигурна, че не е полиомиелит?

— Защото усещам и мириса на лайната.

— Така ли се умира от холера?

— Да. Независимо дали имаш баня.

Погледът на Лин се премести към покривите и Луси забеляза движещи се силуети.

— Лешояди — прошепна тя.

Хищните птици се бяха наредили по всички небостъргачи и къщи в града.

— Трябва да тръгваме — каза рязко Лин.

Двете вървяха цяла вечер, докато стигнат до езерото Уелзли, а органичната миризма на водата беше толкова силна, че ги привличаше като магнит. Лин намери една полянка, подходяща да лагеруват, на която двете опънаха одеялата си и хапнаха, без да говорят.

Изтощението тегнеше като камък върху Луси. Тя знаеше, че пътуването ще я измори, ще покрие нозете ѝ с мазоли и може би ще я накара от време на време да губи желание да говори, но не беше подготвена за пронизващата болка в крайниците и за колосалните усилия, които бяха нужни, за да помръдне, щом спрат да почиват вечер.

— Трябва да поспиш — рече Лин, като погледна Луси на гаснещата светлина.

Луси отвори очи. Дори не беше усетила, че е задрямала.

— Ами ти?

— Аз съм свикнала — сви рамене Лин.

Сънят теглеше Луси в обятията си с обещанието да я избави от болката, но тя се съпротивляваше. Трябваше да остави храна за Картър. Тъкмо се канеше да се извини, че се налага да се скрие в гората, когато на отсрещната страна на езерото проблесна светлинка и Лин рязко вдигна очи.

— Мътните ме взели — изруга Лин, загледана в избуяващия огън, който се отразяваше в повърхността на водата. — Тук има още някого.

— И не е сам.

Луси я смушка и посочи източния бряг, където, сякаш насърчено от първото, се беше появило още едно ярко оранжево петно.

— Явно се чувстват достатъчно спокойни тук, за да запалят огън.

— Може би защото това е тяхното си място. А не нашето. Стой тук.

Надеждата на Луси да се измъкне угасна ведно с пламването на огньовете, но тя не беше твърде разтревожена за живота на Картър. През деня ѝ се бяха удали няколко възможности да му остави храна, орязвайки собствената си дажба може би повече от разумното. Щяха да нощуват до голям водоем, който другите видимо използваха без притеснение. Нямаше да умре нито от глад, нито от жажда. На другия ден щеше да го намери, помисли си тя, а после признателното ѝ тяло се предаде на забравата.

Луси се изненада, когато Лин каза, че ще останат още един ден край езерото.

— Какво ти щукна? Мислех, че бързаме да стигнем до Калифорния.

— Така е, но искам да разбера повече за онези огньове и изобщо за ситуацията тук.

— Мислиш си, че можем да останем тук, нали? Че можем да си спестим ходенето чак до западния бряг?

За свое собствено учудване Луси не се зарадва. Мечтата за Калифорния беше успяла да проникне дълбоко в душата ѝ, без самата тя да усети, и възможността за нов вариант на досегашния живот, само че с по-голям източник на вода, не я мамеше, както можеше да се очаква.

— Мисля само, че тук има много вода, много дърва и много дивеч.

— Защо тогава не изглеждаш щастлива?

Лин нави одеялото си и го натъпка в раницата си.

— Защото, ако всичко беше толкова хубаво, все някой щеше да охранява мястото.

— Може би е прекалено обширно? Или водата е заразена?

— И двете са възможни. Ще обиколим наоколо, после ще слезем до брега. Аз ще пия.

— Глупав план, Лин.

— Ще пия — повтори категорично тя. — После ще изчакаме един ден и ще видим какво ще стане.

Луси също нави одеялото си и се огледа за Картър, но от него нямаше и следа. После тръгна със свито сърце след Лин.

Не знаеше дали той намира храната, която му оставя, нито дали още върви след тях. Ако продължаваше да ги следва, щеше да умре без храна. Но ако се беше отказал, тя напразно се лишаваше от своята, а слабостта ѝ удължаваше бездруго дългия път към Калифорния. Океанът някак си бе започнал да я притегля, реален като самия прилив. Луси жадуваше за този фантазен живот, за който бе разказвал чичо ѝ, за тази неясна обетована земя, наречена Калифорния. Миналото обаче теглеше съвестта ѝ — толкова силно, колкото слаб бе Картър. Единственото разумно решение би било да пази всичко за себе си, да върви на запад и да не поглежда назад. Ала сърцето ѝ не се интересуваше от разума: то замираше само при мисълта как Картър търси храна и не я намира.

Лин задържа за секунда един клон, та Луси да мине, но тя се разсея и той я удари право в лицето. Момичето се просна на земята.

— Какво става? — обърна се Лин.

— Съжалявам — отвърна смутено Луси, — нещо не внимавах.

— Започни да внимаваш, ако обичаш.

После ѝ подаде ръка, за да стане, и двете продължиха заедно през гората към брега на езерото. Дъхът на Луси спря, когато гледката се откри пред очите ѝ. Виждаше отсрещния бряг, но трябваше да присвие очи, за да различи подробностите над водната шир, бъкаща от живот под повърхността.

Лин също стоеше като омагьосана. Преди да успее да реагира, Луси коленичи на земята, загреба шепа вода и отпи.

— Печеля — каза тя още с пълна уста.

— Не и ако се разболееш — отвърна хладно Лин. — Как е на вкус?

— Мокра — отговори Луси.

Езикът ѝ се завъртя около думата, докато всмукваше капките, покапали от ъгълчетата на устата ѝ. Беше по-студена от водата на езерото вкъщи и оставяше привкус на диво. Една риба, която се беше скрила, когато усети приближаването им, отново излезе на повърхността.

— Изглеждат доволни вътре — отбеляза Луси. — Значи водата не може да е кой знае колко лоша.

— Може би. — Лин я погледна внимателно, после закри очите си от слънцето и се взря в отсрещния бряг. — Доста път е, но предлагам да обиколим цялото езеро и да видим дали някой се е установил за постоянно тук.

Очарована от вкуса на водата, Луси загреба още една шепа.

— Не очакваш да срещнем някого, нали?

— Съмнявам се — отвърна рязко Лин. — Мястото е твърде хубаво, твърде идеално, за да не се е заселил никой. Освен ако не ти призлее от водата, предполагам, че някой някъде гледа и се грижи никой да не се задържи за дълго.

Двете тръгнаха покрай езерото, но се качиха обратно в гората, където би могло да намерят жилища на местни обитатели. Лин следеше изкъсо състоянието на Луси, но момичето се чувстваше отлично. Водата бълбукаше приятно в корема ѝ и тя току поглеждаше към блестящото езеро под тях, макар да съзнаваше, че няма начин нещо толкова ценно да е останало неохранявано в този свят.

Не намериха никого. Огньовете от предишната вечер бяха угасени и стъпкани, а обгорените съчки се открояваха върху зелената трева. И двата лагера изглеждаха така, сякаш хората са бързали да ги напуснат.

— Някой ги изхвърля оттук, не мислиш ли? — попита Луси, когато се спряха от другата страна на езерото точно срещу мястото, от което бяха тръгнали.

— Така изглежда. Огнищата са разритани. Предполагам, че са останали по-дълго, отколкото са били желани. Но не виждам следи от бой. Някой ги е убедил да си тръгнат, не ги е изгонил със сила.

— И какво мислиш да правим?

Лин помълча, загледана в рибите, които скачаха по повърхността, отворили гладни усти с надеждата да уловят някоя буболечка.

— Мисля да си наловим малко риба, да я опечем на огън и да хапнем нещо топло тази вечер. После продължаваме нататък.

— Рибата звучи добре.

— Идвай тогава с мен долу. Да видим какво ще хванем.

И преди бяха ловили риба с голи ръце. За това бе нужно да стоят напълно неподвижни — умение, което бяха усвоили много отдавна с пушките. След час и двете бяха мокри до раменете, а коремите им — изкаляни от лежането на брега, но имаха добър улов.

Двете стояха една до друга и раменете им се докосваха, когато едната се спуснеше да хване някоя риба. Луси постепенно се увлече. Мислите ѝ се отдалечиха от Картър, загубата на Ентарго и дори от болните, които бяха оставили у дома. Когато слънцето се спусна над хоризонта, Лин се изправи и избърса люспите от ръцете си. Луси се върна в реалността.

— Не трябваше да хващаме толкова много — каза тя, като погледна гърчещата се купчина. — Няма да ги изядем наведнъж.

— Да, но можем да сготвим част от тях, а другите да вземем утре със себе си. Няма да си тръгна оттук с празни ръце.

Вечерта запалиха първия си огън, откакто бяха тръгнали на път. Луси отиде да търси съчки, следвана от екота на кремъка в ръцете на Лин. Очите ѝ се взираха между дърветата с надеждата да зърнат светлото петно кожа, яркосините очи на Картър. Ала не би.

Лин също беше умълчана и съсредоточено чистеше пушката си. Пламъците трепкаха по цевта и Луси им позволи да я омагьосат, намерила утеха в познатите действия.

— Липсва ли ти домът?

Ръцете на Лин не се спряха, очите ѝ не се вдигнаха от пушката.

— Имам твърде много грижи на главата — отвърна тя. — Ще ми липсва по-късно, когато ми остане време за това.

— Иска ми се да бях като теб. Да не позволявам на разни неща да ме измъчват.

Лин върна цевта на мястото ѝ и погледна Луси над пламъците.

— Никога не си мечтай да приличаш на мен, мъниче. Ти не си такава. И не е лесно.

— Нямах предвид…

— Да искаш да си като мен, е все едно слънцето да иска да бъде като луната. Това не е добро за никого.

Луси отмести поглед, обзета от чувство на вина, макар да знаеше, че Лин е права. Никога не ѝ се бе налагало да убива, защото тя се грижеше за сигурността ѝ. Често се питаше до каква степен сърцето на Лин е закоравяло от смъртта на Илай и до каква — от други белези. Лин беше готова на всичко за нея: дори да напусне дома си, за който беше убивала, само и само да осигури по-добър живот на Луси.

Въпреки това тя продължаваше да се взира в дърветата на трепкащата светлина на огъня за някаква следа от Картър, сякаш цялото ѝ минало се изплъзваше като призрак в гората. Надеждата за нещо по-добро се беше загнездила в нея и беше разпалила желания, които Луси не бе и подозирала, че се крият в сърцето ѝ. Спокойствието от детството ѝ с Лин, топлината на дома, светостта на езерото сега, когато беше излязла, макар и отскоро, в света навън, вече ѝ се струваха ограничения.

Колко пъти се беше измъквала нощем през прозореца, вдишвайки дълбоко студения въздух, преди да падне на земята и кръвта да забучи в ушите ѝ. Приключенията я зовяха още от дете, но тогава тя правеше всичко ръка за ръка с Мади и Картър, животът беше трепетна изненада, а сигурността им беше гарантирана, независимо от привидните рискове в игрите им. Сега Мади беше мъртва, Картър го нямаше, а напрежението, с което Лин непрестанно проверяваше пушката си, напомняше на Луси, че вече няма никакви гаранции.

9.

Лин обикновено се движеше много тихо, затова шумоленето при завръщането ѝ събуди Луси. Тя се завъртя.

— Какво има?

Лин подскочи, сепната от гласа ѝ.

— Стори ми се, че чувам койот, но нямаше нищо. Заспивай — отвърна рязко тя.

Луси се зарови в одеялото си, търсейки топлинката, която бе оставила там. Тъкмо се унасяше в сън, когато в нощта се разнесе непознат глас и кръвта ѝ изстина във вените.

— Ехо! — извика някаква жена и Лин скочи на крака с нож в ръката.

Луси затърси пушката си. Намери я до себе си, стоплена от собственото ѝ тяло.

— Чувам те — отговори Лин, взирайки се в мрака. — Какво искаш?

— Само да поседна до огъня ви — отвърна жената.

Този път гласът ѝ като че ли идваше от друга посока. Лин премести пушката си.

— Сама ли си?

— Сама жена, също като вас.

— Идвай тогава — каза Лин, стиснала здраво ножа. — Само че бавно.

Минаха няколко секунди. Луси усещаше капките пот по слепоочията си въпреки нощния студ.

Напрягаше слух, но не чуваше нищо. Погледна въпросително Лин, но тя само поклати глава. И тя не знаеше в коя посока да гледа.

Когато обърна глава към езерото, забеляза жената, която стоеше със скръстени ръце, нехайно облегната на едно дърво.

— Лин — каза тихо тя и кимна към непознатата.

Щом разбра, че са я забелязали, тя протегна свободните си ръце пред тялото си.

— Виждам те — рече Лин. — Няма смисъл от игрички.

Жената сви рамене, без да отпуска ръцете си.

— Каза „бавно“.

— Не и „безшумно“ — уточни Лин, но все пак ѝ даде знак да се приближи.

Въпреки че я виждаше, Луси все така не чуваше движенията ѝ. Непознатата се приближи и на оскъдната светлина на жаравата се видя лицето ѝ, спокойно като маска. Беше по-възрастна, отколкото гласът ѝ подсказваше. Челото ѝ беше набраздено от бръчки, които се врязваха дълбоко между веждите. Кафявата ѝ коса бе прошарена от сиви кичури от двете страни над слепоочията. Луси я огледа, очарована, че отново вижда лице от старото поколение, което познаваше живота преди Недостига. За разлика от Вера обаче, покрай очите на тази жена нямаше бръчици от смях.

Непознатата също ги огледа внимателно, докато огънят се съживяваше под вещите свещенодействия на Лин. Усетила изпитателния ѝ поглед, Луси сведе очи и се изчерви. У дома всички се познаваха добре и никой не представляваше особен интерес за другите.

— Аз съм Джосика — представи се жената, като внезапно наруши мълчанието. — Но моите хора ме наричат Джос.

— Къде са твоите хора? — попита Лин с тон, който ясно издаваше надеждата ѝ Джос час по-скоро да се върне при тях.

— Били са прогонени. Снощи си устроихме лагер на отсрещния бряг. Сигурно сте видели огъня.

— Видяхме два огъня — уточни Луси. — Помислихме, че всички са си тръгнали.

— Почти. Без един.

— Имаше ли причина да те оставят? — попита Лин и Джос вдигна очи към нея.

— Може да седнеш, а и не бих имала нищо против да оставиш този нож. Така, като те гледам, явно умееш да го използваш.

Лин приклекна, но не остави ножа.

— Защо реши така? — попита тя.

— Нещо във вида ти го подсказва — сви рамене жената. — Не бих искала да се натъкна на теб сама в гората по тъмно.

Огънят припламна и озари браздите по лицето ѝ, разкривайки две поразителни зелени очи с пронизителен поглед.

— Хората ми са били нападнати, докато съм била на лов. Когато се върнах, намерих огъня разритан, а тях ги нямаше. Като знам какво е наоколо, предпочитам да не се опитвам да ги настигна сама по пътя. Реших, че още две полезни ръце няма да са ви излишни.

— Какво можеш да правиш, което ние не можем? — полюбопитства Луси.

— Съмнявам се, че има такова нещо — отвърна Джос, — но една жена на пътя е равносилно на смърт, а две са само с една повече.

— Пък три са само с една повече от две — отбеляза Лин.

— Може би. Но бройката е сила, а аз пътувам не от вчера и съм видяла разни неща — каза тя, като очите ѝ се насочиха отново към Лин.

Лин отвърна на погледа ѝ, без да трепне, но прибра ножа в канията.

— Сигурно няма да ни навреди да те вземем — рече тя за изненада на Луси. — Докато намериш своите хора.

Джос кимна.

— Стига, разбира се, да тръгнем в същата посока.

— Ние отиваме в… — подзе Луси, но Лин я пресече с леден поглед.

— Тръгнали сме на запад — каза тя. — Опитваме се да избягаме от една болест.

— Откъде знаете, че на запад няма болести?

— А откъде да знаем, че има?

— Животът е игра, казваш?

Лин се отдръпна от огъня и премести одеялото си до Луси.

— Ние отиваме. А до сутринта мисля да спя.

Луси се загърна с одеялото си и се сви на топка, притиснала гръб в гърба на Лин. Телата им отдавна бяха свикнали с тази форма, за да се топлят едно друго. Познатото дишане на Лин в ритъм с нейното собствено връщаше Луси към онези прости дни, в които животът беше низ от изгреви и залези, а помежду им — дълги следобеди с Мади и Картър.

Тя измъкна ръка изпод одеялото и хвана в юмрук дългата коса на Лин — навик, който още пазеше от детските си години. Пръстите на Лин я обгърнаха и успокоително я стиснаха.

— Излязохме ли вече от Охайо? — попита Луси, като поседна в сянката на един блатен дъб, благодарна, че може да се скрие за миг от палещото слънце.

— Не — отвърна сприхаво Лин, взирайки се в разгърнатата върху коленете си карта.

Джос приседна до Луси и остави бутилката си с вода до себе си. Беше напълнила шишетата си от езерото Уелзли, но нямаше храна. Беше се нагърбила с всички възможни задължения, за да компенсира: събираше съчки, когато Лин сметнеше, че е достатъчно безопасно да запалят огън, и винаги с готовност поемаше първото дежурство нощем. Веднъж дори влезе в кухнята на една изоставена къща и приготви паста от оцет и сода за хляб, с която излекува неприятния обрив от отровен бръшлян на ръката на Лин. Всичко това обаче сякаш не правеше никакво впечатление на Лин, която беше мълчалива и сдържана през цялото време, откакто тази жена се бе присъединила към тях.

— Кажи ми, когато излезем — помоли Луси, опитвайки се да привлече вниманието ѝ.

— Откъде?

— От Охайо.

Лин вдигна очи от картата.

— Добре.

— Ще бъде интересно.

Лин не отговори, потънала в мисли за маршрута.

— Аз съм била извън Охайо — обади се Джос.

— Наистина ли? Преди или след Недостига?

— Преди. Аз не съм тукашна. Израснах във Флорида.

— Флорида… — повтори Луси.

Думата се търкулна по езика ѝ. Лин се беше опитала да ѝ налее нещо като образование, което се въртеше предимно около мухлясалите енциклопедии, останали от майка ѝ в сутерена. Знаеше, че Флорида съществува и че е някъде на юг, но нищо повече.

— Как изглежда?

— Не знам как изглежда сега, не съм се връщала там. Но съм сигурна, че още е горещо и има крокодили, големи колкото вашите койоти.

Луси усети сладката тръпка на страха.

— Звучи страшничко.

— Не повече от глутница кучета — отвърна Джос, като я наблюдаваше с крайчеца на очите си, а на устните ѝ потрепваше закачлива усмивка. — Крокодилите приличат на люспести диви кучета, които искат да те удавят и схрускат.

— Добре — каза Лин и затвори картата, — да тръгваме.

— Сега какво? — попита Луси.

Лин я погледна неразбиращо.

— Ще вървим.

— Да вървим. Обичам да вървя.

Лин метна раницата си на гръб и завъртя очи, но Луси не пропусна усмивката, която се прокрадна на лицето ѝ, преди да се обърне. Огледа се още веднъж, преди да излязат на пътя, но от Картър нямаше и следа. Половината от закуската ѝ все пак остана под дървото, покрита с листа.

— С какво се занимаваше преди Недостига? — попита тя Джос, признателна за възможността да си поговори с някого друг.

— Бях инструктор по йога.

— Какво си била? — не разбра Луси.

— Инструктор по йога — повтори търпеливо Джос. — Йога е древна форма на медитация, при която се използват дихателни упражнения и определени пози на тялото, за да съсредоточиш ума си.

— Значи си учила хората как да дишат и да стоят неподвижно?

Лин, която вървеше най-отпред, тихо изсумтя.

— Не е просто това. Може да ти се отрази доста добре — отвърна Джос.

— Аз се концентрирам най-добре, когато върша нещо — възрази Лин, без да се обръща. — А не като стоя на едно място и дишам, и мисля за него.

— Имах предвид релаксацията — обясни жената, но Лин не отговори.

— Ако отнемеш напрежението на Лин, тя ще падне — рече Луси, а Джос весело се засмя.

Да дразнят Лин, докато пробият сериозната ѝ обвивка и я принудят да се усмихне или избухне, беше специалитет на Луси и Стебс.

— Имах студио във Флорида, но заминах за Охайо точно преди да започнат проблемите.

— Защо напусна Флорида?

— Имах си причини.

Както винаги, неохотата на хората да споделят само разпали любопитството на Луси.

— Заради мъж ли?

— Луси — предупредително каза Лин три метра напред.

— Няма нищо — успокои я Джос, — любопитството не е лошо нещо.

— Какво стана? И как стигна толкова далеч?

— В началото имах късмета да живея в голям град. Когато спряха водата на покрайнините, ние още имахме. Не безплатно, естествено.

— Аз отраснах в Ентарго — обади се Луси. — Мислех си, че водата идва от чешмата. И защо напусна града?

Джос сви рамене.

— Предимно заради обстоятелства извън моята власт. Ами ти?

— Мама… не Лин, а истинската ми майка, забременя.

При тази откровеност Лин поклати неодобрително глава, но Джос даже не мигна.

— О, две деца? И ви изхвърлиха заради семейния закон?

— Аха. Изгониха семейството ни, а баща ни убиха. — Луси сама се учуди на лекотата, с която се лееха думите за миналото, и с удоволствие им позволи да отвлекат мислите ѝ. Споделянето на старата дълго стаявана болка беше по-лесно от мъката на настоящето. — Но аз извадих късмет. Срещнах Лин и оттогава сме заедно. Ами твоите хора? Роднини?

— Не… — Джос замълча, забола поглед в краката си. — Просто група непознати, които се опитват да се грижат един за друг. Нямам къде да отида. Чакам съдбата да ми покаже. Ами вие?

— Калифорния — отвърна Лин, като че ли предизвиквайки Джос да я разубеди.

— Добре че обичате да вървите.

Прекараха нощта встрани от пътя, зад един хамбар с прогнил покрив, в чиито греди гнездяха стотици лястовици. Джос и Луси убедиха Лин да запали огън, а Джос изнамери консерва със супа. Имаше и бутилка вино.

— Не — отказа Лин с една дума, но Джос продължи да държи бутилката пред нея.

— Не се шегувах, като казах, че имаш нужда да се поотпуснеш.

— Вие двете си пийнете, аз ще поема първото дежурство — каза Луси, която добре знаеше, че Лин не е спала добре предишната нощ. Лин неохотно прие и отпи няколко глътки в мълчание, докато Луси тормозеше Джос да разказва още за себе си.

— Значи хората наистина са ти плащали, за да ги учиш на йога?

— Трябва да знаеш, че тогава хората имаха неща, които вие нямате.

— Например повече от два ката бельо?

— Да, но аз имах предвид други неща — като сигурност, достъп до храна, която можеш да си купиш евтино и по всяко време, вода, която потича, щом завъртиш кранчето на чешмата. Когато имаш всичко това, можеш да използваш времето си за други цели. Можеш да искаш разни неща.

Сърцето на Луси подскочи. Възможността да искаш нещо звучеше прекрасно, но изглеждаше неимоверно далечна в този свиреп свят.

— И някои хора са искали да се научат на йога?

— И още как. Но човек можеше да прави и други неща — да ходи на уроци по пиано, да чете книги, да спортува. Има страшно много неща, за които вашето поколение не знае нищичко.

— Да, извинявай — намеси се Лин. — Тя е прекалено заета да събира вода и дърва, за да упражнява дишането си.

— В известен смисъл това е жалко — отвърна Джос, но Лин задуши отговора си в гърлото на бутилката. — Повечето хора днес нямат време за нищо друго, освен да се погрижат за оцеляването си. А някога се отдавахме на истински живот.

— Тоест забавление?

— Много повече. Понякога подлудявах от напрежението на този голям избор. Можех да стана адвокат, лекар, шофьор на автобус, астронавт, ако щеш. Когато бях дете, постоянно си говорехме какви искаме да станем, когато пораснем.

Лин избърса устата си с ръкав.

— Аз съм щастлива, че изобщо пораснах.

— Точно това имах предвид — отвърна Джос. — Някога растяхме с мечти. Сега казваме на децата, че са късметлии, ако са живи. В този смисъл градът ми липсва. Там имаше повече възможности. Човек имаше контакт с повече неща.

— В града, а? — Лин вдигна поглед от бутилката с вино. — Например с болни от холера?

— Болести има навсякъде. И вие от това бягате.

Лин поклати глава, загледана в гаснещите въглени.

— Не знам. Но когато го видях, се сетих само за бучката, която баба ти изряза от стария господин Адамс, помниш ли?

Луси кимна. Трудно можеше да забрави тумора, който един от съседите им с нежелание бе показал на Вера — черна топка от задната страна на коляното.

— За мен той беше нещо такова — продължи Лин. — Неестествен израстък на място, където няма никаква работа.

Погледът ѝ се спря върху пламъците. Когато заговори отново, Луси позна онзи глас, с който Лин цитираше някой отдавна мъртъв поет от книгите на майка си, останали да мухлясват километри зад гърба им.

В тия мрачни клетки,

натъпкани край улици безчет,

тлеят души погрознели,

отблъскващи, обезобразени,

без следа от красотата, дето

носеха преди с такава лекота.[2]

Луси се пресегна над огъня и взе бутилката от ръцете на Лин.

— Стига ти толкова вино.

10.

Пътят беше омагьосващ. Луси местеше крак пред крак, вперила очи в хоризонта, без да спира да се движи. Правите, обрасли пътища пронизваха полята, отразени в сивото също тъй безкрайно небе. Докъдето погледът стигаше, то беше покрито с облаци, които само обещаваха дъжд, но не пускаха и капка.

Джос и Лин мълчаха. Дори дивата природа беше замряла под натежалия от влага въздух. От часове Луси не беше видяла нищо да помръдва, освен рояк мушици пред лицето си, привлечени от мириса на пот. Тя бъхтеше напред; набелязваше си ориентир в далечината, подминаваше го, избираше нов.

Мислите ѝ постоянно се връщаха към Картър и езерото Уелзли. Чудеше се дали и той е бил прогонен заедно с другите хора от брега. Наблизо имаше много пустеещи къщи. Ако успееше да си намери вода и започнеше да събира дърва за зимата, нямаше причина да не оцелее. Ала отчаянието, изписано на лицето му при последната им среща, не ѝ даваше много надежди. Ако не искаше да живее, нямаше да се получи.

Раздвоената ясенова пръчка в раницата, която я бодеше между плешките, ѝ напомняше, че тя би могла да намери вода за Картър и да му помогне по безценен начин, на който никой друг не беше способен. Ако беше запазила достатъчно присъствие на духа, за да сподели тайната си, докато двамата се сбогуваха под лунните лъчи, може би щеше да разбере дали и неговите треперещи ръце умеят да откриват вода. Това щеше да им даде още няколко часа заедно, а може би и да му осигури живот.

Тя замахна срещу комарите, изпълнена с безсилие и гняв към самата себе си, задето не се бе сетила навреме. Водата нямаше да излекува вируса в кръвта му, но можеше да му даде сигурност и да му позволи да живее на едно място, така че един ден тя отново да го намери.

И тя щеше да го направи. Думите на Джос от предишната вечер бяха посели семенце в ума ѝ, което бе покълнало през нощта и беше вдъхнало нова цел в живота ѝ. Ако хората в Калифорния не отделяха цялото си време, за да отблъскват гладната смърт, може би някой като Вера беше успял да изучи по-добре болестите, които покосяваха хората. Някой някъде вероятно знаеше колко време ще бъде заразен Картър.

И ако това не беше завинаги, тя щеше да го открие. И ако беше вярно, че има места, на които би могла да прави нещо повече от това, да събира вода и храна, то Картър също заслужаваше да живее по такъв начин. Джос беше казала, че е важно човек да иска нещо, а щом идеята узря в главата на Луси, тя вече отказваше да прави избор. Можеше да има и Калифорния, и Картър. Тя искаше всичко.

— Наближаваме място, наречено Форт Рикавъри[3] — каза Лин, като избърса потта от челото си с кърпичката си.

— Добре звучи — отвърна Джос.

— Само че ние ще го заобиколим.

— Защо?

— Голямо е. Прекалено голямо, за да няма никого там.

— Винаги ли мислиш хората за лоши? — попита Джос.

— Обикновено, да.

Трите жени слязоха от павирания път, по който ги водеше Лин досега, и продължиха по друг, осеян с дупки. Обувките на Луси сравнително бързо се бяха очупили по краката ѝ, но пришката още не беше образувала коричка и нежната розова кожа се разраняваше всеки ден. Неравната земя не ѝ помагаше.

От двете страни на пътя растяха треви, по-високи от човешки бой, които ги брулеха в лицата, докато вървяха на запад. Над тях се издигаха дървета, чиито корони образуваха плътен покрив над главите им, охлаждаха черния катран под нозете им и изсушаваха потта им. Залязващото слънце гореше пред погледа им и озаряваше лицата им с червените си лъчи.

Джос настъпи Луси по петата и тя едва сдържа раздразнението си.

— Извинявай — промърмори спътницата им зад гърба ѝ.

Луси махна с ръка, твърде уморена, за да говори, но обърна внимание, че Джос винаги се движеше много близо до нея, когато преминаваха през гориста местност или друг терен, където би могъл да се скрие неприятел.

Вечерта, когато остана насаме с Лин, тя сподели наблюдението си с нея.

— Използва те за прикритие — обясни Лин, докато двете пълнеха шишетата си от реката, която бяха намерили. — Предполага, че ако някой реши да стреля по нас, ще се цели в мен, защото съм водачът. Ти си по-малка и е по-малко вероятно да бъдеш мишена. Джос го знае.

— Супер. — Луси затвори плътно шишето си. — А бях започнала да я харесвам.

Лин сви рамене.

— Тя прави това, което е правила цял живот, за да оцелее. Пък и може просто да предпочита да върви с теб, отколкото с мен, защото е разбрала, че си по-милата от двете ни.

— Да бе. Ти си мускулите, аз съм мозъкът. — Луси наплиска лицето си с вода и погледна с отвращение мократа си риза. — Имах някакви надежди, но трябва да призная, че освен това, си и циците.

Лин се засмя за първи път, откакто бяха напуснали дома си.

— Голяма полза, няма що.

Шумът привлече Джос и тя слезе на брега при тях с шишета в ръка.

— Кое е смешното?

Луси погледна отново гърдите си.

— Не бих го нарекла точно смешно — каза тя и смехът на Лин отново отекна в студената ясна нощ.

— Имам новина за теб — рече Лин на Луси някъде по обед на другия ден.

— Каква?

— Излязохме от Охайо. Още след като подминахме Форт Рикавъри.

— Хм. — Луси се огледа. — Значи сме в Индиана, така ли?

— Да — отвърна Лин, като намести раницата на раменете си.

— Индиана е ужасно плоска. Откъде минава пътят ни?

— Нищо интересно. Ще вървим право на запад, докато стигнем Илинойс.

— И там ли е толкова равно?

— Не съм сигурна.

— Как си с водата?

Лин се пресегна през рамо и извади едно полупразно шише от раницата си, без да забавя крачка. Луси също допиваше последното си шише с вода, сгрята от топлината на тялото ѝ. Не знаеше колко има Джос, а и тя не си казваше.

— Ще спрем ли скоро?

— Да, след малко — отвърна Лин с онзи поглед, който казваше да не се тревожи.

Прерията постепенно си възвръщаше изоставените ниви с царевица и фасул. Свежата трева, зелена като очите на Джос, блестеше до болка под палещите лъчи на слънцето в безоблачното небе. Пътят беше единствената следа от някогашната цивилизация — черна ивица, която прорязваше пейзажа миля след миля под изнурените нозе на Луси.

Няколко часа по-късно Лин сви на север. Потупа тихо Луси по рамото и закрачи през полето, без да каже и дума. Луси я последва и по-скоро почувства, отколкото чу стъпките на Джос във високата трева зад гърба си. На хоризонта се виждаше една по-тъмнозелена ивица.

— Там има друга река — каза Лин. — Трудно може да се отбранява всяка педя вода, а и от километри не съм виждала къща.

— Може ли да спрем, за да нощуваме? — попита Луси, въпреки че слънцето беше на часове от хоризонта.

Снощната вечеря беше последната храна, от която беше успяла да задели нещичко за Картър. Имаше чувството, че коленете ѝ всеки момент ще се огънат, краката ѝ тежаха като олово. Продължителният път изпиваше силите ѝ по невъобразим начин. Животът край езерото не беше лесен, но винаги ѝ оставаше енергия за нещата, които обичаше — да тича през обраслите поля с Мади, да се надпреварва с Картър кой пръв ще скочи в езерото. Сега единствен инатът ѝ помагаше да мести крак пред крак, а Картър я следваше някъде отдалеч.

— Може, но ще преспим далеч от брега и няма да палим огън.

Трите жени си проправиха път между дърветата до криволичещия поток — студен, бистър и незаварден. Седнаха мълчаливо на каменистия бряг и Луси потопи измъчените си крака във водата.

— Съветвам те да пиеш по-нагоре от краката ми — рече тя, когато Джос загреба шепа вода, и красноречиво стисна носа си с пръсти. — Само казвам.

Джос се усмихна и се премести по-нагоре по течението. Лин не ѝ обърна внимание, защото очите ѝ отново бяха заети да поглъщат картата, разгъната върху коленете ѝ. Луси размърда един камък с палеца на крака си и изпод него изпълзя един речен рак, който побърза да избяга. Потокът завиваше на юг и точно там се виждаше нещо червено, вкопчено в скалистия източен бряг.

— Диви ягоди, Лин. — Устата на Луси се напълни със слюнка от самата дума. — Може ли да набера?

Лин погледна през рамо към Джос, която лежеше по гръб на сянка с ръце под главата и видимо спеше.

— Вземи това — каза тя, като извади пистолета от колана си. — И се оглеждай на четири.

— Както винаги.

Отдалечавайки се, Луси усети как от нея се вдига постоянната сянка на Джос. Изкатери се по брега в почти радостно настроение и остави раницата си.

Върза краищата на кърпичката си, но малката импровизирана кесийка нямаше да побере и една трета от плодчетата.

— Май ще трябва да похапна — рече примирено Луси, след което седна във високата трева и започна да къса ягодите една по една, да ги пъха в устата си и да се наслаждава на топлия сок, разливащ се между зъбите ѝ.

Не усети стъпките зад гърба си и чу едва ясния звук на отварящ се цип. Обърна се рязко и видя Джос, наведена над раницата ѝ, да държи раздвоената ясенова пръчка в ръка.

— Ти си багетист! — възкликна тя с разширени от удивление очи.

— Не — отвърна Луси, като сдъвка една ягода и се опита да си придаде нехаен вид, въпреки страха, който бе свил корема ѝ. — Просто харесвам тази пръчка.

— Не ми се прави на умна. Научи ме как се прави.

— Това не се учи — продължи Луси, без дори да помръдне. — Мъжът, който ми разказа за това, Стебс, помни времето преди Недостига. Казвал на хората къде да копаят за кладенец, а те го черпели с бира.

— И как ти го обясни той?

— Каза, че работата не е толкова в пръчката, колкото в човека, който я държи. Движещата се вода под земята поражда енергия и ако можеш да я усетиш, пръчката ще реагира.

Въпреки обяснението Джос продължаваше да държи ясеновата пръчка така, сякаш ей сега щеше да я накара да помръдне.

— Не разбирам — каза тя.

Луси сви рамене. Нямаше как да предаде чувството, което изпитваше, когато се натъкнеше на водна жилка. Понякога, когато водата беше близо до повърхността, дори не ѝ бяха нужни багети — тя усещаше енергията с тялото и зъбите си.

— Значи не е твоето нещо. А защо ровиш в нещата ми?

— Исках да ти напълня шишетата.

— Интересно тогава, защо ги изхвърли от раницата и продължи да ровиш — отбеляза Луси, като посочи празните бутилки в тревата.

Джос сякаш не я чу, вперила очи в багетите.

— Нищо чудно, че не те изпуска от поглед — рече тя.

Луси стисна зъби.

— Лин не ме изпуска от поглед, защото ме обича.

Джос я погледна през раздвоената пръчка.

— Продължавай да си го повтаряш, миличка.

Луси грабна пръчката от ръцете ѝ, взе раницата си и тръгна бързо към лагера, следвана по петите от Джос. По небето бяха плъзнали облаци и въздухът лъхаше на дъжд. Лин беше устроила лагера в горичка от кленове, които растяха толкова близо един до друг, че стволовете им се преплитаха, устремени към слънцето. Ниско провисналите клони осигуряваха прилично прикритие, а гъстите стволове възпираха вятъра, носещ ситен дъждец.

Инстинктите на Луси ѝ крещяха да сподели с Лин, че Джос е разкрила дарбата ѝ, но новата им спътница не се отделяше от нея. Трите легнаха, сгушени една до друга, за да се топлят в студената нощ. Луси се опита да се отпусне и да се наслади на топлината, която тялото ѝ получаваше от двете си страни, прехапала език от безсилието на поредното тежко решение, което ѝ предстоеше.

Защото кажеше ли на Лин, с Джос беше свършено.

11.

Телата се поклащаха на вятъра, а прокъсаните им дрехи плющяха. Лицата им не бяха покрити. Луси не можеше да откъсне поглед от дебелите въжета на примките, дълбоко впити в шиите им и обвити с отекла кожа.

— Божичко.

Джос покри носа си с кърпичка и очите ѝ се насълзиха.

— Сигурно са направили нещо лошо? — попита Луси.

— Съмнявам се — отвърна Лин, като огледа внимателно трите тела. — Който им е отнел живота, той е взел и обувките им. Явно много ги е искал.

— Те нямаха обувки — каза Джос приглушено.

— Какво значи това?

— Нямаха обувки — повтори жената, като свали само за секунда кърпичката от лицето си. — Това са моите хора.

— Това? — Луси се взря в останките на лицата. — Пътувала си с трима мъже?

Джос я изгледа над избелялото парче плат.

— Правех каквото се налагаше.

— Не знам какво е станало — обади се Лин, — но не е било адски отдавна. Трябва да се махаме оттук.

— Няма ли да ги свалим? — изненада се Луси. — Да ги погребем?

Лин я погледна.

— Не днес, мъниче.

Трите жени се прехвърлиха на другия път, който се движеше успоредно на досегашния. Лин беше свалила пушката от рамото си и я държеше опряна на лакътя си. Луси вървеше плътно зад нея, едва сдържайки се да не стисне дръжката на пистолета, втъкнат в колана на кръста ѝ. Отляво ги криеше проскубана гора, обрасла с храсталаци, а отдясно — високи, гъсти треви, които се полюшваха на вятъра. Листата на дърветата шумоляха и Луси забеляза, че Джос внимава да се движи така, че момичето винаги да стои между нея и играещите сенки.

В сянката на гората беше поне с десет градуса по-студено и ръцете на Луси настръхнаха. Дните бяха дълги и всеки следващ — по-горещ от предишния, но въпреки това хладината я накара да копнее за яркото слънце, което виждаше нейде пред себе си.

Лин първа излезе на светло и веднага спря. Напрежението във фигурата ѝ накара Луси да посегне към пистолета. Джос застана зад гърба ѝ.

— Какво? Какво има?

— Това е… — Лин заекна, невярвайки на очите си. — Това е царевица.

Луси се отпусна, Джос въздъхна.

— Не знаех, че те е страх от царевица — подкачи я Луси.

— Ела сама да видиш от какво ме е страх.

Луси усети ръката на Джос върху лакътя си, но се сдържа да не се дръпне рязко и просто направи няколко крачки напред. От двете страни на пътя се простираха яркозелени симетрични линии, докъдето погледът стигаше. Вятърът във високите до коляно стъбла шумеше по-силно, отколкото в гората.

— Мамка му — отрони тя, загубила ума и дума. — Колко хора са нужни, за да засеят толкова царевица?

— А колко са нужни, за да я изядат? — Лин вече отстъпваше назад към гората. — Връщаме се. Веднага.

— И къде ще отидем? — попита Джос.

— Някъде далеч оттук — отговори просто Лин, която вече не вървеше, а тичаше към прикритието на дърветата. Луси я последва, като задържаше клоните, за да не удрят Джос в лицето. Щом стигнаха до средата на гората, Луси се изкатери по едно дърво, за да се огледа по-добре.

На юг ясно се виждаше широкият път, на който бяха намерили обесените мъже, но ни следа от къщи или общност, способна да засее безмерните поля с царевица.

— Нещо? — чу се приглушеният глас на Лин отдолу.

Луси поклати глава и слезе.

— Не виждам нищо на мили околовръст — каза тя, щом стъпи на земята. — Зад нас е пътят, по който вървяхме. Има още един на север оттук, който се движи в посока изток-запад. Бихме могли да тръгнем по него, но няма добро прикритие — само трева от двете страни.

— Е, сега какво? — попита Джос изнервено. — Какво ще правим?

Лин погледна слънцето.

— Засега ще вървим на север — реши тя. — Ще прекосим полето до другия път, а ако трябва, и до по-другия, докато не намерим по-добро прикритие от стръкове трева.

— А после?

Лин въздъхна.

— После ще те оставя ти да водиш, а аз ще ти задавам досадни въпроси.

Луси се опита да скрие усмивката си, докато трите жени с бърза крачка се отправиха през полето. Стигнаха до закърпения асфалт, водещ от изток на запад, но Лин не го одобри. Прекосиха и следващото поле с гъсти треви, които танцуваха над главите им. Луси чуваше тежкото дишане на Джос зад гърба си.

Излязоха на чакълен път и Лин сви по него тичешком на запад, като само погледна през рамо, за да се увери, че я следват. Луси кимна в знак, че е добре, а после посочи с глава назад и изплези език, за да покаже, че Джос вече издиша. Едва доловимото трепване на веждите на Лин издаде какво мисли и Луси можеше да се закълне, че нарочно забърза крачка. На зеления фон в далечината се мярна голям сив камък и Луси извика на Лин да спре, щом стигне до него, преструвайки се, че накуцва.

— Пришка — изпъшка тя, вдигнала крак във въздуха като ранено животно.

— Искаш ли да погледна? — попита Лин.

Гласът ѝ стигна до Джос, която беше изостанала от тях, и като видя, че те спират, съвсем намали темпото.

Луси кимна и седна на камъка, вдигнала болния си крак върху коляното на Лин. Ловките пръсти на Лин бързо развързваха обувката.

— Нищо ти няма, нали? — попита тя, като погледна през рамо, за да види дали Джос приближава.

— Онова там не бяха нейните хора — каза Луси, докато Лин сваляше обувката от крака ѝ.

— И ти ли мислиш така?

Лин събу потния чорап на Луси и се престори, че оглежда несъществуващия мехур.

— Или това, или не ѝ пука, че са обесени. Иначе казано, или лъже, или има сърце от камък. И в двата случая мисля, че не я харесвам.

— Ако щеш, я харесвай — отвърна Лин, докато намотаваше чист бинт около петата на Луси, — само не ѝ вярвай.

Луси си спомни ясеновата пръчка в ръцете на Джос и искрата в очите ѝ.

— Не ѝ вярвам.

— Хубаво. Но аз подозирам, че тя изобщо не е познавала онези мъже.

— А защо ѝ е да лъже? — попита Луси, докато Лин нахлузваше обратно чорапа върху пръстите ѝ.

— Помниш ли онзи кърлеж, който се беше забил над ухото ти, но не го забелязахме, докато не стана голям като гроздово зърно?

— Да?

— Мисля, че Джос е точно като него. Закача се за някой, който ѝ се струва перспективен, и смуче от него, докато не му дойде акълът в главата.

— На езерото Уелзли просто са я зарязали. Онези, с които е пътувала, са схванали що за човек е.

— И аз така мисля — кимна Лин. — А после извади късмет, като видя нашия огън. Сега може би ще каже, че иска да остане с нас за постоянно, защото нейните хора са мъртви.

Луси хвърли поглед към пътя и видя, че Джос е спряла, за да извади шише с вода от раницата си.

— И какво ще правим?

— Нямаме кой знае какъв избор. Да се надяваме, че нещо в следващия град ще ѝ се стори достатъчно примамливо, за да реши да остане там. Или ще срещнем по-голяма група, с която ще се чувства по-сигурна. Няколко пъти се опитвах да се измъкна от лагера през нощта, но тази жена спи по-леко от скакалец. Така че засега ще я търпим. Досадна е, но не е заплаха.

Следващите думи заседнаха в гърлото на Луси.

— А ако се окаже, че е?

Лин ѝ подаде ръка да стане.

— Тогава е мъртва. Ти може да се чудиш дали я харесваш, но аз от самото начало знам за себе си.

— Защо тогава се съгласи да дойде с нас?

Лин отпи глътка вода от шишето си и го прибра отново в раницата си, без да откъсва поглед от жената, която бавно се приближаваше към тях.

— Заради тихия и неусетен начин, по който се появи. Реших, че има и други умения, освен да се промъква незабелязано. Оказа се, че това е най-доброто ѝ качество.

Джос вече беше достатъчно близо, за да долови разговора им, така че Луси смени темата:

— Как ти се струва тази царевична нива?

Лин погледна хоризонта и черните буреносни облаци, които се трупаха там.

— Лошо.

12.

Дъждът се изсипа толкова проливно, че събаряше шишетата за вода и Луси изтича да ги прибере. Джос забеляза една стара тухлена къща, чиято алея беше обрасла като полята наоколо. Трите притичаха към нея точно когато небето се продъни и се скриха под стрехите на полусрутените стени, докато тлъстите капки се пръскаха по земята.

Луси предположи, че къщата си е била стара още преди Недостига. Високите, сега счупени прозорци и изронената мазилка ѝ напомняха за дома. Каменното огнище като по чудо се беше запазило, а следите от сажди показваха, че тук са се отбивали и други пътници. Пламъците затрепкаха по стените в сумрака.

Силният дъжд се просмукваше през цепнатините в покрива и капеше върху главите им, откривайки ги отново секунди след като се преместеха. Една капка падна на носа на Лин точно когато смени мястото си за четвърти път. Тя скочи ядосано и избърса лицето си:

— По дяволите!

Проблесна светкавица и тя забеляза някаква барака в задния двор, обрасъл в люляци.

— Там има постройка — посочи тя. — Може да е нещо полезно.

— Съмнявам се — отвърна Лин. — Изглежда снощи тук са пренощували други хора. Каквото е имало полезно, са го взели.

— Аз ще проверя — настоя Луси, въпреки че още се лееше проливен дъжд. Безсловесното присъствие на Джос, която седеше тихо до огъня, лазеше по нервите ѝ.

Лин улови погледа ѝ и кимна.

— Щом искаш да се намокриш, твоя работа.

Луси тръгна по коридора, посипан с мокри, мухлясали парчета мазилка от тавана, и най-после стигна до задната врата, водеща към двора. Следващата светкавица отново огря бараката и тя се втурна под дъжда, потръпвайки от студените капки, които някак се вмъкваха под вдигнатата ѝ яка и се стичаха по гърба ѝ. Не беше лесно да се влезе в бараката, прегърната от люляковите храсти. Луси дълго дърпа и кърши старите клони и огъва свежите, докато успее да срита остатъците от вратата.

Поредната мълния я увери, че е била права: предишните пътници не бяха забелязали малката постройка. Покрай стените бяха наредени ръждиви инструменти, в ъгъла стоеше велосипед с изгнили гуми, а от тавана висяха намотани канапи. Луси грабна няколко неща, които ѝ се сториха годни за употреба — един чук, две отвертки с различни глави, малко канап. В последния момент в ъгъла проблесна нещо, което я накара да се засмее въпреки мокрите дрехи, залепнали за тялото ѝ. Тя изтича обратно в къщата и се втурна вътре, помъкнала инструментите и канапа в двайсетлитровите кофи, които беше намерила. Лин само вдигна очи.

— Мислех, че ще те разсмея — рече Луси, докато тъпчеше канапа в раницата си. Както и очакваше, Лин завъртя очи, но крайчетата на устните ѝ все пак потрепнаха, преди да се обърне отново към огъня.

— Почти успя — отбеляза Джос. — Какво им е толкова забавното на тези кофи?

— Това не са просто кофи, госпожо — заяви Луси. — Това са двайсетлитрови кофи. Искаш да носиш двайсет литра от нещо? Тогава ти трябват точно такива кофи.

Джос се обърна озадачена към Лин.

— И какво от това?

— Там, откъдето идваме, трудно се намираха такива кофи — обясни тя. — Ако имаше късмета да намериш някоя, можеше да я размениш за какво ли не.

— За да носиш вода?

— Вода ли? — възмути се престорено Луси. — Може да носиш и вода, и сняг, който впрочем става на вода, и парчета лед, които също стават на вода. Освен това е полезна и празна. Можеш да я обърнеш и да си сложиш отгоре консервата, след като приключиш с мъкненето на вода.

Тя сръчно обърна една от кофите и с доволна усмивка я възседна.

Изстрелът почти не се чу от силния дъжд и Луси не разбра какво я събори на пода, докато не видя кървавото петно, цъфнало на ризата ѝ.

— Мамка му! Лин!

Лин вече беше скочила от мястото си, за да изгаси пламъците в огнището с едно одеяло и да срита димящите дърва в ъгъла. Възцари се мрак и Луси само я чу как допълзява при нея.

— Къде те уцели?

— Май само в рамото — отвърна момичето, стараейки се да овладее паниката в гласа си.

— Можеш ли да пълзиш?

Лютивият дим от загасения огън влизаше в ноздрите ѝ и тя едва си поемаше въздух.

— Мисля, че да — каза тя, игнорирайки острата болка, която прониза рамото ѝ, щом се опита да последва Лин към прозореца.

В този миг една лепкава ръка я стисна за глезена.

— Какво става? — попита Джос с писклив уплашен глас.

През гипсовата стена влетя още един куршум и пушекът се смеси с облак от прах. Лин изръмжа на Джос да мълчи и трите се притиснаха в стената до прозореца, навели глави под перваза. Луси едва се сдържаше да не дръпне крака си от ръката на Джос и стискаше зъби от болката, която пронизваше ръката ѝ, сякаш нажежени игли бодяха месото ѝ под кожата.

Лин се надигна леко, за да погледне през дупката на прозореца, но веднага се сниши отново.

— Много е тъмно, не се вижда — прошепна тя. — А тук има прекалено много пролуки, за да отбранявам всички.

Луси почувства студен метал в ръката си: дръжката на пистолета.

— Вземи го — каза Лин — и двете с Джос намерете стълбите. Качете се горе, ако мислите, че ще ви издържат, или поне се махнете от тази стая.

— Ами ти? Ти къде отиваш? — попита Луси, обзета от предчувствие, по-мрачно от тъмнината, която я заобикаляше. — Не ме оставяй тук!

— Излизам навън — отвърна Лин с нисък глас. — Не ги виждам, но може би ще чуя къде са, ако не ми пречи трополенето на дъжда по покрива. Ако им покажем, че сме въоръжени, може да отстъпят.

— А ако не го направят? — попита Джос.

— Ако не го направят, и Луси не е лош стрелец.

Луси усети как Джос стисва още по-здраво крака ѝ.

— Да не си посмяла да им се дадеш — просъска тя на Лин. — Адски ще ти се ядосам, ако загинеш.

— Ще се оправя. Пък и друг път си ми се ядосвала. Тръгвайте сега.

При следващата светкавица Лин вече я нямаше, а Луси забеляза разкривената сянка на стълбището. Запълзя натам, без да каже и дума, но знаеше, че Джос няма нужда от подканяне, за да я последва. Иглите в ръката я пробождаха при всяко движение и тя хапеше устни, за да не извика. Блъсна се в първото стъпало и толкова силно стисна зъби от болка, че от долната ѝ устна рукна кръв.

На шестото стъпало дървото на стълбите поддаде. Джос трепереше отдолу, свряна в краката ѝ за прикритие. Луси щракна предпазителя на пистолета си и замря. Дъждът отслабна и неумолимото трополене по покрива стихна до леко ромолене. Иззвънтя изстрел, последван от мъжки вик от болка. Луси се усмихна в мрака.

— Как го направи? — смая се Джос. — Как разбра накъде да стреля?

— Пушката ѝ е като трета ръка. Може да застреля някого в непрогледен мрак със същата лекота, с която ти намираш собственото си лице през нощта.

Джос замлъкна, пушката на Лин — също. Дъждът барабанеше все по-бавно по покрива, а непостоянният му ритъм все повече заглъхваше.

— Тук съм — чу се гласът на Лин.

— На стълбите сме — извика Луси с облекчение. — Сплаши ли ги?

— Така изглежда. Да се махаме оттук.

Джос и Луси се спуснаха долу и започнаха пипнешком да търсят вещите си. Луси напипа ремъците на своята раница и тази на Лин. Чу шаването на Джос от дясната си страна, където бяха спали двете с Лин.

— Взех одеялата ви — прошепна жената, — ще вземеш ли ти моето?

Луси опипа пода, но се сети, че тъкмо с него Лин беше угасила огъня. Реши, че обяснението можеше да почака. Когато понечи да вдигне раницата си, рамото ѝ отново бе пронизано от болка и тя неволно извика.

Лин веднага се спусна към нея и грабна нейната и своята раница, без да каже и дума. Трите жени излязоха през задната врата. Макар дъждът да беше спрял, те веднага подгизнаха от мократа трева. Луси вървеше след Лин, промушила здравата си ръка през дръжката на една от раниците, а Джос я следваше, хваната за ризата ѝ. Беше тъмно като в рог и Лин скоро спря.

— Тук би трябвало да е добре — рече тя. — Има известно прикритие, а и няма да могат да ни проследят в тази тъмнина.

Лин хвана ръката на Луси и я допря до едно дърво. Момичето се облегна на него и се свлече изтощено на земята. Чу, че Джос направи същото до нея, и трите поседяха няколко секунди в тишина.

— Съжалявам за одеялото ти — каза накрая Лин.

Джос сви рамене.

— Няма нищо.

— Ще ти намерим ново, щом излезем на пътя.

— Звучи добре.

— Как е рамото ти?

Луси усети ръката на Лин върху своята и се отдръпна.

— Боли, но не можеш да направиш нищо без светлина, а и не умирам.

Лин свали ръката си, а Луси отпусна глава на рамото ѝ. Паниката и страхът се стопиха в дълбок сън, в който болката не можеше да проникне.

Когато се събудиха, Джос я нямаше.

— Явно доста се е засегнала, че изгори одеялото ѝ — отбеляза Луси, без да обръща внимание на студената пот, която изби по челото ѝ, щом Лин докосна раната на рамото ѝ.

— Аха — отвърна Лин, като завъртя Луси, за да огледа дупката от куршума на утринната светлина. — Струва ми се, че не е засегнал важна кост. Ето, пипни сама — каза тя и вдигна здравата ѝ ръка към дясната плешка.

Луси усети малка, твърда бучка под кожата си.

— Пак ли ми излизат пъпки?

Лин дори се усмихна.

— Добро чувство за хумор като за прострелян човек.

— Съмнявам се, че ще боли по-малко, ако се разхленча.

— Аз също — отвърна Лин, като извади ножа си от канията. — Но мен никога не са ме прострелвали.

Луси извърна очи от голото острие, с което Лин застана зад гърба ѝ.

— Сериозно? Мислех, че ти се е случвало поне седем-осем пъти.

— Не. Много пъти са стреляли по мен, но съм била достатъчно бърза, за да не ме уцелят.

— Казваш, че аз съм бавна, така ли? — озъби се Луси.

— Стой мирно — нареди Лин, стиснала забития куршум между пръстите си. — Не, по-скоро бих казала, че си лесна мишена с това шоу с кофите снощи.

Луси усети пронизваща болка в гърба си, но не по-силна от ужилване от пчела.

— Исках само да те разсмея — каза тя. — По дяволите! Забравих кофите.

— Мисля, че ти си го повредила повече, отколкото той теб — рече Лин, като ѝ показа окървавения смачкан куршум.

Луси раздвижи ръката си и се смръщи от болка.

— Съмнявам се.

— Що се отнася до разсмиването, няколко сантиметра по-наляво и майтапът нямаше да си струва последиците.

— О, но при сегашното положение си струва, така ли?

Лин сви рамене.

— Смешно си беше.

Луси замахна със здравата си ръка, но Лин вече се беше дръпнала.

— Добре, стига толкова шеги. Джос е взела бутилките за вода, които бяхме оставили да се пълнят през нощта. Не е пипала храната ни и пълните шишета, защото спяхме върху раниците си. В противен случай, подозирам, че с удоволствие щеше да отнесе всичко.

— А според теб какво е намислила?

— Срещнахме по-силни хора, които могат да ѝ предложат повече от нас. Ще провери дали ще я приемат. Предполагам, че това са същите хора, които гледат онази царевична нива. Вероятно не искат никой да разнесе мълвата за успеха им.

— Защо?

— Защото ще се появят много хора, които или ще искат да се прилепят към тях, или да им отнемат постигнатото.

— Ами Джос? Мислиш ли, че ще я приемат?

Лин сви рамене.

— Тя вече не е мой проблем. Ние продължаваме по пътя си, при това колкото можем по-бързо. Ще успееш ли да поддържаш темпо?

— Ще опитам. — Луси с мъка се изправи на крака. — Само че ще се наложи да носиш раницата ми.

— Сядай обратно, още не сме приключили с това рамо.

Луси простена, но се подчини.

— Сега пък какво?

Лин зарови в раницата си.

— Баба ти ми даде малко мед, преди да заминем. Каза, че действа добре на раните. — Тя погледна скептично пластмасовото шишенце. — Е, сигурно наистина е по-добро от нищо.

После извади малка кутийка и Луси скочи на крака, познала шивашкия комплект.

— А, не! Няма да ме шиеш!

Беше виждала възрастни мъже, упоени със силен сайдер, да плачат беззвучно със сълзи, докато Вера ги шиеше на кухненската маса.

Лин извади една игла и вдяна конец.

— Повярвай, мъниче, мен ще ме боли повече, отколкото теб.

13.

Мушиците кръжаха около рамото на Луси, привлечени от миризмата на сладкия мед, примесен с пот. Дясната ѝ ръка висеше пред гърдите ѝ в импровизирана шина, която Лин беше измайсторила от сплетен канап. От куршума я беше заболяло много по-малко, отколкото от иглата в треперещите ръце на Лин. Сега тя ходеше със стиснати зъби и местеше крак пред крак, мъчейки се да не мисли за парещата болка в рамото си.

Лин се обърна да я погледне. По зачервеното ѝ лице също се стичаше пот. На гърба си носеше двете раници и двете пушки, но въпреки огромната тежест тя поддържаше стабилно темпо и току хвърляше поглед през рамо, за да се увери, че Луси я следва.

— Как си? — извика тя силно, макар да ги деляха само няколко метра.

— Аз съм простреляна, не оглушала — отвърна Луси.

Лин спря и извади едно шише от раницата си. Изчака Луси да я настигне и ѝ го подаде.

— Да починем малко.

Луси се отпусна признателно в сянката на един клен и отпи голяма глътка вода. Беше топла, но прекрасна.

Лин остана на пътя и избърса потта от челото си. Луси я гледаше как се взира в далечината, засенчила очите си с ръка срещу пладнешкото слънце. Изведнъж бутилката с вода падна от ръката ѝ и се разля в краката ѝ, превръщайки праха в кал.

— Какво? Какво става?

Момичето скочи на крака и изтича при нея, за да види бързо приближаващ се облак прах откъм изток. Лин свали оръжията от гърба си, хвърли раниците във високата трева и връчи едната пушка на Луси.

— Вземи това и залегни в тревата.

— Не — възрази Луси с треперещ глас, — няма да те оставя.

— Няма и да стоиш до мен. Ако се опиташ да стреляш с лявата си ръка, като нищо ще уцелиш мен вместо тях.

Земята под краката им затрепери и във въздуха се разнесе несвойствен тропот на конски копита. Луси закри очи и различи ездачите в облака от прах.

— Имаме време. Предлагам да бягаме.

— Те ще ни последват — отвърна Лин, като зареди пушката си и я подпря на сгъвката на лакътя си. — Снощи пак чух коне. Като знам колко редки животни са, трябва да са същите. Или ни мислят за заплаха, или са останали с впечатлението, че имаме нещо, което биха искали да вземат.

Луси стисна здраво ръката ѝ.

— Джос знае, че мога да намирам вода.

Лин вдигна вежди.

— И кога смяташе да ми кажеш?

— Съжалявам — отвърна Луси, без да откъсва очи от приближаващите ездачи. — Не мислех, че ще го използва срещу мен.

— Защото си свестен човек. Аз веднага щях да се досетя.

Конете вече бяха толкова близо, че се чуваха виковете на водещия ездач. Групичката се разтвори като ветрило пред двете жени.

— Е, добре — каза Лин, — заслужи си място на пътя. Ако нещата се оплескат, залягаш в тревата и стреляш с пистолета. Бездруго повече те бива в близък обсег.

Луси само кимна, неспособна да каже и дума. Мъжете се приближиха на десетина метра от тях, а после още малко — достатъчно, за да видят, че единият всъщност не е мъж.

— Проклета да е — отрони Луси.

— Не го мисли сега — отвърна тихо Лин. — Стой неподвижно.

Конете забавиха крачка и спряха. Петимата мъже и Джос застанаха в една линия. Вперила гневни очи в доскорошната си спътница, Луси усещаше как във вените ѝ пулсира непознато чувство на омраза. Джос я гледаше безразлично.

— Добър ден, дами — каза водачът и кимна на Лин. Тя също кимна небрежно в отговор.

— Добър ден.

— Хубав ден за езда — продължи мъжът, като прехвърли един крак през лъка на седлото си.

— Аз лично предпочитам да ходя пеш — отвърна Лин, оглеждайки ездачите. — И бих предпочела да продължа по пътя си, ако нямате нищо против.

— Това може да почака — възрази мъжът с все още дружелюбен глас, макар Луси да забеляза, че гледа ръцете на Лин вместо лицето ѝ. — Чухме, че стреляш като мъж.

— Грешно си чул — отговори Лин студено. — Стрелям като жена.

Мъжете зацъкаха с език, а Джос се помести нервно на седлото си.

— Един от моите хора имаше възможност да вкуси таланта ти снощи — продължи мъжът, вече без усмивка. — И сега не се чувства много добре.

— Странна работа, дъщеря ми също беше простреляна, пък се чувства прекрасно.

— Джос каза, че не ти е дъщеря.

— Нещо друго да е казала?

Мъжът пак се усмихна, но студеното потрепване на лицевите мускулчета не стигна до очите му.

— Достатъчно, за да си осигури спокоен живот поне за известно време, ако малката дойде при нас, без да ни създава неприятности.

Мъжът премести поглед към Луси и тя инстинктивно отстъпи назад. Искаше ѝ се да изтече в земята като водата от шишето на Лин.

— Съжалявам — отвърна Лин с лека усмивка на лицето, — но лично аз смятам да ви създам неприятности.

— Защо не вземем и двете? — предложи един от ездачите, втренчил жаден поглед в Лин. — Харесвам жени с повече коса от багетистката.

— И нейната ще порасне — подметна друг, плъзвайки поглед по тялото на Луси.

— Никой никого няма да взема — отвърна Лин, зарязала всякакви учтивости.

— Казах ви, че е опасна — обади се Джос, наблюдавайки нервно Лин. — Погрижете се за нея и грабвайте малката.

— Обичам ги опасни — отвърна онзи, който беше проявил интерес към Лин преди малко, и като се доближи с коня си до нея, подръпна косата ѝ с ръка. — Адски красива си, за да се държиш така отвратително.

— Опитвах се да се откажа от убиването — рече Лин, — само че съдбата взе, че ви изпречи на пътя ми.

Луси познаваше този тон достатъчно добре, за да залегне точно преди пушката на Лин да изтрака и куршумът да уцели коня в шията. Животното се изправи на задни крака и хвърли ездача си, а после се строполи на земята. Кръвта му бликаше в пръстта. Лин се скри зад агонизиращото му тяло. Луси се изтъркаля в канавката до пътя въпреки болката от шевовете в рамото си и стисна здраво пистолета.

Конете изпаднаха в паника от кръвта, мъжете започнаха да стрелят хаотично, мъчейки се в същото време да удържат юздите. Куршумите свистяха в тревата, но достатъчно встрани от Луси. Лин лежеше зад умиращия кон и търпеливо чакаше да ѝ се отвори възможност да стреля. Водачът падна на земята с чиста черна дупка на челото.

Ездачът на мъртвия кон пълзеше със счупен крак на изток, за да не попадне под копитата на обезумелите животни. Луси се прицели в един от мъжете, но се поколеба за секунда, преди да натисне спусъка, и Лин я изпревари. Той се свлече на земята и конят стъпка черепа му.

Джос пищеше и неумело дърпаше юздите, с което само още повече подплаши коня си. Животното започна да хвърля бесни къчове и метна непознатата си ездачка през главата си.

Останалите двама ездачи стреляха отчаяно. Лин се сниши максимално зад трупа на коня, превръщайки се във възможно най-малката мишена. После се надигна само за миг, стреля и единият от мъжете изпищя, стиснал ръката си. Пистолетът му изтрополи на земята. Той обърна коня си на изток и изчезна сред облак от прах, следван от един кон, останал без ездача си.

Последният хвърли оръжието си на земята и вдигна ръце във въздуха. Лин надникна над укритието си, видя го и се изправи. Луси излезе от канавката и отиде при Джос, която лежеше, свита на топка, и стенеше.

— Не ме убивай — промълви мъжът с треперещ глас, когато Лин се приближи до коня му. — Идеята не беше моя.

— Знам чия е била — отвърна тя и погледна сурово Джос, която се сви още повече от страх.

Лин въздъхна и се обърна към Луси.

— Не го убивай — примоли се момичето. — Каква полза от това?

— Те знаят, че можеш да намираш вода.

— На никого няма да кажа, честна дума!

Ездачът понечи да се прекръсти, но Лин насочи дулото към него.

— Наистина мисля, че трябва да го застрелям — каза тя.

Луси погледна към Джос, която беше седнала на земята и държеше едното си стъпало в ръце.

— Спести си патроните — рече момичето.

Лин вдигна очи към мъжа със счупения крак, който продължаваше да пълзи на изток.

— Ще взема конете ви — каза тя. — Вдигни приятелчето си от земята. Ако видя някой от вашите да ме следва, ти ще си първият, когото ще застрелям.

— Разбрано — обеща отсечено мъжът, като слезе от коня си и подаде юздите на Лин, а после махна към Джос. — Ами тя?

В погледа на Лин се прочете суровост, каквато Луси не беше виждала досега в очите ѝ.

— Тя остава тук. Просто така.

Джос простена и се опита да хване Луси за крака, но тя успя да се дръпне навреме. Лин се отдалечи, без да погледне назад, подаде юздите на единия кон на Луси, а самата тя поведе другите два и мина покрай Джос, сякаш нея я нямаше.

— Моля те, Лин, чуй ме! — изхленчи жената. — Не ме оставяй тук. Не мога да ходя.

Лин само даде знак на Луси да се качи на коня и също възседна своя, преметнала юздите на третия кон през лъка на седлото си. Луси стисна зъби от болка, докато се мъчеше да се набере нагоре. От раната се процеди прясна кръв и горчивата ѝ металическа миризма се смеси със сладкия дъх на мед. Когато минаха покрай Джос, Луси я погледна и видя мухите, които вече кръжаха около окървавената кост, стърчаща над глезена ѝ.

— Лин? Лин! — примоли се тя с пресекващ глас. — Остави ми поне коня. Имаш един излишен. Просто ми остави проклетия кон!

Луси заби пети и конят ѝ ускори крачка. Във въздуха се разнесе яростен вик и двете с Лин бяха засипани от дъжд от камъчета и пръст. Джос не спираше да крещи, но следващата шепа камъчета не успя да ги достигне.

— Луси! ЛУСИ!

Луси запуши ушите си с пръсти и започна да си тананика единствената песен, на която Лин я беше научила, но следващият писък на Джос беше толкова пронизителен, че усети вибрациите му. Момичето свали ръце от ушите си чак след като се бяха отдалечили.

— Не поглеждай назад, мъниче — каза Лин. — Не поглеждай назад и не мисли за това.

14.

Ездата товареше раненото рамо на Луси по-малко от ходенето и още преди да влязат в Илинойс, от парещата болка беше останал само сърбежът от зарастването. Зле направените шевове бяха последвани от много извинения и нови непохватни шевове, но свършиха работа. Конете изминаваха километри с лекота, бодро отпъждайки мухите с опашки. Свикнаха с новите си ездачи по-бързо, отколкото Луси и Лин с този начин на придвижване. Един ден беше достатъчен, за да ги заболят мускули, чието съществуване дори не бяха подозирали.

Жегата и влагата се стелеше отгоре им като пелена, изстискваше потта от телата им и мокреше дрехите им още преди слънцето да се е вдигнало в небето. Налагаше се да дават по-често почивка на конете, да свалят тежките седла от гърбовете им и да се крият под сянката на дърветата, докато животните не се върнеха при тях, доволни от пашата и готови да продължат нататък.

Ритмичният тропот на копитата хипнотизираше Луси в знойните следобеди и тя често се отнасяше. Мисълта за Картър тежеше на съзнанието ѝ; тревогите за болестта му и опасенията, че може да не издържи, бяха завинаги натикани в едно тайно кътче на сърцето ѝ. Унесена от пътя, тя си позволяваше да бленува за бъдеще, в което двамата седяха един до друг на брега. Разцъфналата надежда неизменно биваше задушена от пладнешката жега, в която човек трудно си поемаше дъх.

Жегата беше не по-малък враг от въоръжените мъже. Водата изтичаше от тях в реки от пот и се изпаряваше от горещата им кожа бързо — Луси можеше да се закълне, че по едно време видя как от Лин се вдига пара. Мислите ѝ често се връщаха към дома, където жегата несъмнено беше още по-тежка, вдъхваща нов живот на позамрелия полиомиелит.

Докато яздеше на запад, в съзнанието ѝ се редяха мъртви тела, спомени за реални приятели, чиито трупове беше горила. Имаше и въображаеми. Умът ѝ се заиграваше с възможността смъртта да покоси всички, освен Стебс и Вера. Те двамата бяха защитени от вируса, ала не и от куршумите на нашествениците.

Лин мълчеше през по-голямата част от пътя към Илинойс. Луси си казваше, че е заради жегата, но знаеше, че не е така. Лин не беше убивала човек, откакто Луси беше малко дете, и макар да го направи с лекота, стореното видимо гризеше съвестта ѝ. Луси яздеше, свита на седлото си, с ясното съзнание, че ако не беше тя, тези мъжете нямаше да ги подгонят и да намерят смъртта си.

Конете вървяха, без да се оплакват, а безпогрешният им нюх ги водеше право към водата. Лин се беше притеснявала, че животните могат да се окажат повече бреме, отколкото удобство, защото имаха по-голяма потребност от вода в сравнение с хората и се налагаше да спират по-често. Те обаче я спечелиха, като всяка вечер ги отвеждаха при вода. Ушите им щръкваха и крачките им ставаха по-бодри, щом носовете им усетеха нещо, което двете ездачки не успяваха да помиришат. Лин слизаше от седлото, оставяше Луси да чака при трите коня с буца страх, заседнала в гърлото ѝ, но след малко се връщаше, за да я успокои, че всичко е наред.

Можеха да пият.

— Сериозно, трябва да измислиш име на коня си — подхвърли Луси, докато двете си почиваха по обед на сянка.

Лин мързеливо вдигна само единия си клепач.

— И защо?

— Защото черният кон те харесва.

— Нямам време да измислям заглавия на животни. Имам си други грижи. Скоро ще стигнем Айова, но трябва да прекосим една голяма река. Казва се Мисисипи.

Луси протегна ръка към Спатър, както беше кръстила единия кон, и той се наведе, за да потрие кадифения си нос в шепата ѝ.

— Колко голяма?

Лин изрови картата от раницата си и я разгъна.

— Малките потоци, до които ни водеха конете, дори не са отбелязани тук, а последният си беше доста широк.

Последната река, която бяха прекосили, се бе оказала по-дълбока, отколкото изглеждаше, и водата заливаше стремената им, стигайки чак до хълбоците. В началото студените вълни бяха приятно облекчение от вездесъщата жега, но страхът на Луси нарастваше успоредно с нивото на водата, докато вече и Спатър не стигаше дъното с копита. Тя усети как земята изчезва под тях и течението повдига коня, за да го отнесе заедно с ездачката му на юг, докато той риташе бясно с крака, за да стигне до отсрещния бряг.

Течението я дърпаше с водните си пръсти, мъчейки се да я свали от седлото. Луси се сниши върху шията на Спатър, стиснала здраво лъка на седлото, уповавайки се на неговата сила. До нея Лин също се беше вкопчила в Черния кон, стиснала устни. Стигнаха до брега мокри и уплашени, но благодарни и се свлякоха на земята, докато конете си поемат дъх.

— Не мислиш, че конете могат да преплуват Мисисипи ли? — попита Луси.

— Не знам. — Прехапала устни, Лин проследи с пръст черната виеща се линия на картата. — Това е голяма река и ще има адски силно течение, така че по-добре да се осигурим за седлата. От друга страна, ако конете стигнат до средата, но не могат да продължат, ние ще бъдем вързани за стотици килограми потъващо конско месо.

Луси погали дългата муцуна на Спатър, притеснена колкото за собствената си участ, толкова и за риска той самият да се удави.

— А какви са другите ни възможности?

Лин разгъна картата в скутовете и на двете и ѝ показа маршрута.

— Няма такива. Не можем да я заобиколим, а да се мъчим да я преплуваме, е твърде рисковано. Трябва ни мост.

— Мостовете значат градове.

— Знам, затова се опитах да намеря най-малкия наоколо.

— Тревожиш се, че по реката ще има хора, нали?

— Това си е голям източник на вода. Лесно се намира и има стотици мили брегове. Можеш да си сигурна, че ще има хора.

— А това не може ли да е нещо хубаво?

— Ти колко хубави хора си срещала досега?

Лин изгледа Луси изпитателно над картата, след което стана и се отдалечи, оставяйки я да размишлява над дебелата разкривена синя линия, която препречваше пътя им на запад.

Докато се движеха към реката, тренираха конете да тичат. Спатър само потрепваше подразнено с уши от смушкването в хълбоците, но Черния кон се спускаше с лекота в галоп и тогава Спатър препускаше подире му, следван от Кафявата кобила най-отзад, натоварена с багажа им.

— Ще ми се да тичаше малко по-бързо — каза Лин, като обърна коня си и застана до Спатър. — Щом стигнем до моста, ще трябва да бъдем доста бързи. Ако някой поиска да ни спре, това ще бъде идеалното място. Достатъчно е да блокира двата края и ще бъдем хванати в капан.

— Пробвай да стреляш във въздуха — предложи Луси. — Така се размърдаха по-рано в Индиана.

— И изхвърлиха ездачите си.

— И ти си права — съгласи се Луси, спомнила си кървавата кост, стърчаща от крака на Джос.

Лин се загледа умислено между ушите на Черния кон.

— Тези коне привличат много внимание. Някои хора биха пропуснали две жени, които не носят нищо друго, освен дрехите на гърба си, но две жени с три коня е съвсем друго нещо.

— Аз няма да го оставя — заяви Луси и погали Спатър по шията.

Лин въздъхна, но продължи да язди по чакълестия път, без да каже нищо. Масивни сиви облаци закриваха слънцето. От лявата им страна имаше обрасло гробище, но само най-високите надгробни камъни издаваха присъствието му.

— Колко остава до реката? — попита Луси.

— Не много. Иска ми се… — поде Лин, но остави изречението недовършено.

Луси вдигна очи.

— Какво ти се иска?

— Щях да кажа, че ми се иска да знаех какво, по дяволите, правя — отвърна Лин с лека усмивка на лицето, — но после осъзнах, че е глупаво да говоря така.

— Без теб щях да съм мъртва преди стотици мили.

— Нямаше. Когато говорим за Калифорния, очите ти светват. Ти я желаеш и би продължила и без мен, за да стигнеш дотам. А що се отнася до това, че не знам какво правя — продължи тя, — не съм свикнала да пътувам. Винаги съм била от хората, които в момента се стремим да избягваме. Хора, които имат какво да отбраняват.

— Странно ли е да си от другата страна?

— Меко казано — отвърна Лин, като кимна към скелета на моста, очертаващ се в мъгливата далечина. — Продължавам да яздя и да се надявам точно днес съдбата да не реши да си играе на иронична кучка.

От другата страна на моста беше Форт Мадисън, Айова.

— Ти май обичаш градове, които започват с „Форт“ — пошегува се Луси.

— Изобщо не обичам градове.

Спатър ускори крачка, за да не изостава от Черния кон. Лин водеше Кафявата кобила. Щом излязоха на главния път, тя спря и Спатър се нареди до нея. Мостът беше на миля пред тях, но заради мъглата се виждаше само смътният му силует, издигащ се към небето.

— Така — каза Лин. — Ще пришпоря Черния кон с всички сили, а твоят би трябвало да го следва без проблем. Ако Сплатър…

— Спатър — поправи я Луси.

— Ако твоят кон по някаква причина спре, извикай. Не те ли чуя, стреляй във въздуха. Ще преминем моста колкото може по-бързо. Стига конят да ме слуша, тръгвам на юг веднага щом стигнем града. Пътят върви покрай реката, а после завива отново на запад. Искам да се движиш плътно до опашката ми.

— Ти нямаш опашка.

— И не се разсейвай от реката — добави Лин, без да обърне внимание на шегата. — Предполагам, че гледката си струва, но ти се концентрирай върху ездата.

— Добре.

Лин се усмихна мрачно и преметна юздите на Кафявата кобила през лъка на седлото си.

— Е, хайде тогава.

Тя плесна Черния кон по задницата. Вдигна се облак прах и силният звук проехтя в полето, но той само потрепна с уши. Лин изръмжа подразнено и заби пети в хълбоците му. Той бавно потегли, но при повторното смушкване премина в тръс.

Спатър го последва. Луси го смушка и за нейна изненада той се впусна напред, задминавайки коня на Лин с гордо вдигната глава, и полетя към моста със скорост, на която не бе и подозирала, че е способен. Тя стегна бедрата си, уви юздите около китките си и затвори очи срещу вятъра, който я брулеше в лицето. Зад гърба си чуваше тропота на другите коне.

С това темпо мостът бързо изникна пред тях и Луси отвори очи въпреки вятъра, за да види реката. Спатър препусна по моста, без да намали крачка, а копитата му кънтяха в металните опори и безпределната водна шир.

В първия момент Луси помисли, че Лин се е объркала. Това не беше реката. Водата се простираше, докъдето стигаше погледът, по-широка от всяко поле, което бяха прекосили досега. Това трябваше да е езеро, ако ли не и самият океан. Ала вместо да изпита наслада от безкрайното богатство, за което мнозина бленуваха, тя стисна очи. Съществуването на нещо толкова голямо, в което тя се бе хвърлила, без да се замисли, я изпълваше с неподправен ужас и още повече подчертаваше собствената ѝ незначимост и факта, че животът ѝ не означава нищо за никого, освен за самата нея.

Чу как конят на Лин се изравни със Спатър и копитата им затропаха в такт. После Черния кон ги изпревари, следван изкъсо от Кафявата кобила. Луси обаче не погледна.

Когато на бузата ѝ капна първата капка дъжд, тя извика от уплаха и рязко отвори очи. Тъмните облаци, които висяха в небето цял ден, се бяха пропукали, готови да излеят събраната вода. Вече се виждаше отсрещният бряг и постройките в града, към които летяха с шеметна скорост. Повечето къщи изглеждаха пусти и ги гледаха безразлично с невиждащите очи на изпочупените си прозорци.

Луси се наведе ниско върху шията на Спатър, като не смееше да се озърне нито наляво, нито надясно към безкрайната вода, съсредоточила поглед върху развятата опашка на Черния кон и искрите, които хвърчаха от копитата му. Слязоха от моста и конете на Лин тръгнаха наляво по течението на реката на юг, подчинявайки се на ръката ѝ, стиснала юздите. Спатър трудно успяваше да ги следва с по-малките си крака и започна да изостава от по-едрия кон.

Луси потисна импулса да извика. От дясната ѝ страна се редяха къщи, каквито отдавна не бе виждала, и разбуждаха спомени за Ентарго. Лин ѝ хвърли поглед през рамо, но Луси махна с ръка, за да я успокои, че всичко е наред, въпреки че разстоянието помежду им се увеличаваше. Наоколо нямаше никакви признаци на живот и повод за тревога, докато препускаха на юг.

Тя вдишваше дълбоко влажния дъх на земята, която се разтваряше, за да поеме благодатния дъжд, и се наслаждаваше на спомена за дома — мястото, на което животът ѝ бе имал значение. Големите сгради отстъпиха място на жилищен квартал с къщи, разположени толкова близо до реката, че Луси потръпна, като си помисли как нивото ѝ се покачва с всяка капка дъжд. Прелетя с такава скорост покрай една тухлена къща, че едва забеляза трите кофи на тротоара, оставени да се пълнят с дъждовна вода.

Скоро къщите се разредиха и пътят отново сви на запад. Спатър продължи по него, но дълбокото му пъхтене издаваше раздразнението, че е изостанал толкова много зад Черния кон. Луси обаче забеляза, че след като излязоха на открито, Лин забави ход. Спатър се изравни с другите и продължиха вече с по-бавно темпо, без двете ездачки да кажат и дума, докато не се отдалечиха достатъчно от града и реката, за да не усещат даже дъха на водата.

— Е — рече Лин, като избърса дъждовните капки от челото си и посочи дългия път, простиращ се към хоризонта, — вече сме в Айова.

— Еха! — възкликна Луси, останала без дъх от бързата езда. — А аз си мислех, че Индиана е плоска.

15.

Слънцето прежуряше, изкарваше всичката вода от тялото им по кожата и изпепеляваше тревите по полето. От всички страни се стелеха кафяви морета, които се полюшваха на вятъра, напомняйки на могъщата Мисисипи, само че в убити тонове. Конете спираха по-често да почиват, а ездачките им не възразяваха, твърде изнурени от жегата, за да бързат.

Лин слезе от коня си и едва не се свлече под сянката на едно дърво. Луси я последва, без да си прави труда да върже Спатър за някой клон, както обикновено правеше. Избърса лицето си с ризата и се отпусна до Лин, която седеше, затворила очи под неумолимите лъчи на слънцето. Устните ѝ бяха леко напукани.

— Трябва да пиеш повече — каза Луси и отвори шишето си с вода.

— Добре съм. — Клепачите на Лин дори не потрепнаха. — Точно в момента ми се иска да можех да съблека кожата си и да я изстискам.

— Знам — съгласи се Луси и отново избърса челото си.

— Чудя се дали да не започнем да пътуваме нощем. Ще става по-бързо и по-малко ще натоварваме конете.

Луси отпи от шишето.

— А как ще спим на тази жега? Да не говорим, че някой може да ни види.

— Права си. Тук няма къде да се скрием.

Нямаше начин да излязат от пътя, без да оставят следа. Всеки път, когато пускаха конете да нагазят в тревата, след тях имаше съвършена диря от стъпкани стъбла. Луси си представи как групичка мъже като онези в Индиана виждат любопитната следа от смачкана трева и се отклоняват от пътя си, за да се натъкнат на две жени, потънали в спокоен сън. Побиха я тръпки въпреки палещото слънце.

— Мисля, че засега трябва да продължим по същия начин — каза тя. — Жегата все някога ще свърши.

— Ти си мислиш за Охайо — напомни ѝ Лин.

Луси отпи отново от шишето си и го подаде на Лин.

— Трябва да пийнеш.

— И аз имам — отказа тя, като изрови собственото си шише от раницата си и провери колко вода е останала, преди да пие.

— Това последното ти шише ли е?

— Имам още едно. — Лин отпи малка глътка и закри очи от слънцето. — След няколко дни ще излезем от Айова. Колкото по на запад отиваме, толкова по-пресъхнали ще бъдат малките изворчета, които конете ни откриват.

— Да — отвърна Луси, загледана в Спатър, който късаше тревата със зъби и потрепваше с кадифените си уши, подразнен от мухите. — Няма да можем да задържим конете завинаги.

— Така е. Освен това, понеже Джос отнесе част от шишетата ни, трябва да си намерим нови колкото може по-скоро. Не бива да тръгваме през пустинята само с четири шишета.

— А храна имаме ли достатъчно?

— Да. Заради жегата не огладняваме и не ядем много, но пък това ни изморява.

— Какво мислиш да правим?

— Искам да стигнем до Небраска, да намерим някоя хубава къщичка встрани от пътя, която не е била ограбена до шушка, и да си починем няколко дни.

Луси я погледна косо.

— Това звучи адски оптимистично от твоите уста.

Лин се усмихна с една от редките си усмивки.

— Да кажем, че това е щастливата ми мисъл.

— А другата?

— Да стигнем до Небраска, без да умрем или да убием някого.

Километрите се точеха бавно в неумолимата жега. Спатър ходеше с наведена глава и се оживяваше само когато надушеше вода. Пълнеха шишетата си при всяка възможност, пиеха по малко между потоците и гледаха как Айова се ниже покрай погледа им сред облаците прах, които копитата вдигаха по черните пътища. Тънката коса на Луси беше покрита с прах, скалпът я сърбеше от наслоената мръсотия и засъхнала пот. Тежката грива на Лин поемаше толкова много прах, че вечер, когато я изтръскаше, създаваше пясъчна буря.

Беше прекалено горещо, за да говорят, а и нямаше какво друго да си кажат, освен да се оплачат от това, така че Луси мълчеше и се занимаваше, като сплиташе малки плитки в гривата на Спатър, който покорно вървеше след Черния кон. Това ангажираше вниманието ѝ, за да не се налага да гледа всеобхватната пустош наоколо. Мисисипи беше зад гърба им, заменена от обширна прерия, от тревна река, която сякаш нямаше край.

Колчем погледнеше нескончаемия път под необятното небе, шип пробождаше сърцето на Луси. Тук тя не значеше нищо. У дома имаше хора, които я обичаха, и мнозина, които я познаваха. А тук тя можеше да се удави в река или да легне и умре в разлюляната трева, без никой да забележи. Земята щеше да я погълне като дъжд.

Рано една вечер Лин стигна до следващия поток и спря. Когато слезе от коня си, краката ѝ се огънаха.

— Лин! — изхриптя Луси с пресъхнало гърло и скочи от седлото, но тя само махна с ръка.

— Добре съм, просто съм уморена и ми е горещо.

— Стига за днес — реши Луси.

Лин само кимна, твърде уморена, за да спори.

— Много е горещо — прошепна тя изнемощяло. Лицето ѝ под слънчевия загар беше пребледняло.

— Трябва да се разхладиш — каза Луси, мъчейки се да прикрие страха си.

— Ще си почина на сянка. Ти разседлай конете.

Луси се залови за работа, доволна, че заниманието ще отвлече вниманието ѝ от размътения поглед на Лин и бледото ѝ лице. Конете се събраха около нея и търпеливо зачакаха да свали тежките седла от гърбовете им. Тя взе раниците от Кафявата кобила и погледна към Лин, която беше затворила очи.

Отвори раницата ѝ. Изглеждаше, че не е докосвала пастърмата от Индиана насам. Сушеният грах и царевицата бяха едва намалели, бурканът с гранола беше пълен. Обикновено се хранеха, докато яздеха, но Лин явно само се беше преструвала, че яде.

Луси прибра обратно всичко и като се приближи до нея, я срита по крака.

— Не си яла нищо напоследък.

— Добре съм — изръмжа Лин, без да отвори очи.

— Не, не си. Не можеш да слезеш от коня, без да се свлечеш на земята.

Лин отвори едно око и я погледна, после пак го затвори.

— Какво си намислила? — продължи Луси с нарастващ гняв, като че цялата топлина, която бе събирала през деня, внезапно избухна в нея. — Да умреш от глад по средата на пътя, за да остане повече за мен?

— Второто е, общо взето, вярно.

— Това е глупаво, Лин! Просто е безкрайно глупаво! — избълва Луси. Не обръщаше внимание на сълзите, които бликнаха в очите ѝ при мисълта как Лин е вдигала празни ръце към устата си, преструвайки се, че яде, само и само да има повече за нея. — Аз няма да се справя сама, дори да имах цялата храна на света. Щях да се гътна още на мига. Мислех си, че мога да се оправя поне донякъде. Струваше ми се, че отивам на приключение; че мога да натъпча всички страшни мисли някъде дълбоко в себе си и просто да чакам да стигна до края на пътя. Но видях разни неща, повечето лоши. Умиращи коне на пътя, стърчащи кости. Не мога да ги забравя и не искам да виждам други такива.

Докато изричаше думите, осъзна тяхната истинност. Тя не беше като Лин: нямаше смелостта да върви сама по дългите, пусти пътища под безоблачното небе. Самотата на пейзажите, през които пътуваха, проникваше в нея самата и откриваше дълбокия кладенец на страха, който у дома някак си бе съумявала да държи под похлупак. Пустотата беше навсякъде около нея.

— За бога, Лин! Тук няма никого — издума тя сподавено.

Лин вдигна ръка и я сложи на разтрепераното рамо на Луси.

— Знам. Ти си ужасена, че не виждаме никого, а аз съм развълнувана до смърт.

Луси развърза кърпата от врата си и се избърса, оставяйки кални следи по лицето си.

— Не издържам — каза тя. — Не мога да понеса мисълта, че ако нещо се случи и умрем, това няма да има никакво значение. Никой никога няма да ни намери, никой няма да разбере. Ще си гнием тук и никой дори няма да открие костите ни. Все едно никога не сме били.

Лин я стисна за рамото.

— Но ние сме, мъниче. И това е важното, независимо дали другите го знаят.

Аз съществувам: такъв, какъвто съм;

това ми стига.

Ако ще, никой да не знае, аз ще съм доволен;

и ако ще всички на света да знаят,

аз ще съм доволен.[4]

Луси усети как на устните ѝ неволно потрепва усмивка.

— Това си е направо окуражително в сравнение с другите неща, с които обикновено ме сразяваш.

Лин сви рамене.

— Не съм го измислила аз.

— А кой?

— Уолт Уитман. Щеше да го знаеш, ако ме беше слушала, когато беше малка.

Луси усети как я залива вълната на незнанието, мощна като студените вълни на Мисисипи.

— Чувствам се толкова малка — промълви тя едва чуто. — У дома бях нещо, но тук и двете с теб сме едно нищо, не значим нищо за никого.

Лин се надигна и я погледна, хванала лицето ѝ в шепи.

— Ти значиш много за мен, а дори аз да си отида, ще значиш много за себе си. Знаеш ли колко време мина, преди да срещна Стебс? Единственият човек, за когото значех нещо тогава, бях самата аз, но се оправих.

— Аз не съм такава. Аз имам нужда от хора. — Луси избърса за последно лицето си с кърпичката. — Затова не си мисли, че ми правиш услуга, като не ядеш.

Лин се облегна на дървото.

— Обещавам да те послушам, но и ти трябва да ми обещаеш нещо. Ако се случи нещо, ще продължиш без мен. Джос не беше добър човек, но това не значи, че всичко, което обясняваше, беше грешно. Тя беше много права, когато казваше, че трябва да искаш нещо в живота си. Единственото, което някога съм искала аз, беше дъжд и вода, дърва за огрев и храна за зимата. Толкова съм свикнала да живея така, че не виждам нищо друго. Но ти, мъниче, ти си създадена за нещо повече и го знаеш. Ти искаш да стигнеш до Калифорния, но само желание не е достатъчно. Ще бъде трудно, но това важи за всички неща, които си заслужават.

Луси изтри една сълза, но не възрази.

— Защо не мога да поискам нещо лесно?

— Защото не си такава. Ти винаги си обичала трудните неща.

— Сигурно си права. Обичам теб например.

Лин я срита леко и двете се сгушиха заедно до дървото, пиеха вода и гледаха птиците, които летяха над главите им.

Няколко дни по-късно Луси реши, че не може повече да язди в мълчание, и изравни Спатър с Черния кон.

— Наближихме ли?

— Кое, Небраска ли? Почти. Но първо трябва да пресечем още една река — Мисури.

— И тя ли е голяма като предишната?

— Не — поклати глава Лин, — не изглежда толкова голяма. Предполагам, че конете ще могат да я преплуват. Най-близкият мост до маршрута ни е свързан с голям град, което не ми харесва. Ти беше права по-рано: тук няма никого, така че къде са отишли всички?

— Смяташ, че са в градовете ли? Но защо им е да ходят там, след като има толкова реки?

— Не знам, но колкото повече мисля, толкова повече се притеснявам. Нямахме проблем с намирането на вода, което не ме изненада. Но това, че никой не ни пречеше да си я вземем, е откровено странно.

Луси се замисли за Ентарго, за гнилата пустош на улиците там.

— Ами ако е вилняла болест, както у дома, и не е останал жив човек в целия щат?

— Тогава нямам желание да се мотая тук и да се заразя.

Луси се заигра с гривата на Спатър, мъчейки се да излее през пръстите си обзелото я безпокойство.

— Мислиш ли, че онази река има силно течение?

— Съмнявам се, не е валяло много. — Лин погледна към Луси и нервните ѝ ръце. — Не е толкова голяма, дечко. Няма да се почувстваш съвсем малка.

Луси заби поглед в тънките си пръсти, които се опитваха да разплетат един възел в гривата на животното.

— Не ми трябва много — продума тя.

Черния кон ускори ход и Спатър хукна напред, за да не изостане. Луси пусна гривата му, за да хване юздите.

— Конете я надушват.

Продължиха да яздят, докато Мисури не се показа пред очите им като сребърна панделка, разстлана по земята. Наистина не можеше и да се сравнява с Мисисипи и Луси въздъхна облекчено. Първо оставиха конете да пийнат и да си починат на сянка под дърветата на брега. Двете жени също напълниха шишетата, поляха косите си и раменете, а после отново ги напълниха за из път.

— Хайде, Мистър — каза Лин с дрезгав глас, като дръпна юздите на Черния кон.

— Мистър? — подразни я Луси. — Започваш да проявяваш отношение.

Лин още повече я изненада, като погали коня си между ушите.

— Той не е лошо животно — отвърна рязко тя и го подкара към водата.

Спатър ги последва. Обувките на Луси бързо се напълниха със студена вода, която протягаше мокрите си пръсти през панталоните ѝ и за секунди проникваше до кожата ѝ. Зъбите ѝ тракаха въпреки горещината. Когато краката на Спатър се отделиха от речното дъно, коремът ѝ се сви, усетила как течението ги тегли на юг. Тя затвори очи и с едната си ръка стисна здраво седлото, а с другата — гривата на коня. Водата я обливаше, много по-студена от езерото у дома.

Луси не отвори очи чак докато не усети, че краката на Спатър отново стъпват на суха земя. Възседнала новопокръстения си Мистър, Лин му засвидетелстваше гордостта си, като го галеше по шията.

— Добре дошла в Небраска, мъниче.

16.

Това, което Луси щеше да запомни най-ясно от Небраска, бяха гробищата. Някои бяха отпреди Недостига, други — по-нови. Тревата беше погинала заради жегата и липсата на дъжд и крехките пречупени стъбла откриваха надгробните камъни, които се виждаха над равните полета на километри околовръст. Малкото къщи, които виждаха, не вдъхваха доверие на Лин и двете жени предпочитаха да почиват в гробищата, защото високите паметници им даваха по-сигурно прикритие от любопитни очи в сравнение със самотните дървета наоколо.

Лин не успяваше да си почине. Луси следеше изкъсо дали се храни и пие вода, но не можеше да я принуди да спи. Държаха пушките си в готовност, но не смееха да ги ползват за лов, защото в тази пустош изстрелите щяха безпрепятствено да се разнесат в далечината до ушите на всеки странник.

Пустотата тегнеше над Луси също като в Айова. Гризеше я мрачният страх, че двете с Лин са последните хора, останали на земята, и я измъчваше опасението, че когато най-после стигнеха до Калифорния, там щеше да бъде същото. Станциите за обезсоляване, към които така отчаяно се стремяха, щяха да бъдат изоставени, а те двете нямаше да знаят какво да правят с тях.

Някъде по средата на Небраска Луси се събуди от кошмар; образът на океана, простиращ се до вечността, и пустият плаж до него се запечатаха в съзнанието ѝ. По челото ѝ изби пот въпреки прохладната нощ. Тя седна, съблече подгизналата си риза и отпусна глава на мраморния камък, до който бе подпряла раницата си предната вечер.

Гласът на Лин се разнесе в безлунната непрогледна нощ.

— Добре ли си?

— Да. Лош сън.

Чу се шумолене и Лин изплува от мрака.

— Напоследък май често ти се случва.

— Зависи — отвърна Луси. — Но не съм убедена, че спането по гробища ми помага.

— Защо?

— Хм, защото… — Момичето се опита да намери отговор, който ще прозвучи смислено на практичната Лин. — Защото спим върху мъртъвци.

— Съмнявам се, че им пречим.

Луси въздъхна.

— А на теб не ти ли пречи?

— Не. Подозирам, че много пъти сме спали върху незнайни гробове, но това не ни е смущавало.

Намекът за трупове, изгубени в прахоляка, без да бъдат почетени дори с един камък, изпрати мислите на Луси в крайно нежелана посока.

— Няма значение — каза тя, — заспивам отново.

Луси затвори очи, въпреки че от това не стана по-тъмно. Сънят тъкмо започваше да роши краищата на съзнанието ѝ, когато Лин пак заговори.

— Помага да гледаш камъните — рече тя толкова тихо, че Луси се почуди дали говори на нея. — Това е старо гробище. Някои от паметниците са изгладени като речни камъни.

— В какъв смисъл помага?

Луси се завъртя в посока на гласа ѝ.

— Аз ги разгледах по-рано. Ти вече беше задрямала и реших малко да се поразходя. Има една по-стара част. Повечето камъни са съборени или изтрити, но надписите на някои още се четат. Тези хора са живели много отдавна, но животът им не е бил кой знае колко по-различен от нашия.

— Бедните копелета — отвърна Луси и Лин изсумтя.

— Замислих се за онова, което ти каза в Айова — за пустотата наоколо. Права си, че няма много хора. Докато гледах старите паметници, видях един на жена, погребана заедно с децата си. Съдейки по годините, не е била много по-възрастна от мен, но явно е изгубила пет дечица, преди самата тя да си отиде.

— Пет?

— Да. И се замислих, че и сега има такива хора. Преживяват адски мъки, за да родят пет деца, само за да ги изгубят, а накрая и самите те да умрат.

— Не разбирам как тези потискащи мисли ти помагат.

— Напомнят ми колко важно е да продължавам напред и да те пазя.

В гърлото на Луси заседна буца.

— Никога ли не си искала свои? — попита тя сподавено.

— Не. Мислила съм си за това, но тогава горката Миртъл вземаше, че забременяваше отново, и аз виждах колко огромна и тромава става, как не може дори да си събере дърва за огрев. Аз искам тялото ми да ме слуша, а не да се бори със сетни сили. Освен това не съм създадена за тези неща.

— Как така? За мен си страхотна майка.

— Да, но когато дойде при мен, ти беше вече наполовина отгледана и твърдо решена да правиш всичко сама, без да молиш за помощ. Не ми беше особено трудно, докато не порасна и спря да ме слушаш.

— Още те слушам — възропта Луси.

— Само когато си съгласна с мен. Майка ми ме предупреждаваше да внимавам, защото някой ден съм щяла и аз да си патя от дете като самата себе си. Та да знаеш, че и теб това те чака.

Луси си спомни как Картър я помоли да кръсти някоя от рожбите си на него и гласът ѝ отново пресекна.

— Сигурно — едва чуто промълви тя.

— Така е — убедено каза Лин. — Личеше ти от малка. Червеният куч отнесе повече майчински грижи, отколкото можеше да понесе, а веднъж ми донесе ранено животно, за да го спася.

Луси се усмихна въпреки буцата в гърлото си.

— Помниш ли малките скунксчета?

Нямаше нужда от светлина, за да разбере, че Лин завъртя очи.

— Има си хас!

Двете се засмяха и смехът им отекна в нощта между надгробните камъни наоколо.

— Както и да е — продължи Лин, — исках да кажа, че не ми пречи да спя в гробищата, защото те ми напомнят за миналите поколения, без които нямаше да сме тук.

— А без нас няма да има кой да погледне назад след сто години — добави Луси.

— Без теб — поправи я Лин. — Ти си тази, която ще ражда деца. Имаш подходящ характер и никого не си убивала.

— Това какво общо има?

Над паметниците се възцари дълго мълчание. Когато Лин най-сетне заговори, Луси усети буцата и в нейното гърло.

— Направиш ли го веднъж — отнемеш ли живот, който някой с мъка е създал, това си остава. Дебне те от някое тъмно кътче на душата ти и не можеш да се отърсиш от него. Прониква в кръвта ти. Не искам да го предам на никого.

— Значи от мен зависи да продължа човешкия род — пошегува се Луси. — Ще ми направиш ли обаче услугата да не го обявяваш на всяко момче, което срещнем по пътя си? — Тя усети беззвучния смях на Лин и напрежението, което се разпръсна заедно с него. — А твоята работа каква е?

— Да те пазя. Винаги и на всяка цена.

Ръцете им се намериха в мрака и двете потънаха в сън под бдящия поглед на един ангел със счупени мраморни крила.

Намериха една къща близо до западната граница на Небраска, където на хоризонта изникна сивкавият мъглив силует на планините. Луси наблюдаваше приближаващото им петно дни наред. Мислеше, че това е буря, която още не ги е застигнала, докато Лин я поправи. Мисълта за нещо толкова внушително, което се вижда от другия край на щата, я накара да притихне от тревожност.

Къщата беше добре дошло облекчение и толкова много приличаше на онова, за което Лин бе говорила в Айова, че сякаш беше изникнала от земята в отговор на желанията ѝ и само чакаше да стигнат до нея.

Беше малка, недокосната и близо до питейна вода. Обиколиха я два пъти с конете от почтително разстояние, здраво стиснали пушките в ръце и нащрек за всякакви признаци на движение. После мълчаливо се спогледаха и предпазливо се приближиха, но опасенията им се оказаха напразни. Къщата беше празна, а кухненският плот — покрит с дебел слой прах.

Луси излезе на верандата, където бяха вързали конете, и погледът ѝ се зарея в далечните планини. Тревогата, която те будеха, неволно я отвличаше от щастието, което би трябвало да изпитва при мисълта за предстоящата почивка. Чу тракането на отварящи се шкафове и след малко Лин излезе с консерва царевица в ръка.

— Даже кухнята е пълна — каза тя. — Не мога да повярвам.

— Внимавай какво говориш — предупреди я Луси. — Може да се сбъдне.

— Точно така изглежда, нали? Сякаш си я пожелах и тя се появи!

Луси улови консервата, която Лин подмяташе от ръка в ръка.

— Трябваше да уточниш „варена царевица“. Освен това бих предпочела реката да беше малко по-близо.

— Да, аз също — съгласи се Лин, загледана на север, където няколко едва видими дървета на хоризонта издаваха присъствието на вода.

Духна горещ повей, който полепи още прах по кожата на Луси.

— А случайно да си пожела малко шампоан в банята?

— Няма да се учудя. Съмнявам се някой да е минал оттук, за да вземе шампоана, а да е оставил царевицата.

Не ще и дума, в банята имаше и шампоан, и сапун, и даже меки кърпи, които извикаха толкова силни детски спомени у Луси, че трябваше да седне, докато се отърси от емоциите. Видя покойната си майка, която с усмивка миеше бебешкото ѝ коремче с мократа кърпа и лекичко я гъделичкаше. Останала без дъх, Луси притисна кърпата към лицето си с надеждата за още.

Но не би.

Тази вечер двете бяха чисти и имаха топла храна за първи път от дълго време насам. Луси бе обзета от щастие, което дори внушителните планини на запад не можеха да засенчат. Лин седна при нея на верандата и двете заедно гледаха изгрева на звездите като малки точици върху черното платно на небето. Тихият ветрец носеше спокойното мърморене на конете, които пасяха на двора.

— Докъде стигат спомените ти? — попита Луси изведнъж.

— В какъв смисъл?

Лин вдигна глава от гредата, на която я беше подпряла.

— Кои са най-ранните ти спомени от детството?

— Трябва да помисля. Понякога ми е трудно да различа истинските случки от онези, с които въображението ми е запълнило празните места.

— Какво имаш предвид?

— Дълго време майка ми беше единственият човек, когото познавах — бавно поде Лин. — Трябваше много да работим, за да се справим, а през малкото време, което ни оставаше, тя ме натискаше за други неща. През зимата например, когато с часове седяхме в сутерена, ме учеше да чета, а като пораснах, ме караше да наизустявам стихове. Стебс ми разказа някои неща за това как е изглеждала и се е държала мама преди Недостига. Била е по-мила, с по-малко тревоги. За някои спомени не съм сигурна дали наистина са се случили, или мозъкът ми ги е променил.

— И как разбираш кое е реално и кое — измислено?

Лин сви рамене.

— Не разбираш. В края на краищата аз знам, че майка ми правеше това, което смяташе, че е най-добро за мен. Ако спомените ми се вписват в тази представа, значи вероятно са верни. А ти защо питаш?

— Просто така — отвърна Луси, като взе едно камъче и го хвърли нанякъде в мрака.

— Лъжкиня. Хайде, изплюй камъчето.

— Не искам да си помислиш…

— Ако е нещо, което си си спомнила за майка си, можеш спокойно да ми кажеш. Няма да ме обидиш. Бездруго ме бива да се преструвам, че нямам чувства.

— Добре. — Луси си пое дълбоко дъх. — Някои неща извикват спомени и не знам дали е защото имам нужда да знам, че ме е обичала, или наистина са се случили.

— Не мога да ти кажа дали спомените ти са верни, но майка ти те обичаше, и то много.

— Но ме остави. — Гласът на Луси заседна в гърлото ѝ и тя изрече думите почти през зъби. — Знаела е, че повече няма да ме види, но въпреки това се е застреляла.

Лин дълго мълча — достатъчно дълго, за да се появят нови звезди на небето и да заблестят с цялата си сила.

— Онова беше мрачен ден.

— Знам — отвърна Луси, мъчейки се да не обръща внимание на сълзите, които се стичаха по лицето ѝ. — Баба ми е разказвала, че съм била много болна, а от юг дошли мъже, които разменили нея за майка ми. Майка ми тръгнала с тях, защото решила, че ако баба не ме излекува, ще умра.

— Наистина беше така, мъниче. Аз не можех да ти помогна, а чичо ти и Стебс бяха полудели от страх, че ще си отидеш. Нева те спаси.

— Но не е трябвало да се самоубива! — извика Луси и за първи път даде воля на гнева, който дори не бе подозирала, че е стаила в себе си. — Ти можеше да я върнеш обратно.

— Може би — призна Лин, — но дотогава тези мъже щяха да ѝ причинят неща, които щяха да я променят завинаги и тя нямаше да бъде същата майка.

— Можеше да се опита. Да издържи още малко.

— Точно така. А ако Стебс беше стрелял малко по-рано по мъжа, който се беше прицелил в чичо ти, аз щях да имам свои деца. Но такъв е животът, мъниче — низ от „може би“ и „ако“. И започнеш ли да мислиш за тях, ще се изгубиш и повече няма да намериш пътя към реалността.

— Гадната реалност.

— Понякога е такава — съгласи се Лин. — Но има и хубави неща. След смъртта на майка ти дойде при мен, а след смъртта на чичо ти останах само твоя.

Луси се примъкна до нея, отпусна глава на рамото ѝ и вдиша чистия мирис на косата ѝ.

— А заради това че изгубих всички, ме е страх да не изгубя теб.

Лин я прегърна и силата на ръката ѝ повдигна духа на малкото момиче.

— Това важи и за двете ни, мъниче.

17.

Наистина щеше да бъде хубаво, ако реката беше малко по-близо, но Луси не възнамеряваше да бъде придирчива, след като бяха видели края на дългите сухи преходи. Може би завинаги. Не ѝ бе убягнал и уютът, който Лин създаде в малката къщичка през последната седмица. Неведнъж от устата ѝ се изплъзваха думи, които сякаш изпробваха мнението на Луси, без да я пита направо.

Лин по принцип беше трудно разгадаема, още повече сега, когато оцеляването им зависеше от нейните решения. Пътят към Калифорния минаваше през планините и пустинята от другата им страна. Но за да останат, трябваше да са сигурни, че малкият поток никога няма да пресъхне, а зимите никога няма да бъдат толкова студени, че да се налага да се топлят с нещо повече от сухи храсталаци.

В Луси се бореха разумът и емоцията. Мечтата за Калифорния и вълнуващ живот сочеше на запад. Надеждата за спасението на Картър повеляваше да продължи натам. Ала сивият хребет на планините, пресичащ картата, тегнеше като камък на сърцето ѝ. Знаеше, че Лин очаква нейното решение. Ако гласуваше да продължат напред, отговорността за живота и на двете щеше да падне на нейните плещи.

Рекичката беше бистра, макар и плитка, вятърът беше топъл. Двете търсеха извора на потока и Луси гледаше как повеите рошат пуснатите коси на Лин. На запад се трупаха буреносни облаци и образуваха своя планина в небето. Луси погледна крадешком към Лин.

— Видях ги — каза тя. — Ако лисне като предния път, няма да имаме време да се върнем в къщата. Ще потърсим подслон под някое дърво до реката.

Луси кимна; мислите ѝ още бяха оплетени.

— Междувременно не бих възразила, ако ме просветлиш какво се случва в главата ти — продължи Лин, като обърна главата на Черния кон.

— За да решиш какво да правим?

— Донякъде, да. Ако искаш да останем, трябва да съберем дърва, да се запасим с храна. Няма да е зле и да заделим повечко вода. Не знаем доколко може да се разчита на потока през цялата година.

— С други думи — предишният живот сред по-равен пейзаж.

Лин не каза нищо. Луси я погледна.

— Не исках да кажа това.

Лин сви рамене.

— Напротив. И си права. Не, животът ти няма да бъде по-различен от моя. Същите тревоги, но и същото удовлетворение. Собствен дом, който да пазиш и защитаваш.

— Сам-самичка в прерията — довърши Луси вместо нея.

— В твоите уста звучи като нещо лошо.

— За мен е лошо! — отвърна Луси с такава сила, че Спатър се обърна да види какво става. — Аз искам да бъда сред хора, Лин. Знам, че не го разбираш, но…

— Изплюй го.

Луси усети как чувствата ѝ се бунтуват във вътрешностите ѝ и се изливат като мощен прилив, намерили правилните думи и взели решение, без тя да знае.

— Помниш ли какво говорихме онази вечер? Дълбоко в мен винаги ще има „ако“. Ако не стигна до края, ако се примиря с това, което имаме тук, никога няма да разбера какво е можело да бъде.

Лин продължи да язди мълчаливо няколко минути, опитвайки се да смели чутото.

— Трябва винаги да искаш нещо, нали? Веднъж майка ти каза, че наумиш ли си нещо, не мирясваш. Но аз съм се хванала на хорото много отдавна.

— Ако не искаш, Лин, аз не бих те молила да…

— Млъквай. Тръгвам. Ти го искаш до мозъка на костите си. Единственото, което аз съм искала някога, е да вали дъжд и да доживея утрото. И много пъти съм го получавала. Сега е твой ред и аз ще бъда с теб до края.

Небето над тях се продъни и дъждът се сля със сълзите на Луси, които рукнаха от облекчение, че е взела решение и че няма да се наложи да го изпълнява сама. Лин смушка здраво Черния кон и той полетя към потока, следван от Спатър. Конете стигнаха до брега и забиха копита в калта. Жените слязоха от седлата и се сгушиха под едно дърво, като придърпаха и животните със себе си.

Очарована от миризмата на топлата мокра козина, Луси потърка нос в кадифената муцуна на Спатър. Той ѝ отвърна с доволно пръхтене и Луси се засмя, но в този миг вятърът донесе непознат глас и тя замлъкна. Погледът на Лин ясно показваше, че също го е чула. Тя даде знак на Луси и двете слязоха на брега, за да се огледат по течението.

Под едно ниско нефелно дърво стоеше прегърбена, изкаляна жена и крещеше безпомощно на децата си да излязат от реката, преди водата да е придошла от дъжда. Двете хлапета обаче — хилави и ухилени — се плискаха безгрижно и не ѝ обръщаха никакво внимание.

Луси коленичи на земята до Лин.

— Какво ще правим?

Лин въздъхна тежко.

— Каквото правя винаги, когато намеря нещастни деца в някоя река.

Двете деца изпищяха и хукнаха към майка си, щом ги видяха да се приближават, въпреки че бяха вдигнали ръце във въздуха, за да покажат, че не мислят никому зло. Жената ги гледаше подозрително, сложила ръце на главичките на децата си, като че ли кожата и костите ѝ можеха да ги предпазят.

— На никого не пречим — рече тя припряно. — Идваме от време на време тук, за да се измием и пийнем вода.

— Не сме дошли да се бием за водата — каза Лин.

— Дрън-дрън — чу се мъжки глас зад гърба им. Луси се обърна и видя един болезнено слаб мъж, който ги гледаше втренчено. Макар и невъоръжен, видно бе, че би рискувал да се бори и с голи ръце, ако сметне, че заплашват семейството му. — Всички се бият за вода.

— Не и ние — възрази Луси. — Ние не правим така.

— Значи още не си поживяла достатъчно — отвърна мъжът, а после се обърна към Лин. — Ти обаче си се била. Личи ти.

— Един-два пъти — отвърна Лин спокойно. — Но не и днес.

Бурята ги връхлетя с пълна сила. Заля ги стена от дъжд, дошла от планините. Едно от децата хленчеше и жената му изшътка, без да го пусне.

— Не мисля, че имат лоши намерения, Джеф — каза тя, мъчейки се да надвика пороя. — Можеха да ни пречукат веднага, но не го направиха.

— Аз ви наглеждах — възрази мъжът, — нищо не можеше да ви се случи.

— Освен пневмония — отвърна тя и се изкатери малко по-нагоре по брега до едно дърво с напразната надежда за по-добър подслон.

— Ние имаме къща — рече Луси през рамо към подгизналата майка, въпреки че лицето ѝ още бе обърнато към мъжа. — Много храна, истински легла и огън, на който можете да се изсушите.

— Храна, мама — каза малкото момиченце и гласът му се чу въпреки тътена на бурята. — Храна.

— Ние си тръгваме — продължи бавно Лин. — Ако някой от вас желае, може да ни последва.

Тя даде знак на Луси и двете се обърнаха, без да обръщат внимание на приглушения спор, който се разрази зад гърба им още преди да са направили и две крачки.

— Как мислиш, дали ще дойдат? — попита Луси тихо, докато се отдалечаваха от горичката под яростната буря.

— Тя ще дойде и ще доведе децата, за него не мога да кажа.

— Аз се обзалагам, че и той ще дойде. — Луси мислеше за погледите, разменени над рамото ѝ, за общуването, което двойката си бе изградила през годините. — Не видя ли колко я обича?

— Видях отчаян, невъоръжен мъж, който се мъчи да защити една недохранена жена и две хилави деца. Дано наистина я обича, защото животът му би бил много по-лесен без тях.

Луси ускори до тръс, за да не изостане.

— Така ли се чувстваш и ти? Че животът ти можеше да бъде по-лесен?

— Може би, но и по-скучен.

Двете стигнаха заедно до верандата, отлепиха мокрите дрехи от кожата си и се загледаха в дъжда навън.

— Радвам се, че съм те забавлявала толкова години — рече Луси.

Лин въздъхна толкова силно, че се чу въпреки барабаненето на дъжда по покрива.

— Да, малката, точно така е. Взех те, защото нямаше какво да правя в свободното си време.

— Добре де, а защо го направи?

— А ти защо взе изведнъж да ме разпитваш за това?

— Ами… аз… — Гласът на Луси пресекна, докато се взираше на изток с надеждата да види тъмните силуети на малкото семейство. — Досега май не съм мислила за това. Ти си всичко, което помня. Бях свикнала, че нещата стоят така — аз живея с теб, баба — със Стебс, Мади и Картър — с майка си. Никога не ми е хрумвало, че ти си имала избор.

Лин отмести поглед и впери очи нейде в хоризонта.

— Майка ми също е имала избор. Има начини жените да се отърват от нежеланото бебе, преди да се е родило. А дори след като съм се пръкнала, достатъчно е било да отиде до езерото и да ме хвърли в него, без никой да разбере. Сама жена с безпомощно същество на ръце, всичко наоколо се е разпадало. Но тя се е справила и нито веднъж не го е споменала пред мен. После аз го направих за теб и ще продължа да го правя, докато една от двете ни не си отиде. В свят като този човек може само да предава добрините нататък, защото най-вероятно самият той не е заслужил с нищо да ги получи.

Докато думите ѝ заглъхваха, бурята отслабна и Луси забеляза четирите фигурки, които бавно се приближаваха към тях в сивата вечерна мъгла.

— Да предаде нататък, казваш?

Лин сви рамене.

— Да, пък и от време на време те харесвам.

Напуснаха къщата още по мръкнало, промушвайки се между детските дрехи, накачени по гредите, които вече бяха изсъхнали, но още миришеха на дъжд. Жената спеше в ъгъла, свита около децата си, сякаш несъзнателно искаше да ги предпази дори в съня си. Мъжът седеше отпуснат на масата. Бяха го оставили там, след като заспа, твърдо решен да бди над семейството си въпреки собствената си умора. Изтощението го бе надвило само преди час, така че Лин и Луси събраха нещата си тихо и открехнаха съвсем леко вратата, колкото да се измъкнат навън и отново да поемат на път.

18.

Пътят ги посрещна и за „добре дошли“ осакати Кафявата кобила на юг от границата с Канзас. Теренът беше станал неравен и въпреки че равнините на Небраска плашеха Луси с безкрайните си размери, каменистата земя на Канзас я караше да стиска здраво юздите на Спатър и да се моли да не си счупи някой крак. Конете спряха до една лъкатушеща река на име Арикари, която си беше пробила тесен пролом сред хълмовете.

Лин стоеше до една юка и неумело държеше раненото копито на Кафявата кобила в ръце.

— Дори не знам какво търся.

Луси почеса носа на Спатър, който завря муцуна в нея, за да подуши плодовете от юка, скрити в джобовете ѝ.

— Сигурна ли си, че я боли там? Да не е някъде по-горе по крака?

— Напълно е възможно — призна Лин, като внимателно свали копитото на земята и сдържано потупа кобилата отзад. — Дори да знаех какво ѝ има, не мога да го оправя.

— Тези хълмове няма да ѝ помогнат — отбеляза Луси, загледана в далечината, която изглеждаше като накъдрени чаршафи, прострени на вятъра.

Лин кимна.

— Хрумва ми единствено да я оставим да постои малко във водата. На мен ми помага, когато ме болят краката.

Лин не искаше да се движат покрай водни пътища, но отказът на конете да се отдалечат от Арикари бе надделял. Те неведнъж се бяха противопоставяли на заповедите на ездачките си, които от своя страна не се чувстваха достатъчно уверени върху седлата, за да спорят. Конете бяха победили и Лин недоволно бе признала, че това пък може да се окаже по-добрият маршрут, защото реката щеше да ги изведе почти до средата на Колорадо, чак до планините.

Лин разтовари Кафявата кобила и я поведе по стръмния склон към реката, следвана от Мистър. Спатър потрепна с уши и погледна Луси въпросително.

— Знам — каза тя, — не е типично за Лин да хукне към водата, без да се огледа за хора, нали? Твоите приятели май са ѝ влезли под кожата. Нищо чудно скоро да реши да поплува.

Спатър изпръхтя.

Кафявата кобила и Мистър газеха доволни в плитчините до брега, а Спатър последва Луси в сянката на тясното ждрело. Лин вече се беше облегнала на скалата и гледаше с интерес конете, които нехайно се отдалечаваха от тях. Луси се отпусна до Лин, но се стресна от студената вода, която се просмука през панталоните ѝ.

— Брегът не е толкова сух, колкото изглежда — рече Лин.

— Благодаря за предупреждението.

— Бързо ще изсъхнеш, като излезем на слънце.

Времето продължаваше да е горещо, въпреки че влажността бе намаляла. Човек лесно можеше да прегрее в редкия горещ въздух и Луси неведнъж бе виждала черни петна пред очите си, докато се усети, че е на косъм от припадъка, но предпочиташе да запази този факт за себе си и да държи шишето си винаги пълно.

Лин се покашля.

— Исках да ти кажа… не го казвам често, но това, че пое риска за нещо, че направи такава крачка в името на идеята си… Не всички го правят. Включително и аз.

— Явно съм по-добър човек от теб — подсмръкна Луси и тупна Лин по коляното.

— Вероятно, но няма да е зле да се понаучиш как се приемат комплименти — отвърна Лин и на свой ред я плесна по главата.

Момичето сви рамене.

— Това семейство бездруго се нуждаеше от къща повече от нас.

— Сега ще си живеят добре благодарение на теб, но това може да не е голяма утеха, когато стигнем до планините.

— Да, планините… — повтори Луси и хвърли една жабка в реката. — Не може да се каже, че ги чакам с нетърпение. Още не мога да го проумея, Лин. Искам да го направя, наистина го искам, но светът е толкова голям и… и ме плаши до смърт.

— Не мога да преместя планините, мъниче. Колкото и да ми се иска.

— Да… — отвърна Луси, загледана в Кафявата кобила, която пристъпяше с накуцване във водата, щадейки болния си крак. — И на мен ми се иска.

Луси се събуди от причудливата песен на птиците и сянката на мъж, надвиснала над одеялото ѝ.

— Мамка му!

Тя скочи на крака, а викът ѝ събуди Лин и тя мигом седна, грабнала пушката си в ръце.

Непознатият държеше повода на Кафявата кобила, несмутен от двете дула, насочени срещу него.

— Добро утро — поздрави той.

— Няма да ни вземеш коня, ако това си намислил — отвърна Лин.

— Нямам никакво намерение да отнемам нищо от вас — каза той спокойно, като побутна шапката си нагоре и избърса от челото си малките капки пот, блестящи на утринното слънце. — Моля за позволение.

— В такъв случай казваме „не“ — попари го Луси.

— Не мисля, че осъзнавате последиците за този бозайник. Изпитва болка.

— Знаем — заяви Луси отбранително.

— Защо ви е ранен кон? — попита Лин, като се приближи до Луси, без да сваля очи от мъжа. — Защо не взехте някой от здравите и не избягахте, докато спим?

— Защото това нямаше да бъде от полза нито за вас, нито за мен. Нито пък за коня, ако става въпрос.

Луси усети докосване по ръката, когато Лин се примъкна до нея, и съвсем леко свали пушката. Непознатият продължаваше да ги гледа спокойно, пъхнал едната си ръка в джоба на дънките си, а с другата хванал леко юздите на Кафявата кобила. Беше невъоръжен, усмихнат и напълно овладял ситуацията.

— Какво, по дяволите, му има на този?

Лин поклати глава, но мъжът сам обясни:

— Страдам от старомодно заболяване, наречено състрадание, въпреки че в наше време се смята по-скоро за умствено увреждане.

— Не знам какво му има, освен че обича да говори превзето — прошепна Лин.

— Вижте, дами, разбирам опасенията ви. Натрапих ви се без предупреждение, за което се извинявам. Две жени, които пътуват сами, имат право да бъдат подозрителни, но аз съм добър човек, кълна ви се.

— Всички добри хора, които познавам, са мъртви или назад по пътя — каза Лин и отново вдигна пушката.

— Не съм и мислил, че ще разсея страховете ви така лесно — отвърна мъжът, като прокара ръка нагоре-надолу по муцуната на Кафявата кобила. — Но какво ще кажете да се погрижа за това конче тук, намясто, и после да ви го върна? Това ще ви вдъхне ли малко доверие?

Луси сбърчи вежди.

— Кой сте вие, по дяволите? Скитащ доктор с хлопаща дъска, който лекува коне безплатно?

— Не, моето момиче — отвърна той с усмивка и нотка на тъга, — аз съм това, което ви казвам: добър човек.

Жените замълчаха за малко. Бяха толкова неподвижни, че цевите на пушките им се повдигаха и спускаха успоредно с дъха им.

— Какво мислиш? — попита Луси.

— Мисля, че има честни очи — прошепна Лин и свали пушката. — Но това няма да ми попречи да ги избия от главата ти, ако мнението ми се промени — обърна се тя към непознатия.

— Ще запомня това — отговори той, вече вдигнал копитото на кобилката върху коляното си.

Без да пуска оръжието си, Луси се приближи да види какво прави.

— Мислиш ли, че можеш да помогнеш на Кафявата кобила?

— Кафявата кобила, а? Явно харесвате описателните названия. Кафявата кобила… Скитащ Доктор с хлопаща дъска…

— А как се казваш всъщност? — попита Луси, чудейки се дали ѝ се подиграва.

— Флетчър.

— Флетчър? — повтори Лин, без да откъсва очи от Луси, която още повече скъси разстоянието между себе си и непознатия. — Що за име е това?

— Име, което майка ми е харесвала — отвърна той, докато прокарваше пръсти по копитото на Кафявата кобила. — Вие не сте свикнали да се грижите за коне, нали?

— Всъщност не сме.

— Хм. — Той внимателно пусна крака на Кафявата кобила и я потупа. — Като гледам състоянието ѝ, подозирам, че нямате шило за подкови?

— Какво да имаме? — провикна се Лин отдалече.

— Ако искаш да чуеш, ела насам — отвърна Флетчър. — Може да дойдеш и с пушката си.

Лин се поколеба, но все пак се приближи и застана до Луси. Момичето усещаше как мускулите в тялото ѝ жужат от напрежение, готови за действие, ако се наложи.

— Кобилата ви има млечница в стрелката — заяви Флетчър, като коленичи и вдигна болното копито, за да им покаже.

— Какво има в какво? — не разбра Луси.

— Гъбична инфекция в меката част на копитото — обясни той и посочи. — Намерете нещо, с което мога да го почистя, и ще ви покажа.

Луси погледна Лин, за да получи одобрението ѝ, и отиде да откърши един сух клон от разкривената топола, вкопчена в брега. Флетчър го счупи на две и внимателно почисти мръсотията, засъхнала по копитото на Кафявата кобила. Тя изпръхтя недоволно, когато изчопли голямо парче втвърдена кал от вътрешността му.

— Запушете си носовете, ако сте от по-нежните — предупреди ги Флетчър.

— Това пък защо? — попита Луси, но в този момент миризмата я блъсна и тя затвори уста, за да не повърне.

Дори стоическото изражение на Лин не издържа.

— Мътните го взели! — изруга тя приглушено и отстъпи назад, вдигнала ръка върху лицето си. — Да не е почнала да се разлага?

Флетчър погледна копитото.

— Не, просто инфекция. Случва се, когато нещо раздразни меката част на копитото или се получи абсцес заради липсата на правилна хигиена.

Луси се смръщи.

— Значи ние сме виновни?

Флетчър сви рамене и внимателно остави крака на кобилата на земята.

— Не сте знаели. Отдалеч се вижда, че дори не можете да седите на конете както трябва.

— Трудно се намират в Охайо — изтърси Луси, незабелязала навреме строгия поглед на Лин.

— Охайо? — вдигна вежди Флетчър. — Може да не ви бива с конете, но признавам, че сте изпечени пътешественички. И как две девойки от Средния запад се озоваха в Канзас?

— Ъъ… — Луси заекна и погледна към Лин, но каменното изражение на лицето ѝ не ѝ помогна. — Разглеждаме разни интересни неща.

— Със сигурност сте видели доста, щом сте стигнали дотук. Затова мога да се обзаложа и без да ви разпитвам.

— А защо те интересува? — прекъсна излиянията му Лин. — Искаше да видиш Кафявата кобила — видя я. Сега си върви по пътя, а ние по нашия.

— Няма да е за дълго — отвърна той спокойно. — Поне не и в компанията на уместно назованата Кафява кобила. Тя ще се срине.

Луси виждаше вътрешната борба, която водеше Лин. Най-лесното решение беше да оставят Кафявата кобила на Флетчър, след което да отпрашат сред облаци прах на здравите си коне. Но Кафявата кобила можеше да им бъде от полза за размяна, а Лин не беше от хората, които се разделят с притежанията си, без да мислят. Спатър беше любимецът на Луси, но Кафявата кобила беше размекнала сърцето ѝ с непохватния начин, по който държеше болното си копито.

— Можеш ли да я оправиш? — попита тя, преди Лин да успее да отговори.

— Да.

— И какво ще искаш в замяна? — поинтересува се Лин.

— Бих се радвал да узная какво толкова се случва в Охайо, та две жени да потеглят сами на запад, и да чуя историите на другите, които сте срещнали по пътя си.

— Защо ти е това?

Нещо проблесна в очите на Флетчър, преди да отговори.

— Търся жена си. Бяхме разделени.

— Откога? — попита Луси. В съзнанието ѝ нахлу образът на Картър, сам под лунната светлина.

— Все едно — бързо отговори Лин, ловко изпреварвайки Флетчър. — Срещнахме само една жена и аз я убих.

Луси изтръпна, като видя изражението му, и побърза да го успокои:

— Не беше жена, за която би се оженил.

— Как се казваше? — попита той с глас, в който се четяха нотки на страх.

— Представи се като Джос, въпреки че не бих ѝ вярвала — отвърна Лин, която вече беше отпуснала пушката. — Не си падаше много по истината.

— Откога сте разделени? — попита отново Луси.

Флетчър вдигна очи към слънцето и избърса потта от челото си.

— Дълга история. Предпочитам да я разкажа на сянка.

— Сигурно — възрази Лин, — но аз все още не тръпна от желание да си почиваме заедно. Каза, че можеш да излекуваш коня?

— О! — Мъжът лениво поглади шията на Кафявата кобила. — Лекуването е лесно, трудното ще бъде да намерим каквото е нужно.

— А какво е то? — попита Луси.

— Най-доброто лекарство, което ми хрумва, е ябълков оцет. Може да открием изостанал по шкафовете в някоя къща. Не бих го нарекъл наслада за небцето.

— Аха — отвърна Луси, докато се опитваше да отгатне смисъла. — Мислиш ли, че ще намерим достатъчно?

Флетчър сви рамене и този простичък жест ясно показваше как се е отнесъл животът към него.

— Може да намерим, може да не намерим — каза той.

— Множественото число е пресилено — отбеляза Лин. — Нямам намерение да тичам като смахната с теб и да ровим по килерите. Луси също.

— Не е нужно да си смахната. Приятно ми е, Луси.

Луси видя как Лин прехапа бузата си от яд, че се е изтървала за името ѝ.

— Можеш да представиш и себе си — продължи той. — Иначе ще те наричам Хубавата дама, която ме заплашва с пушка.

— Нямам нищо против — рече Лин изпитателно, но Луси забеляза тънката усмивка, която заигра на устните ѝ, преди да забоде поглед в земята.

— Казва се Лин.

— Е, Лин и Луси, приятно ми е да се запознаем — каза мъжът и на загорялото му лице се изписа ведра, бяла усмивка. — Вярвам, че можем да си бъдем взаимно полезни.

19.

Намирането на ябълков оцет се оказа значително по-малко предизвикателство, отколкото Луси очакваше. Флетчър тръгна с Мистър — застраховка, че жените ще го чакат, докато търси спасителната течност. Лин пък взе дамаджаната му за вода, за да бъде сигурна, че той ще се върне, което и той направи няколко часа по-късно. Появи се с весело подсвиркване и почти четири литра ябълков оцет.

Луси не беше сигурна какво точно означаваха думите на Флетчър, че ябълковият оцет не бил наслада за небцето, но в мига, в който той свали запушалката, разбра, че никой с акъла си не би посмял да пие от това нещо. Миризмата изпълни ноздрите ѝ и сякаш стигна до черепа ѝ. Тя направи крачка назад и запуши носа си с насълзени очи.

— Отпушва синусите, нали? — пошегува се Флетчър с вечната си усмивка, прокрадваща се в бръчиците около очите му.

— Ще внимавам повече с конете в планината — обеща Луси.

— Планината ли? Защо ще ги водите там?

— Просто така — отвърна момичето и вирна брадичка в очакване на опит да я разубеди.

Флетчър се засмя и вдигна примирено ръце.

— Добре, млада госпожице. Отдавна съм се научил да не се пречкам на жена с такова изражение.

— Отдавна ли? На колко си години? — полюбопитства Луси.

Учудването, което се изписа на лицето му, я накара веднага да се поправи.

— Извинявай, май не е редно да се питат такива неща.

— Не, няма проблем — отвърна той веднага, — днес твърде много въпроси остават без отговор. Мисля, че съм малко над четиресет.

— Мислиш? — намеси се Лин, която излезе навън в здрачаващата се светлина. — Не знаеш ли точно?

— Някои неща се забравят, когато скиташ твърде дълго време. Ти имаш ли съмнения за собствената си възраст?

— Аз съм на двайсет и седем — отвърна Лин без всякакво колебание, макар Лин да беше убедена, че всъщност е на двайсет и шест.

— А аз — на шестнайсет — добави тя. — Поне така си мисля…?

Тя погледна въпросително Лин, която свъси чело.

— Мислех, че си на седемнайсет?

— Така или иначе това опровергава предположението ми, че сте майка и дъщеря — изгледа ги Флетчър.

— Нямаме кръвна връзка, но сме едно семейство — отвърна Лин.

— Семейството може да се създаде по най-различни начини, особено сега — съгласи се Флетчър.

— Ами твоето? — попита Луси. — Каза, че търсиш жена си?

— Най-добре да поседнем — предложи той. — Ако Лин реши да рискува и да ми се довери.

Този път Луси реши да държи езика си зад зъбите и вместо това погледна към Лин. Тя гледаше втренчено Флетчър в очите, като че ли се опитваше да разгадае подбудите му, като го накара пръв да отмести поглед.

— Намираш ни тук и лекуваш коня ни, вместо да вземеш един от здравите. Въртиш се цял ден наоколо и разпитваш как се казваме и откъде сме, въпреки че идея си нямам защо ти е притрябвало да знаеш. А сега искаш да ни разкажеш приказка за приспиване. Защо?

На устните му трепна усмивка, но Луси забеляза, че той се опита да я скрие.

— Защото ви харесвам — каза той и Лин потръпна. — И двете ви — добави бързо мъжът, като кимна към Луси, макар че продължи да гледа към Лин. — А се интересувам не толкова откъде идвате, колкото къде отивате. Никой джентълмен не би допуснал две момичета от Охайо да тръгнат сами през планините.

Лин скръсти ръце пред тялото си.

— Кой каза, че ще вървим през планините?

— Хм… — Луси се чувстваше почти неудобно, че се намесва в разговора на възрастните; силната връзка между погледите им беше физически осезаема. — Май аз се изпуснах. — Лин я изгледа убийствено и Луси сви рамене. — Съжалявам.

— Малката има нужда от уроци по диверсия — отбеляза Флетчър.

— Дори да е така — отвърна Лин толкова бавно, че си пролича, че също не знае какво значи тази дума, — да не би да очакваш да повярвам, че не искаш нищо в замяна?

Когато отговори, в гласа на Флетчър нямаше и следа от обичайната му шеговитост.

— Разбирам, че сте срещнали много трудности по пътя, и не се съмнявам, че същите изпитания са споходили и жена ми. Ще ви помогна — като непознат на непознати — с надеждата, че някой някъде ще стори същото за нея. Ако не мога да я намеря, мога поне да вярвам в кармата.

Луси и Лин се спогледаха. Студените сини очи на Лин се спряха само за миг върху кафявите очи на Луси, но веднага разбраха отговора им.

— Добре — отстъпи тя. — Можеш да останеш, но да знаеш, че ще спим с пушките си.

— Друго не бих си помислил — рече спокойно Флетчър.

— И задръж приказките си за карма за себе си — добави Лин.

Флетчър повдигна вежди към Луси, но тя само сви рамене и отиде при Лин, за да свалят завивките си от конете. Кафявата кобила продължаваше да щади болното си копито. Превръзката, напоена с ябълков оцет, беше превърнала праха отдолу в смрадлива кал. Луси се притисна в кобилата и я погали по шията. Спатър се засегна и се завъртя до тях, настоявайки за вниманието на Луси.

— Недей да ревнуваш — успокои го момичето и извади още един плод от юка от джоба си.

Докато кончето дъвчеше, тя го почесваше разсеяно по носа и гледаше над гърба му движенията на Флетчър и Лин, които се суетяха един покрай друг и устройваха лагера: неговите — бавни и уверени, докато приготвяше храната; нейните — припрени и невротични, докато подреждаше местата за спане, без да сваля очи от него.

Луси се усмихна и отпусна глава на Спатър. Топлината на козината му се разля по кожата ѝ. Тя знаеше, че Лин не иска да повярва в думите на Флетчър за кармата. Той вършеше добрини за непознати с надеждата, че съдбата ще бъде благосклонна към изгубената му съпруга, но миналото на Лин беше осеяно с трупове. И тя винаги се оглеждаше дали някой не идва да си събере дълговете.

— Не бях много по-голям от Лин, когато настъпи Недостигът — поде Флетчър и лунните лъчи заблестяха по белите му зъби. — Живеех си добре в Монтана с братята си и родителите ни, докато холерата не ги отнесе. Вече не можех да вярвам на водата, затова тръгнах на път. Наумил си бях, че решението е да ида на юг. Там поне няма зима, нали така?

Лин и Луси кимнаха едновременно.

— И ние така си мислехме — каза Луси, докато изчопляше остатъците от пастърма между зъбите си. — Ако се махнем от снега, няма да се налага да сечем дърва.

— Но да напуснеш познатите места, означава да търсиш вода на сляпо — продължи Флетчър. — А водата е днешната разменна монета.

— Как се справи? — попита Лин. — Имаше ли поне оръжие?

— В началото имах едно. Много неща имах, които после изгубих. Пушка. Няколко карти. Съпруга.

— Бил си женен на моята възраст?

— Не, това стана по-късно. Но пушка и карти имах от самото начало. Първото ми беше отнето от банда главорези. Оставиха ме да мра и дъждът направи картите ми на каша, преди да се свестя. И палтото ми даже мухляса — добави той, като че ли последното току-що му бе хрумнало.

— И какво направи? — попита Луси.

— Намерих си ново палто.

Лин изсумтя и Луси я замери с шепа пръст.

— Имах предвид след това, Флетчър.

— Имах две възможности: да остана да лежа там и да умра, или да продължа да вървя. — Той погледна Луси в очите и в погледа му нямаше и помен от веселост. — Продължих да вървя.

— И докъде стигна в края на краищата? — поинтересува се Лин.

— Не съм стигнал до края.

— Искаш да кажеш, че оттогава си все на път?

— Пътища, поля, планини. Бил съм навсякъде.

— И през цялото това време не си намерил нито едно място, на което да се установиш? — попита Луси, като подмяташе едно камъче между ръцете си.

— Имаше много места с вода и приличен покрив. Веднъж даже намерих зимник, пълен с консерви, но взех, каквото ми беше нужно за следващите дни, и продължих нататък.

— Но защо? — не разбираше Луси.

— Защото научих един урок, и то няколко пъти. Ако имаш нещо, някой ще ти го вземе, а загубата носи страдание. Най-добре е да не притежаваш нищо.

— Ами жена ти? — попита Лин, сякаш сряза въздуха след бавния мелодичен глас на Флетчър.

Този път Флетчър се усмихна толкова тъжно, че Луси усети парещи сълзи в очите си.

— Тя беше изключението.

— И оттогава насам я търсиш?

Заедно с въпроса се изля вълна от емоция и Луси едва успя да овладее гласа си.

— Бих казал, петнайсет години — отговори Флетчър с равен тон.

— Това е толкова красиво.

Сълзите вече напираха в миглите ѝ, но тя се надяваше, ако все пак потекат, Лин да не забележи.

— И глупаво — добави Лин, въпреки че гласът ѝ не прозвуча жлъчно като думите. — Много амбициозно — да обикаляш и да се надяваш пътищата ви да се пресекат.

Флетчър сви рамене.

— Нямам друго за правене.

Лин вдигна глава и завъртя очи, но на Луси ѝ се стори, че в тях също проблеснаха сълзи.

— Значи затова не спираш на едно място? За да не свикваш с нищо? — попита Луси.

— Намирам си достатъчно храна, почивам си край водата, когато я намеря, а после продължавам. Освен това много харесвам шапката си — добави той. — Полезна е.

— Ние си имахме свое място в Охайо — езеро, къща… — Гласът на Луси пресекна, като си спомни завивката на леглото и Червения куч, останал сам върху нея.

— А защо го напуснахте? — попита Флетчър.

— Полиомиелит — отговори кратко Луси. В гърлото ѝ заседна буца, като си спомни разкривеното тяло на Мади и призрачния поглед в очите на Картър.

— Много хора бягат от болести. Оставихте ли близки след себе си?

— Баба ѝ и един по-възрастен мъж — отвърна Лин. — Те имаха ваканция срещу това.

Луси неволно се засмя през сълзи.

— Иска да каже, ваксинация — обясни тя. — Вера и Стебс бяха ваксинирани срещу полиомиелит.

Флетчър кимна.

— Да, то е същото като ваканция — съгласи се той.

Луси се усмихна и една сълза капна от очите ѝ. Лин се намръщи.

— Какво казах?

Флетчър подмина въпроса ѝ и зададе друг.

— А защо сте дошли чак дотук? Доста далеч е от дома ви.

Лин кимна на Луси. Не беше сигурна дали резервите ѝ към Флетчър са намалели или просто се е примирила, че той рано или късно ще изкопчи истината от тях.

— Решихме да стигнем до Калифорния — обясни тя, а думата се търкулна от езика ѝ, като че ли самото ѝ изричане щеше да я доближи до тях.

— Калифорния е голяма. Може ли по-конкретно?

— Чухме, че там е нормално — като преди.

Флетчър поклати глава.

— Съжалявам, дами, но нищо нормално няма в Калифорния.

Луси почувства как я обзема паника и погледна към Лин, която бе вперила студени очи във Флетчър.

— Чухме, че имат станции за обезсоляване на морска вода — каза тя, като произнесе думите много внимателно.

— Колко твърдо сте решили да намерите такова място?

Тонът на Флетчър изведнъж стана също внимателен.

— Много — отвърна Лин.

— Достатъчно, за да оставим една хубава къща в Небраска — добави Лин. — Достатъчно, за да стигнем дотук.

Настъпи дълго мълчание. Луси ясно чуваше тихото цвилене на конете и ромона на водата по скалите. Накрая Флетчър вдигна глава и погледна Лин в очите.

— Вярваш ли ми?

— Още не.

— А ако ти кажа, че знам място, където можете да отидете? Безопасно място с вода и добри хора?

— Ще отговоря, че трябва да преспя с тази идея.

Луси почувства как ѝ се завива свят от надежда и паника.

— Какво имаш предвид?

Флетчър се вгледа внимателно и в двете, преди да отговори.

— Има едно място като това, за което говорехте — станции за обезсоляване, сигурност, подобие на нормалност.

— В Калифорния ли е? — попита Лин.

Флетчър се наведе към тях и сниши глас.

— Нарича се Пясъчният град. Там имаше станция за обезсоляване на вода още преди Недостига и достатъчно малко население, за да се справят. Трябва да знаете, че повечето хора не вярваха, че дефицитът на вода ще бъде толкова тежък, колкото предсказваха прогнозите, но по-далновидните се преместиха в места като Пясъчният град. Тук, на запад, не се намира така лесно вода, както в Охайо. Малцината почтени хора, които оцеляха, се съюзяваха, за да се защитават.

— Много почтени хора ли познаваш? — попита скептично Лин.

— Стават все по-малко. Но последния път, когато наминах през Пясъчният град, всичко беше наред.

— Ти си бил там?

Луси едва се сдържаше да не скочи и пипне Флетчър само за да се почувства по-близо до Калифорния.

— Няколко пъти. Ако кажете, че аз ви изпращам, ще ви намерят място там. Бих ви завел лично, но след като преминем през планините, продължавам на север.

— След като преминем? — повтори Лин сякаш по-скоро развеселена, отколкото подразнена от предположението на Флетчър, че ще продължат заедно.

— Точно така — потвърди той. — Запътили сме се в една и съща посока. И макар да не съм много внушителен, един мъж в групичката ви ще ви направи по-малко желана мишена.

— А ти какво печелиш?

— Едно добро дело. И удоволствието от саркастичния разговор, естествено.

Лин погледна към Луси, без да обърне внимание на шегата.

— Какво мислиш?

— Обичам да знам къде отивам — отвърна момичето. — Когато мога да назова мястото по име, то ми звучи по-реално, като че ли наистина имам цел.

— Ами той?

Луси погледна Флетчър на лунната светлина. Той седеше спокойно облегнат на седлото на земята с невинни светли къдрици, които шапката бе крила през деня. Но имаше големи ръце и без съмнение беше по-силен и от двете, взети заедно. Пътят го беше изваял в планина от мускули, които ясно личаха под протърканата риза. Би било рисковано да му се доверят и Луси знаеше, че това противоречи на принципите на Лин.

Но самата тя беше израснала с усещане за сигурност и вярваше, че хората са добри.

— Аз му вярвам — каза тя, като го гледаше в очите.

Ала премълча, че би хванала и дявола за ръка, ако ѝ предложеше да ѝ помогне в прехода през планината.

20.

Малко след като влязоха в Колорадо, планините се възправиха пред тях. Вече нямаше как да се заблуждават, че ниските им очертания над хоризонта са само постоянна заплаха за буря. Фактът, че целта вече си имаше име — Пясъчният град — крепеше Луси през първите дни, но с набъбването на тънката линия на планинската верига коремът ѝ отново започна да се свива на камък и сънят ѝ да чезне.

Лин не се тревожеше толкова за планините, колкото от нуждата да държи Флетчър под око, което смущаваше и нейната почивка. Часове след като се установяха някъде за нощта, Луси се будеше, за да намери Лин, вперила будни очи в новия им спътник. Луси знаеше, че недоверието на Лин се корени в дългите години, през които животът ѝ бе зависил от инстинктите и уменията за самосъхранение, и бе единствено подсилено от злощастното им сприятеляване с Джос. Дотук Флетчър се държеше точно така, както бе обещал: като водач и джентълмен. Но въпреки опитите му за неангажиращи разговори, поведението на Лин продължаваше да е надменно и незаинтересовано.

Друг път Луси би се забавлявала от напразните усилия на Флетчър да привлече вниманието на Лин, но сега цялото ѝ съзнание бе заето от мисълта за планините. Всеки път, когато Лин извадеше овехтялата си карта, на която новият им маршрут бе очертан с блед молив, сърцето на Луси започваше да се люшка между радостното вълнение от напредъка им и ужаса от продължаващата битка на „ако“ и „не мога“.

Почти тъгуваше за влажната жега на Илинойс и протяжните равни пейзажи. Там поглеждаше пред себе си и виждаше как горещината се вдига на мокри вълни от пътя. В Колорадо миражите не можеха да скрият планините, които се издигаха пред тях. Слънцето се затулваше зад черните им върхове много преди да угасне и Луси копнееше за лъчите, които невъзмутимите планини ѝ отнемаха. Нощем чувстваше присъствието им тъй остро, сякаш ги виждаше. Знаеше, че въображението ѝ играе номера, но въпреки това ѝ се струваше, че всеки звук отеква от далечните им скали и кънти в ушите ѝ. Тъмните часове бяха изпълнени от нощното жужене на насекомите и далечния вой на койотите.

Първия път, когато чуха пронизителния лай на диви кучета, Лин скочи от мястото, където спеше, и грабна оръжието си. В същия миг стана и Флетчър, стиснал в ръката си нож, който Луси и не подозираше, че носи.

— Какво има?

Той погледна Лин, но тя злостно му изшътка да мълчи. Луси се сгуши под одеялата си, за да установи, че и малкото късче сън, което бе успяла да докопа, е непоправимо разбито.

Лаят се чу отново. Водачът на глутницата извиваше силно и протяжно, а другите се присъединяваха към него, докато разкъсваха някое животно в тъмнината. Флетчър прибра отново ножа под завивката си.

— Койотите не закачат хора — каза той. — Не им позволявай да откраднат съня ти.

Луси се почуди как изобщо му хрумва, че Лин спи. Под очите ѝ имаше хлътнали черни кръгове, а веждите ѝ стояха сключени от два дни насам, което беше сигурен знак, че я боли глава.

Лин се премести до нея и сложи пушката си между двете, без да каже и дума на Флетчър. Той вдигна рамене, сви се отново на кълбо и веднага заспа. Луси протегна ръка и докосна тъмната коса на Лин, за да я успокои и сама да намери утеха.

— Няма откъде да знае как си изгубила майка си — прошепна тя. — Не го съди, задето мисли, че койотите не нараняват хора.

— Съдя го, задето толкова бързо извади нож, който дори не знаех, че има.

Луси взе кичур от косата ѝ между пръстите си, обвити от черния мрак на нощта. Тя искаше да гледа на Флетчър като на приятел; усмивката му я беше спечелила преди много километри, а и виждаше как гледа Лин, дори самата тя да бе сляпа за това.

— Не мисля, че има за какво да се притесняваш.

— Той пък мисли, че и от койотите не бива да се притеснявам — сопна се Лин. — А дано и двамата сте прави, защото вече се уморих до смърт.

— Поспи малко. Аз съм будна.

Настъпи дълго мълчание и Луси дори си помисли, че Лин я е послушала.

— Знам, че си будна — каза Лин накрая с нисък, тежък глас. — И подозирам, че не си спала, откакто минахме Колорадо. Мислех, че му вярваш?

Луси пусна косата ѝ.

— Не е заради него.

— Заради планините ли?

— Да — призна Луси, като че се надяваше в тази дума да побере и излее цялата си тревожност.

— Нямаше да се съглася Флетчър да дойде с нас, ако не смятах, че ще ни бъде полезен. Независимо дали му вярвам, той ще ни преведе през планините по-добре, отколкото бих могла да го направя аз.

Луси се усмихна на себе си.

— Мисля, че той щеше да ни последва, независимо дали се беше съгласила.

— Както и да е, сега е с нас. Недей повече да ги мислиш тези планини.

Луси се засмя на глас за своя собствена изненада.

— Да бе, няма да мисля за планините. А ти ще почнеш да вярваш на Флетчър.

Прииска ѝ се да си вземе думите назад още в мига, в който излязоха от устата ѝ, и в настъпилото мълчание се почуди дали самият Флетчър не е буден и не чака отговора. Вместо да се ядоса обаче, Лин я докосна нежно по бузата и меко каза:

— Не разбирам кога започна да се плашиш от всичко, мъниче.

На този въпрос Луси нямаше отговор, въпреки че имаше достатъчно време да размишлява по пътя. Помнеше далечното минало, когато крачетата ѝ се струваха твърде къси, за да я отведат на всички места, на които ѝ се искаше да отиде, а Лин я държеше на безопасно разстояние до къщата. Скачащите рибки в езерото я мамеха да се гмурне при тях, макар още да не умееше да плува, а крясъците на ястреба я викаха на полето, за да види какво е наловувал.

След това загуби чичо си Илай, чието лице се бе запечатало в спомените ѝ по-ясно даже от това на собствената ѝ майка. Една вечер той излезе от бараката на баба Вера, като я целуна леко по челото, а после изчезна, за да бъде заменен от купчина камъни на полянката, полегнал завинаги до малкото ѝ братче, което тя така и не беше видяла.

Майка ѝ също лежеше там, сгушена между двамата в гроба, който сама си беше изкопала. Когато порасна, любопитството на Луси я водеше по какви ли не места, въпреки предупрежденията на Лин да не се бави и да не се отдалечава, но винаги избягваше малкото гробище, за да опази смътните спомени на сигурно място в дълбините на съзнанието си.

Хората можеха да бъдат изгубени. Хората можеха да я напуснат. Хората можеха да ѝ бъдат отнети. Този факт се беше вкоренил в детското ѝ съзнание и беше проникнал достатъчно дълбоко, за да я изпълва с мрачни мисли, които я караха да се вкопчва още по-здраво в Лин с цялото си сърце. Колкото и далеч да скиташе, нямаше случай да отвори вратата на дома им, без да я прониже остър страх: ами ако Лин я няма?

Луси знаеше, че тя често ходеше на гробищата, за да постои при Нева и Илай, въпреки че, когато веднъж я попита дали двете с майка ѝ са били приятелки, Лин ѝ отговори съвсем откровено. Чичо Илай обаче беше друга история, до чийто край явно още не беше стигнала, помисли си Луси, като поглеждаше крадешком към Флетчър.

Той яздеше Кафявата кобила, която бе прекръстил на Тера Кота, след като кракът ѝ се оправи. Мистър я следваше само един нос по-назад. Луси подозираше, че Лин по-скоро би умряла, отколкото да признае, че Флетчър ги води, и винаги възприемаше непроницаемо изражение, когато говореше с него, а това не се случваше често. Луси трябваше да смушква Спатър от време на време, защото той все гледаше да свърне от пътя, за да провери дали в прашните поля на Колорадо не се крие нещо годно за хапване. Мислите ѝ също се рееха, като че ли, ако откриеше момента, в който бе изгубила куража си, щеше да успее да си го върне.

Дали защото се бе почувствала изоставена от Нева или заради смъртта на Илай, дали заради ужаса в очите на Картър, когато бе приел участта си, семето на страха беше покълнало в нея и беше пораснало, за да достигне до всички кътчета на съществото ѝ и да се отрази като ехо от мрачния силует на планините. Когато пришпорваше Спатър напред, ѝ се струваше, че се устремява право към ада, и дори изправените силуети на Лин и Флетчър, които яздеха пред нея, не ѝ вдъхваха никакво успокоение.

Но ето че дойде денят, в който стигнаха до сянката на планините, и Луси едва се сдържа да не побегне, докато тя ги поглъщаше. Цялата настръхна въпреки потната жега. Доловил страха ѝ, Спатър също вървеше несигурно. Тя се наведе напред и го потупа, за да успокои и него, и себе си. Радваше се, че язди зад възрастните, така че да не видят колко трудно устоява на изкушението да обърне коня си и да препусне на изток с всички сили.

Първата нощ в подножието на планината открадна от Луси всяко подобие на сън. Хладните тръпки, пълзящи по кожата ѝ, проникнаха до костите. Лин беше склонила да запалят малък огън, след като Флетчър мимоходом го спомена. Топлината му приспа изтощената Лин и Луси я гледаше със завист на светлината на трепкащите пламъци.

— Добре е, че намери малко покой — каза Флетчър и изтръгна Луси от мислите ѝ. Тя вдигна очи и видя, че той също гледа Лин, подпрян на лакти. — Съмнявам се, че горката жена е спала като хората, откакто тръгнах с вас.

Луси се примъкна до него, за да могат да си говорят, без да я смущават.

— Това е знак, че вече ти има доверие.

— И е готова да остави бедното, наивно момиче на моите пъклени кроежи?

— Не би се изразила така… най-вече защото не разбрах какво каза.

— Накратко казано, може да изглежда така, сякаш ми има достатъчно доверие, че няма да ти напакостя, но всъщност е толкова изтощена, че сънят я надви.

— Лин знае как да надхитри тялото си — възрази Луси. — Ако не е искала да заспи, нямаше да се поддаде. Дишай спокойно.

Флетчър се усмихна, което му се удаваше с лекота, но този път беше някак тихо и лично, така че Луси се почувства като натрапница, задето го гледа.

— Както и да е — рече той. — Би било прекрасно, ако спечеля доверието ѝ, но мъж като мен не може да иска нищо повече.

— Мъж като теб ли?

— Който няма какво да даде.

Двамата замълчаха, загледани в пламъците, които играеха по лицето на Лин и още повече потъмняваха сенките под очите ѝ.

— Как се запознахте с жена ти? — наруши мълчанието Луси.

— И тя скиташе също като мен. По щастлива случайност пътищата ни се пресякоха. Шансът да попаднеш на човек, когото може истински да обикнеш, беше малък още преди да настъпят тези мрачни, отчаяни времена. А каква е вероятността мъж и жена, бродещи из необятната пустош, да се намерят и да се окажат сродни души?

— Доста малка — съгласи се Луси.

— Веднъж вече се намерихме. И ще я намеря пак.

Макар да гледаше към Лин, мислите му видимо бяха другаде.

— Как се казваше тя?

Флетчър помълча, сякаш това беше тайна, която се чудеше дали да сподели.

— Роуз — продума накрая той и в тази сричка Луси долови събрани всичките дълги години на самота, които бе преживял.

— И аз си имах някого — каза тя след малко.

— Но се е наложило да го оставиш?

Тя кимна; в гърлото ѝ беше заседнала буца, която не ѝ даваше да говори.

— Личи си. Около теб витае тревога, твърде зряла за възрастта ти.

— Е, да… — отвърна Луси, — много тревоги си имам.

— Започни с това момче.

— Той се казваше… казва се Картър.

— А какво стана? Защо не е с вас?

— Разболя се. Всъщност не се разболя, което беше проблемът. Оказа се, че разнася полиомиелит, който погуби много народ от нашите. Лин каза, че повече не бива да се виждам с него, и той беше…

— Прокуден?

— Да, изгониха го — отвърна тихо Луси, спомнила си отчаяния поглед на Картър, когато я остави в гората.

— Трудно е, когато не е по желание.

— Той не искаше — продължи Луси, потънала в спомени, — но знаеше, че така ще бъде най-добре за всички и за мен самата. Цял живот се възхищавам на смелостта на Лин, но никога не съм виждала такава храброст, както когато Картър тръгна сам в нищото.

— Явно е бил добър човек.

— Е добър човек — настоя Луси. — Доколкото ни е известно, той е жив. И аз няма да се откажа от това, също както ти — от Роуз.

— Въпреки че той е останал някъде на изток, а ти вървиш още и още на запад?

— В онзи, Пясъчният град, има ли лекари?

— Мисля, че да. — Флетчър замълча, загледан в огъня. — Но не знам дали са лекари в съвременния смисъл на думата и не искам да те подведа.

— Да ме подведеш?

— Не искам да превърнеш Пясъчният град в утопия — място, където всичко е идеално — обясни той, преди момичето да го прекъсне със следващия въпрос. — Хората там са добри, а животът определено е по-лесен. Но въпреки всичко има болести и злополуки, и много работа за вършене.

Лин сви рамене.

— Животът е работа.

— А аз си мислех, че си изпълнена с младежки оптимизъм — засмя се меко Флетчър, а после вдигна ръка, за да я увери, че не ѝ се подиграва. — Не исках да те обидя.

— Баба Вера е лекар, истински — каза Луси. — Но и тя не знаеше дали Картър ще бъде преносител завинаги или това ще мине.

— И сега ти се надяваш да намериш някого, който знае? А какво ще стане, ако продължиш да вървиш към залеза с надеждата да откриеш всички отговори, които търсиш, в Пясъчният град, но се окаже, че те не са там? Или обратното: някой ти каже това, което искаш да чуеш — че твоето момче вече не е заразно, но сте разделени от стотици мили разстояние?

Прямотата на въпросите му раззина пропаст от безнадеждност в сърцето ѝ. Изказани на глас, необмислените ѝ планове звучаха разклатени и детински, плод на влюбване, засенчило всяка логика.

— Ако може да се оправи, ще го намеря. Няма да го оставя да умре.

— И как смяташ, че ще приеме този сценарий Лин?

— Недобре.

— И аз така мисля. Тя е готова да прекоси цялата страна пеша, за да те спаси, а ти възнамеряваш да се врътнеш и да тръгнеш наобратно?

— Ти го правиш — повиши глас Луси, въпреки че Лин спеше. — Скиташ се без никаква идея къде ще стигнеш.

— Само дето аз никого си нямам — напомни ѝ Флетчър, като внимателно претегляше думите си. — Мога да си го позволя, защото никого не го е грижа за мен. Ако искаш да жънеш благата на свободата, трябва да приемеш и тегобите ѝ.

Луси почувства как вирва брадичка по онзи упорит начин, за който Картър вечно я подкачаше.

— Щом казвам, че ще го направя, значи ще го направя — каза тя с внезапно раздразнение.

— Е, не се пали толкова, въпреки че е освежаващо човек да си поговори философски.

Луси шумно издиша.

— Съжалявам. Не се усетих.

— Предполагам, че доста неща не знаеш за себе си, малка Луси.

Момичето поклати глава.

— Идея си нямаш, Флетчър. Майка ми — истинската ми майка, предпочете да се самоубие, вместо да победи страховете си. И аз съм такава. То е в кръвта ми.

— Възможно е. Но Лин също те учи на много неща и част от тях може да си прихванала. Няма откъде да знаеш за този отколешен спор, но дали ще надделее характерът на майка ти или на онази, която те е отгледала, зависи от теб самата.

— Да — отвърна Луси, — това го знам.

— Но и другата страна на монетата, малка приятелко, не е толкова лъскава.

— Какво значи това?

— Че Пясъчният град може да ти предложи неща, за които не си и мечтала; неща, които може да не поискаш да изоставиш, за да поемеш обратно по дългия, труден път към мястото, откъдето си дошла.

— Аз съм родена в град — отвърна Луси. — Помня електричеството и баните. Няма да бъде чак толкова голяма изненада.

— Ами хората? — попита тихо Флетчър. — В Пясъчният град ще те приемат с отворени обятия. Нови хора, добри хора, които ще те харесат, а ти тях — също. Личи си, че бързо се привързваш. Би ли си тръгнала от град, пълен с нови приятели, за да се върнеш при един стар?

— А редно ли ще бъде да изоставя Картър само защото баба ми не е знаела отговора на един въпрос? Редно ли е да го мразят и да се страхуват от него, ако му няма нищо, само защото аз съм се намърдала удобно някъде и не ми се връща?

Луси постепенно повишаваше тон и Лин се размърда насън. Флетчър ѝ даде знак да сниши гласа си, а после неловко я потупа по рамото.

— Не се терзай сега. Исках само да ти дам малко храна за размисъл, докато пътуваме. Хайде вече да поспиш. Утре ни чака дълъг път.

— Добре — каза тя разсеяно, но не си легна, а продължи да гледа омагьосващите пламъци дълго след като той заспа.

21.

— Не очаквах такова нещо — рече Лин, вперила поглед в каменното свлачище, като че ли можеше да го помести със силата на волята си.

— А какво очакваше? Пътят от земята към звездите не е гладък — каза Флетчър, като скочи от седлото.

— Можеше да е гладък поне между две точки на земята — измърмори Луси и също слезе от коня си.

Купчината камъни, пръст и разкривени корени явно стоеше там от доста време; виждаха се свежи зелени израстъци от падналите дървета, покълнали наново в каменистата маса. Пътят обаче не се виждаше. Свлачището стигаше над главите им, а дъждовете бяха уплътнили и втвърдили пръстта.

Лин сложи ръка на хълбока си и огледа стената пред себе си.

— Мамка му. Ами сега?

— Нямаме голям избор, дами. Или копаем, или се връщаме.

— Докъде се връщаме?

Флетчър побутна шапката си и се почеса по русите къдрици.

— Последната отбивка, която си спомням, ще ни отведе прекалено близо до едно градче, което не ми харесва особено. По-предишната може да ни върне на основния път, но не съм минавал по нея и не знам кого може да срещнем там.

— Значи ще копаем — реши Лин.

— С какво? — попита Луси.

— Ръце имаш ли?

Луси се съмняваше, че ще успеят да постигнат кой знае какъв резултат с голи ръце, но познаваше този тон на Лин и знаеше, че не бива да спори с нея. Флетчър само каза: „Да, госпожо“ и без да се оплаква, запретна ръкави.

Скоро ръцете на Луси бяха целите нарязани от камъчетата, но не толкова дълбоко, че да пуснат кръв. Раничките бързо се пълнеха с пръст и сърбяха ужасно, като единствената причина да не се почеше, бе страхът, че ако веднъж започне, няма да може да спре. Ноктите ѝ се обръщаха и чупеха, а нежната тъкан под тях на свой ред се разраняваше и замърсяваше.

Въпреки това Луси продължаваше да копае усилено в купчината до Флетчър, който вдигаше по-тежките камъни. Лин се беше покатерила най-отгоре и събаряше от другата страна отломъците, които не успяваше да вдигне. По склона се свличаха ситни камъчета и пръст. Те се посипваха по главата на Луси и се смесваха с потта, за да образуват тънък кален слой, който покриваше скалпа ѝ като втора кожа.

Слънцето вече се беше издигнало в небето и прежуряше, когато Лин се спусна от другата страна и започна да копае оттам. Флетчър мълчаливо докосна Луси по рамото и със знак ѝ напомни да пийне вода. Твърде уморена, за да каже нещо, тя кимна и отиде при Спатър, който вяло чакаше на жегата и потрепваше с уши, за да пропъди мухите. Шишето ѝ се беше сгряло от тялото му и момичето само изплакна устата си с първата глътка, след което я изплю.

Когато се върна, Флетчър на свой ред спря за малко, за да отдъхне, да пийне вода и да почисти копитата на конете. После се върна при Луси и изтръгна от сипея грамаден камък, широк колкото гърдите му.

— Внимавай — каза той, преди да го събори, при което без малко не премаза пръстите на краката ѝ. — Добре ли си?

— Да — отвърна тя, — не ме уцели.

Върху камъка капна кръв и те вдигнаха уплашено очи, а отгоре се чу гласът на Лин, немощен до неузнаваемост.

— Не се чувствам добре — рече тя през кръвта, която се стичаше от носа ѝ, и веднага след това падна в ръцете на Флетчър. Той ловко я подхвана тъкмо навреме.

* * *

Луси беше виждала кръвта на Лин и преди. Живееха по начин, който неминуемо водеше до чести травми. Лин винаги беше успокоявала тревогите ѝ и сама бе зашивала дълбоките си рани с, макар и непохватни шевове. Сега обаче не беше в съзнание, за да я увери, че всичко е наред, а кръвта продължаваше да тече.

— Какво става? — попита Луси, която стоеше приклекнала в краката на Лин и надничаше над рамото на Флетчър. — Защо не спира?

— Не знам — каза той отсечено, като обърна Лин настрани, наведе главата ѝ напред и извади чиста кърпа от джоба си, за да попие кръвта.

— Ще се оправи ли? Човек не може да умре от кръвотечение от носа, нали?

— Съмнявам се. Макар че надали е невъзможно.

Двамата поседяха няколко минути в мълчание и наблюдаваха как кръвта се разлива по кърпата.

— Мамка му — изруга тихо Флетчър и подаде парцала на Луси. — Имаш ли нещо друго?

— Имам резервна риза в раницата.

— Донеси я.

Луси погледна лицето на Лин. Кръвта се стичаше между пръстите на Флетчър, който се опитваше да я спре с ръце. Тя хукна към конете, но неволно ги стресна и те се впуснаха да бягат в обратна посока. Успя да хване юздите на Спатър и да дръпне главата му надолу, за да свали раницата си с другата ръка. Спатър тропна недоволно с копито, но тя не му обърна внимание. Всичките ѝ мисли бяха при Лин и кръвта ѝ, която изтичаше в земята.

Когато се върна при нея, очите на Лин потрепваха, а Флетчър се опитваше да изкопчи някакъв отговор. Тя немощно го отблъсна, но ръката ѝ се плъзна от рамото му и се спря на гърдите, преди отново да изгуби съзнание. Луси му подаде ризата с дълги ръкави, която бе взела за по-студени дни.

— Ако напои и това, вече ще е лошо — каза Флетчър, като притисна дрехата към лицето ѝ и подпря главата ѝ на гърдите си.

— Какво е станало? — попита Луси отново. — Да не я е ударил камък?

— Не мисля. Няма цицина на главата, не чухме да вика. Разбрахме, че има проблем едва когато тя самата ни каза. Подозирам, че не реагира добре на височината.

Луси свъси вежди.

— Височината ли? Какво имаш предвид?

— Някои части на земята се намират по-високо от други. Понякога човек дори не забелязва промяната, но тук сме доста по-високо спрямо морското равнище, отколкото в Охайо. Въздухът е разреден, особено в планините.

— Аз не усещам разлика.

Флетчър сви рамене.

— Хората не реагират еднакво. Повечето получават само главоболие.

Луси си спомни дълбоката бръчка на челото на Лин от последните дни.

— Тя не ми е казала. Било ѝ е зле, но не ми е казала.

— Защо ли не се учудвам? — Флетчър погледна Лин, която сякаш се мръщеше дори в безсъзнание. — Ако е имала проблем от известно време насам, значи организмът ѝ не понася разредения въздух. Може би се е чувствала отпаднала и замаяна.

— А после с всичкия си акъл се качи горе, за да събаря камъни — измърмори Луси, ядосана повече на себе си, задето не е забелязала, отколкото на самата Лин.

— Тежките физически усилия са лош избор, бих казал. А и загубата на кръв няма да ѝ помогне.

Флетчър дръпна ризата на Луси от лицето на Лин и двамата с облекчение забелязаха, че кръвта вече едва капе.

— Какво ще правим сега? — попита момичето.

— Единственото, което може да ѝ помогне, е да слезем от планината. Това означава да преминем оттук и да продължим нататък с надеждата, че повече нищо няма да ни бави…

— Или да се върнем.

— Или да се върнем.

Докато Луси гледаше Лин, Флетчър избърса кръвта от лицето ѝ с ризата, натопена в остатъка от водата им. Идеята да се върнат беше привлекателна по много причини. Флетчър я погледна, търпеливо очаквайки нейното решение.

— Ако Лин се събуди и види, че вървим в грешната посока, ще убие и двама ни — каза Луси.

Флетчър побутна шапката си и погледна жената, която държеше в скута си.

— Е, вече съм свикнал да ме заплашва с оръжие.

Двамата работиха до късно през нощта на светлината на огъня, който Флетчър запали близо до свлачището. Увита в одеяла, Лин гледаше сърдито, докато Луси се кълнеше, че вече усеща пробива, след като се покатери през сипея и продължи да копае от другата страна.

Щом се събуди и видя, че лежи до огъня, докато те се трудят, Лин не остана особено доволна, още по-малко, след като не ѝ позволиха да помогне или дори да се изправи. Всичките ѝ опити да ги убеди обаче се оказаха напразни, а когато Флетчър заплаши да я върже, най-после се примири.

Или камъните се поддаваха на волята на Лин, или Луси беше намерила нови сили в себе си. След едно бързо хапване до огъня заедно с намусената Лин, тя се върна при свлачището, твърдо решена да разчисти прохода преди съмване. Знаеше, че това не е единственото препятствие пред спасяването на Лин, но в момента то препречваше пътя им и тя се нахвърли със свирепа енергия върху него.

Когато хоризонтът започна да розовее, вече бяха разчистили пролука, през която Луси можеше да се промъкне, стига да задържеше дъха си. След час оттам можеше да мине и Флетчър, а малко по-късно Луси поведе по тясната пътека притеснения Спатър, който пръхтеше от недоволство, но въпреки всичко я следваше. Тера Кота обаче отстъпи назад веднага щом усети триенето на скалите в хълбоците си, така че минаха още няколко часа в труд и напрегнато търпение, за да прекарат плашливата кобила. Мистър, който беше най-едрият от трите коня, просто отказа да мине оттам, докато Лин не стана и не го хвана за юздите. Тогава той наведе глава и я последва, покорен като котенце.

— Тъпо животно — поклати глава Лин, но Луси видя как го погали по носа, когато си мислеше, че никой не гледа към тях.

Продължиха да яздят, докато свлачището не се скри от погледа им зад един завой в каньона. Пред тях се откри дълъг, успокояващо чист път. Той се виеше уверено през планината между надвесените от двете му страни върхове, които сякаш мълчаливо заплашваха всеки момент да затиснат тримата пътници.

Лин се свлече от гърба на Мистър веднага щом спряха, въпреки че не бяха изминали и миля. Коленете ѝ се огъваха и Луси забеляза, че Флетчър я наблюдава внимателно с крайчеца на окото си, готов всеки момент да се притече на помощ. Лин се отпусна на земята, стиснала юздите в ръце. Черният кон я побутна с муцуна и тя подпря глава на нея.

— Изтощен съм — заяви силно Флетчър и погледна към Луси. — Предлагам всички да си починем.

Луси кимна, готова да си затвори очите за факта, че макар да бе работил усилено през цялата нощ, Флетчър не изглеждаше никак уморен. Нейните крайници обаче тежаха, а коленете ѝ скоро щяха да я предадат.

— Ще намеря поток и ще напълня шишетата — каза Флетчър. — Ей сега се връщам.

Той побутна шапката си, гледайки към Лин, сякаш чакаше одобрението ѝ. Тя кимна, но в мига, в който Флетчър тръгна, очите ѝ се затвориха. Луси седна до нея.

— Как се чувстваш?

— Гадно.

— О.

На лицето на Лин потрепна немощна усмивка.

— Съжалявам, дечко, но сега нямам сили да те успокоявам.

Сърцето на Луси прескочи.

— Но нали си добре? Няма ти нищо сериозно, нали?

— Няма да умра, ако това питаш — отвърна Лин, но с много отслабнал глас и все така затворени очи.

— Според Флетчър е заради планините. Защото тук е по-високо, отколкото си свикнала.

— Той сигурно знае.

— Да… свестен човек е.

Лин рязко отвори очи и изгледа Луси за момент, после пак ги затвори.

— Така изглежда — каза тя.

— Но… — продължи Луси вместо нея, за да ѝ спести усилията да изрече очакваната дума.

— Все пак е непознат. Не се отпускай, докато се чувствам така. — Тя се насили да отвори очи и Луси видя в тях нещо, което смяташе за невъзможно: страх. — Дори да се наложи, не мога да вдигна пушката — призна Лин и клепачите ѝ отново натежаха.

Луси я остави да си почива. Притисна колене към гърдите си, и потъна в тревожните си мисли, от които ѝ се виеше свят. Лин без пушка беше небе без звезди. А ако не можеше да вярва на Флетчър, все едно беше сама.

22.

Първата буря ги връхлетя три дни по-късно. Подгизналата козина на конете миришеше толкова силно, че Луси се задушаваше. Въпреки това продължиха да яздят, за да слязат по-скоро от планината и Лин да се възстанови, чак докато не ги заудряха парчета град колкото юмрука на Луси. Тера Кота, която по принцип беше най-неспокойният от конете, се изправи на задните си крака и едва не изхвърли Флетчър от гърба си.

Невъзможно бе да надвика бурята, така че той само даде знак на жените да спрат. Тримата слязоха от седлата и заведоха конете на завет под една издадена скала. Животните и хората се сгушиха в сушината, а Луси се опитваше да не обръща внимание на факта, че Лин е отпуснала почти цялата си тежест върху нея.

Флетчър гледаше ту бурята навън, ту Лин, която на практика спеше права.

— Може да починем тук — каза той. — Бурята май няма да отмине скоро.

Лин се облегна на скалата и се свлече на земята, без да възрази, и Луси седна до нея. Градушката засипваше всичко наоколо и пътят изглеждаше като покрит със сняг — нещо, което Луси се чудеше дали ще види някога отново.

Щом бурята утихна, тримата се качиха пак на конете и продължиха нататък, без да говорят, защото не можеха да се чуят през хрущенето на леда под копитата. Луси се движеше максимално близо до Лин и Спатър от време на време се потъркваше в Мистър, докато вървяха плътно един до друг. Лин мълчеше, вперила очи в пътя пред себе си, което си беше напълно в неин стил. Това, което безпокоеше Луси, беше празният поглед и постоянната замаяност, която личеше в него, откакто бе рукнала кръвта от носа ѝ.

Вечерта Луси приготви храната, въпреки че Флетчър настояваше той да се заеме.

— Аз ще се погрижа — каза тя сковано, когато той се надигна да вземе чинията на Лин от ръцете ѝ и да ѝ я занесе.

А през нощта спа плътно до Лин, сгушена в нея въпреки топлината.

Дните минаваха бавно и Луси се съмняваше, че някога ще успеят да изперат петната от ризата на Лин. Първите капки не бяха нищо ново — по повечето им дрехи имаше следи от собствената им или нечия чужда кръв. Но ризата на Лин беше цялата окървавена и те често спираха, за да си почине и да спрат кръвотечението.

— Бова е псуно — избърбори Лин под парцала, с който беше притиснала носа си, гледайки ядно засъхналите петна.

— Това е абсурдно — преведе Луси за Флетчър.

Конете им стояха в кръг по средата на пътя, навели глави от жегата. Луси вдигна очи към скалите над тях, обзета от непреодолим страх, че някой камък всеки момент може да се стовари отгоре им.

— Може да е абсурдно, но е факт. — Флетчър наблюдаваше Лин с крайчеца на окото си, за да види как ще реагира. — А фактите са упорито нещо.

— Аз състо — отвърна Лин, а Флетчър махна с ръка, че е разбрал, преди Луси да успее да преведе.

Усетил тревогата на ездачката си, Спатър се приближи до Мистър. Луси протегна ръка и докосна Лин по рамото.

— Да спрем ли вече?

Лин поклати яростно глава и неволно опръска ръката ѝ с кръв. После свали кърпата от лицето си, оставяйки кървава диря чак до ухото си.

— Добре съм — каза тя завалено, защото устата ѝ беше пълна с кръв.

Луси извърна поглед от зъбите ѝ, които проблеснаха в ален цвят, докато говореше.

— Неприятно ми е да споря, но не си — възрази Флетчър, като отказа да вземе кърпата, която Лин се опита да му върне.

— И няма да стана по-добре, докато не слезем в ниското, нали така?

— Това е моята теория.

— Но няма да слезем, докато седим тук и гледаме как кръвта ми изтича по физиономията.

С тия думи Лин срита Мистър в ребрата и полетя напред.

Флетчър въздъхна и погледна към Луси.

— Какво ще правим?

— Нищо не можем да направим — отвърна тя, въпреки че много ѝ се искаше да не беше така. — Тя е права. Важното е да слезем от планината, а ако стоим на едно място, няма как да стане.

Двамата проследиха с поглед Лин, която се скри зад завоя. Флетчър се покашля.

— Искам добре да запомниш това.

Луси го изгледа хладно.

— Мислиш ли, че мога да забравя лицето ѝ, омазано в кръв, и вида на пушката на гърба ѝ вместо в ръцете? Това не е Лин и няма начин да го залича от съзнанието си.

— Въпреки това го запомни ясно, малка Луси — настоя Флетчър без следа от обичайната си усмивка. — Знам, че си упорита също като нея. Само че аз няма да съм с вас, за да ви вразумя, ако си наумиш да я върнеш обратно през планината, за да намериш някого, който дори не знаеш дали е жив.

Луси настръхна от гняв.

— Нямаше да ти разкажа за Картър, ако знаех, че ще го използваш срещу мен.

— Не говоря, за да си проветрявам устата. Не искай това от нея.

Луси срита Спатър по-силно от обичайното и той се спусна напред да догони Мистър. Намали ход чак когато настигна водача си и продължи на сигурно в неговата сянка.

* * *

Чувство на вина гризеше Луси, докато пътуваха нататък, често яздейки и през нощта, ако конете не се бяха преуморили от жегата през деня. Състоянието на Лин не се променяше, но Луси нямаше никакви проблеми. Разреденият въздух дори ѝ се отразяваше добре и когато започнаха да слизат, даже усети лека тежест, изискваща позабравено усилие да диша. Флетчър не коментираше нищо, въпреки че Лин му беше връчила картата след последния кръвоизлив, който беше намокрил един от краищата ѝ.

Всяка вечер Луси едва се сдържаше да не моли Флетчър да вади картата, за да ѝ покаже докъде са стигнали и колко остава до спасението на Лин. Докато вървяха надолу, тя следеше Лин зорко като ястреб, но когато Флетчър забеляза това, само поклати глава.

— Не става така — каза ѝ тихо той.

— Кое не става?

— Виждам, че след всеки хълм търсиш признаци на подобрение. Главоболието ѝ може скоро да отмине, но организмът ѝ се е измъчвал твърде дълго. Щом стигнем до равното, ще има нужда от почивка, за да се възстанови.

Сърцето на Луси се сви от страх. Флетчър беше казал, че след като прекосят планината, той ще се отправи на север.

— Колко време?

Той прочете мислите ѝ.

— Няма да ви оставя, докато тя не се оправи.

Луси въздъхна така, сякаш досега не смееше да диша.

— Благодаря.

— Не може да не си разбрала още, че не бих ви изоставил.

— Но ти ще го направиш! Когато му дойде времето. Имаш си твой живот.

Флетчър се усмихна на себе си и обърна поглед към пътя.

— На какво се смееш? — попита Луси.

— На вас с Лин. Все очаквате предателство, макар и по различни причини. Тя не вярва на алтруистичните ми подбуди. Ти мислиш, че съм повече предан на друг, а не на вас.

Луси погледна крадешком към Лин, която се олюляваше при всяка крачка на коня.

— А… не си ли?

— Роуз ме чака от години. Няколко дни повече или по-малко нямат никакво значение.

— Но за нас имат — това ли искаш да кажеш?

Флетчър кимна бавно, без да откъсва очи от пътя.

— Възможно е.

— Ти не мислиш, че ще успеем, нали?

— Мисля, че жените, които пътуват сами, се сблъскват с много специфични трудности и най-добре е Лин да си е стъпила на краката, когато ви напусна.

Последните му думи закънтяха в ушите на Луси, извиквайки в съзнанието ѝ лицата на всички, които бе изгубила: майка ѝ, чичо Илай, Мади, Картър. Сърцето ѝ се сви и сякаш спря, когато осъзна, че може да е изгубила даже Вера и Стебс. Разделени от планините, много възможно бе никога вече да не ги види и да не чуе гласовете им. Тя въздъхна пресипнало и зарея поглед в хоризонта.

— Когато ни напуснеш — повтори тя, изричайки всяка дума с тежестта, която ѝ се полагаше.

Във въображението си Луси рисуваше деня, в който ще слязат от планината, топъл и приятен, с ясно синьо небе и облекчение от падналия товар от раменете ѝ. Вместо това тя заобикаляше поредното каменно свлачище в дъжда и газеше до глезените в кал, която се беше опитала да открадне едната ѝ обувка.

Спатър тръскаше глава под проливния дъжд и отказваше да прекрачи парапета въпреки дръпнатите юзди.

— По дяволите! — извика тя и захвърли отчаяно юздите. — Не иска да помръдне!

Флетчър и Лин вече бяха успели да прекарат конете си от другата страна на парапета, възпиращ свлачището, и я чакаха, приведени под дъжда.

— Много ми помогнахте, благодаря — промърмори Луси и се обърна пак към Спатър, сложила ръце на хълбоците си.

Досега не ѝ се беше опълчвал и тя не знаеше какво да прави. Измъкна обувката си от калта, балансирайки на един крак. Спатър я побутна с нос, сякаш да ѝ помогне. Тя прие извинението му и го почеса зад ушите със свободната си ръка.

— Какво ще кажеш, приятелче? Ще успееш ли да го направиш заради мен?

Той изцвили гърлено и Луси опря глава в неговата за миг, без да обръща внимание на миризмата на мократа му козина. Така миришеше и кухнята на Вера, когато пускаше бездомното куче, което скиташе наоколо, да се скрие на сушина по време на буря. Животното не позволяваше на никого да го докосне и ръмжеше ниско за предупреждение на всеки, който понечеше да го погали. Вера беше единственият човек, който можеше да припари на метър от него, за да го нахрани, да отреже сплъстените кичури от козината му или да излекува раните му, като през цялото време му говореше тихо и мелодично.

Лин чу гласа ѝ в съзнанието си и зашепна със същия тон в ухото на Спатър, галейки шията му с ръце. Той измърмори нещо с нисък, сладък глас и тя отново хвана юздите. Спатър се спря пред парапета, но вместо да се развика, този път тя го успокои с гласа и думите на Вера. Почувства как огромните му мускули се отпускат. На третия опит той прекрачи парапета и предпазливо опита чакъла от другата страна. Камъчетата се размърдаха под копитото му, но тихият глас на Луси успокои страха му.

Спатър прехвърли и втория си крак през парапета, а след това и задните. После тръгна послушно след Луси, докато заобиколиха скалите. Когато дойде време да се върнат на пътя, твърдата настилка го привличаше достатъчно, за да прескочи парапета, без да се двоуми. Щом стигнаха до спътниците си, Луси се качи на седлото.

— Може пък да съм сгрешил и да те бива с конете — впечатли се Флетчър. — Как успя да го придумаш?

Луси сякаш не го чуваше. Погледът ѝ беше вперен в Лин.

— Липсва ми баба — промълви неочаквано тя и по бузите ѝ се затъркаляха парещи сълзи, които рязко контрастираха със студения дъжд, който се стичаше по гърба ѝ. Лин само кимна, но дълбоко в очите ѝ се четеше разбиране. Тримата продължиха по пътя си, без да обръщат внимание на времето, а планините оставаха все по-далеч зад гърба им.

23.

— Няма да го оставя! — заяви Луси, застанала с разкрачени крака в бойка поза между Спатър и Лин. Малките ѝ ръце бяха свити в юмруци и тя чувстваше как адреналинът изпълва вените ѝ и се излива в дълбокия жлеб на предателството. — Почувства се малко по-добре и първата ти работа е да ми вземеш коня! — изкрещя тя, ядосана от детинското звучене на думите си и слабия си глас, който се губеше над пресъхналата земя.

— Нищо не искам да ти взема — отвърна спокойно Лин с отпуснати ръце до тялото. — Просто говоря разумно. — Тя погледна към Флетчър, който зариваше снощния огън с пясък. — Няма ли да ми помогнеш?

Той дори не погледна към тях.

— Ако човек срещне две женски мечки, които се карат в гората, най-добре е да ги заобиколи отдалече.

Лин се намръщи на Луси, защото Флетчър не ѝ обърна никакво внимание.

— Това е за негово добро, Луси. Още даже не сме влезли в пустинята. Щом стигнем до нищото, ще ни бъде трудно да набавяме вода за себе си, камо ли за конете.

Луси усети как гърлото ѝ се стяга, а пред очите ѝ премина образът на Спатър, покрит с пяна от жажда. Юмруците ѝ се отпуснаха.

— Не още — настоя тя, но вече без предишното напрежение. — Тук все още има потоци от планината и достатъчно вода. С конете ще се движим по-бързо и няма смисъл да се лишаваме от това предимство, докато не се е наложило.

Лин не можеше да се трогне от емоции, но разумните аргументи я убедиха. Тя стисна устни по-силно от обикновено и изгледа сурово Луси, но после се обърна. Луси се отпусна върху Спатър, наслаждавайки се на кадифения му нос, опрян в ръката ѝ. Беше спечелила битката, но знаеше, че победата във войната ще бъде на Лин.

Луси се държеше настрана, докато събираха лагера, навиваха одеялата, пълнеха шишетата с вода от близката рекичка и проверяваха оръжията си. Накрая възседна коня си и пое дълбоко дъх, отбягвайки погледите на възрастните в тежкото мълчание, което се бе задържало по-дълго от необходимото.

Флетчър се покашля.

— Е, дами…

— Не! — извика тя. — Не можеш да си тръгнеш сега!

— Знаеше, че този ден ще дойде, мъниче — отвърна той, като внимателно я погледна. — Рано или късно ще се наложи да го направя.

— Тогава да е късно!

— Луси — тихо каза Лин. — Време е. Той си има свои грижи.

Гневът на Луси припламна наново, като забеляза как я гледат и преценяват реакцията ѝ.

— Вие сте говорили за това предварително, нали? И за конете!

— Сметнахме, че ще бъде най-добре, ако аз взема и трите коня — каза Флетчър със същия глас, с който говореше на Тера Кота, когато капризничеше.

— Но решихме, че ако не можеш да понесеш загубата и на двамата в един ден, ще избере само едното — довърши Лин.

— Да сте планирали нещо друго за мен?

— Ако имах син, щяхме да ви сгодим — отговори Флетчър.

— Той го измисли — добави Лин, а Луси се зачерви от ярост, задето двамата се шегуваха в момент, в който на нея ѝ идеше да се разплаче.

— Луси. — Флетчър доближи Тера Кота до Спатър и двата коня тихо се поздравиха. — Започнала си това без мен, не виждам причина да се притесняваш, че не можеш да го завършиш по същия начин.

Гневът ѝ се превърна в сълзи и буцата, заседнала в гърлото ѝ, отприщи сподавен хлип.

— Не ме е страх да продължа без теб. Аз те губя, не разбираш ли? Отиваш си като всички останали.

Флетчър, който рядко я докосваше, сложи ръка на рамото ѝ.

— Загубата на хора е нещо, което разбирам с цялата си душа.

Той се наведе напред върху седлото си и тя се отпусна върху него, разтърсена от толкова силни ридания, че Спатър обърна глава и я погледна озадачено, от което ѝ стана още по-мъчно.

Лин смушка Мистър да се приближат до тях и подаде шишето си на Луси.

— Губиш вода — каза тя.

— Точно сега ли трябва да бъдеш практична — изхлипа Луси, като се отдръпна от Флетчър и взе шишето.

— Все някой трябва да бъде — отвърна Лин и преувеличено завъртя очи към двамата.

Флетчър се усмихна и побутна шапката си.

— Е, значи към Пясъчният град? — попита той.

Лин потупа картата в джоба си.

— Така изглежда.

— Може би… — Той замълча, а по бузите му се разля необичайна руменина. — Може би някой ден и аз ще намина оттам.

— Може би това няма да е лошо — отвърна Лин и Луси забеляза как е стегнала мускулчетата на челюстта си, за да не се усмихне до уши.

Флетчър нямаше такива задръжки и се усмихна широко, след което смушка Тера Кота и двамата се отправиха на север.

Тъгата на Луси се изгуби във внезапен прилив на любопитство.

— По дяволите, Лин, колко точно сте говорили?

Ала Лин вече беше пришпорила Мистър напред и Спатър хукна, за да го настигне.

* * *

Лин беше нарекла пустинята „нищото“ много преди да стигнат до нея: земя, в която даже храстите вехнеха, а червените скали стигаха до небето. Планините бяха уплашили Луси със своята внушителност, с върховете си, които се издигаха от хиляди години и ѝ напомняха, че тя е само едно малко дихание сред техните ветрове. В пустинята тя се почувства така, сякаш и това дихание ѝ е отнето. Прахът пълнеше дробовете ѝ и я измъчваше с мисълта, че някой ден и тя ще се превърне в същото.

Пътят се простираше напред към хоризонта: права черна ивица, пламнала от следобедната жега и обгърната в мараня мили напред. Пейзажът беше също толкова монотонен, само вятърът току подхващаше някоя прашна вихрушка за компания на миражите. Единствените белези бяха електрическите стълбове — скелети от предишния свят, чиито вени отдавна бяха изтекли.

Лин спря, зареяла поглед в хоризонта. Луси се изравни с нея и учудено я попита:

— Лин? За какво си мислиш?

Лин се сепна и погледът ѝ с усилие се фокусира върху момичето.

— Само това…

И аз ще ти покажа нещо различно

и от твоята сянка, която сутрин върви след теб,

и от твоята сянка, която вечер те пресреща.

Ще ти покажа страха в шепа прах.[5]

— Мисля, че Уолт Уитман ми харесва повече — отбеляза Луси.

— Предполагам.

Спатър и Мистър ходеха с наведени глави в жегата, а носовете им водеха малката групичка към все по-далечни извори на вода, някои от които се оказваха само кални вадички. Близо седмица след раздялата с Флетчър Лин продължаваше да мълчи и Луси знаеше, че чака тя да вземе правилното решение и да освободи конете. Мълчанието ѝ обаче правеше тихото цвилене на Спатър още по-скъпо. Тя стискаше четинестата му козина в пръсти, докато яздеше, и все отлагаше неизбежното. Беше толкова погълната от Спатър — от тропота на копитата, от усещането за движенията му — че не забеляза малкото петънце на хоризонта зад тях чак докато Лин не ѝ го показа.

— Витаеш някъде.

Луси се сепна и изведнъж осъзна, че не са си разменили и дума, откакто се качиха на седлата сутринта.

— Извинявай — каза тя с пресипнал от праха глас. — Бях се замислила.

— Не ти го соча, за да си говорим. Някой ни следва от два часа, а ти не го забелязваш.

Луси се обърна и закри очи от яркото пладнешко слънце. В маранята наистина се виждаше черен силует.

— Сигурна ли си, че е човек?

— Наблюдавам го. По-рано беше само точица. Движи се по-бързо от нас.

— Значи също е на кон?

Лин кимна мрачно.

— И то кон, който е по-добре приспособен към пустинята от нашите.

— Възможно ли е да е Флетчър? Може да е размислил.

— Не мисля. Тера Кота беше най-бавният кон, а и той знае къде отиваме. Няма смисъл да я пришпорва, за да ни настигне.

Луси се обърна обратно.

— Кой може да е тогава?

— Някой непознат. А щом ние го виждаме, значи и той ни вижда.

Страхът от неизвестното засенчи всичко останало. Каквото и да им се случеше в тази пустош, костите им щяха да се въргалят завинаги в праха, без никой да научи.

— Какво ще правим?

Лин свъси вежди и Луси разбра, че е обмисляла възможностите много преди да започне разговора, че е претегляла решенията на живот и смърт, докато самата тя е сплитала плитки в гривата на Спатър.

— Съжалявам, че не го видях по-рано.

— Няма за какво да съжаляваш; радвай се, че аз го видях. — Лин огледа безрадостния пейзаж наоколо, в който нямаше ни едно дърво. — Можем да се опитаме да го надбягаме, което ще изтощи конете до смърт, и не се знае къде ще стигнем.

— Нали има „или“?

Лин наведе глава към нея.

— Или да се скрием.

— Да се скрием?

— Трябва да се отдалечим от главния път. Тук-там има разклонения, които не са отбелязани на тази карта. Не знам какво предпочитам — да се изгубя или да знам, че ме следят.

Лин преметна юздите през лъка на седлото и без да спира, разгъна картата.

— Ако хванем следващото разклонение на юг, скоро ще стигнем до един каньон. Знам, че не обичаш над главата ти да висят камънаци, но ако се спуснем в ждрелото, онзи трудно ще ни намери.

— А ние може трудно да намерим пътя обратно.

— Точно тук искам да внимаваш.

Лицето на Луси пламна, но не от слънцето.

— Добре.

Лин я изгледа и продължи:

— След следващия хребет свиваме на юг. Няма да е лесно да ни проследи долу в скалите, особено ако този облак се смили да пусне малко дъжд.

Действително от запад приближаваше неголям буреносен облак.

— Да се надяваме — каза Луси, като погледна към него и облиза напуканите си устни.

Щом прехвърлиха възвишението, слязоха от пътя. Далеч от нажежената настилка, отразяваща топлината, конете ускориха темпо, но без познатата асфалтова змия, виеща се към хоризонта, еднаквостта на пустинята правеше думата „изгубен“ твърде миниатюрна за положението, в което се намираха. Единственият знак, че това, по което се движеха, някога е било път, беше старата ограда покрай него, остатък от запустяло пасище.

— Ако някой е гледал животни тук, наблизо трябва да има поток — предположи Луси, надявайки се, че конете са имали и друг повод да забързат ход.

— Звучи логично — отвърна Лин със стиснати устни, така че думите ѝ прозвучаха по-скоро като ръмжене.

Скоро след това пътят наистина ги изведе до малка рекичка и конете уморено нагазиха в прохладната вода. Момичетата също слязоха от седлата, за да напълнят почти изпразнените си шишета и ожаднелите си гърла, а когато се оказа трудно да измъкнат конете навън, Лин склони пред жалните им погледи.

— Нашето приятелче няма да може да ни проследи в реката, а тя ще ни отведе право в каньона — отбеляза тя.

Тръгнаха мълчаливо на юг по зебрата от сенки на скалните игли. Скоро райетата се сляха в едно, а скалите образуваха плътни стени от двете им страни.

— Дишай спокойно — каза меко Лин, макар също да бе вдигнала поглед към яркосинята ивица небе над главите им. — Вървим почти направо. Когато каньонът ни изхвърли навън, лесно ще намерим пътя.

Луси кимна, твърде уплашена от ехото, за да отговори на глас. Невинният ромон на потока също се отразяваше от скалите и се връщаше с умножена сила. Спатър ту присвиваше уши, ту ги наостряше, мъчейки се да проумее непознатия феномен. Луси го погали по шията и той издаде дълбок гърлен звук, с който можеше само да се съгласи.

— И на мен не ми харесва, момчето ми — прошепна тя, приведена напред.

Отпърво си помисли, че е настръхнала от страх. Беше свикнала с това през дългите самотни нощи. Но вятърът, който си играеше с косата ѝ, беше студен, а първата капка, която тупна на кожата ѝ, беше голяма като ловна гилза. Когато друга капка уцели Мистър, той се стресна и дръпна надясно до скалите, заради които вече не можеха да яздят редом.

— Май се задава дъжд — отбеляза Лин със спокойствие, което вдъхна увереност и на Луси, въпреки че вероятно беше търсен ефект, защото едновременно с тези си думи тя смушка Мистър по-силно от обичайното, за да продължи напред.

Тясната ивица небе над главите им вече не беше синя, а приятните сивкави нюанси на облаците отпреди малко бяха заменени от черна заплаха, контрастираща тъй ярко с червеникавите скали, че сърцето на Луси подскочи от страх.

Следващата капка падна право върху лицето ѝ, сякаш да ѝ се скара, задето гледа нагоре. Тя я избърса и се опита да не обръща внимание на усилващия се дъжд, който играеше по потока и се просмукваше в дрехите ѝ. В небето проблесна светкавица, а последвалата гръмотевица беше толкова силна, че няколко камъка се изтъркаляха от скалите и подплашиха конете.

Лин беше пришпорила Мистър в тръс, а очите ѝ постоянно обхождаха скалите от двете им страни и разширяващите се вади, които се стичаха в скривалището им.

— Лин? — извика Луси, притеснена, че се налага да крещи, за да я чуе през дъжда.

Лин погледна назад и каза само една дума:

— Бързо.

Тя срита бездруго подплашения Мистър и той полетя напред, а копитата му вдигаха силни пръски във водата, която стигаше до коленете му. Спатър веднага го последва, без повече увещания. Луси се чудеше дали и той усеща опасността от надигащата се вода, която вече докосваше върховете на обувките ѝ.

Зад следващия завой настигнаха Лин и Мистър, които бяха само на няколко крачки пред тях. Краят на каньона не се виждаше. Луси тихичко простена, но на лицето на Лин, която се обърна да я погледне, беше изписана само мрачна решителност. Луси махна с ръка в знак, че всичко е наред, и пришпори Спатър, въпреки че той започваше да губи почва под краката си. Мистър, който беше на ръба на паниката, се подхлъзна и без малко да изхвърли Лин от гърба си. Тя дръпна рязко юздите и той обърна глава, но вече беше подивял от уплаха, а плисъкът на водата под копитата не му помагаше. Той се спусна необуздано напред, мъчейки се да избяга.

Спатър бързо го последва. Водата го увлече и той изцвили от страх. Тя се вкопчи в шията му, неспособна да го контролира с юздите. Опита се да извика Лин, но Мистър също вече не се подчиняваше и двамата скоро се изгубиха от погледа ѝ.

Спатър риташе с крака, за да използва течението и да се движи напред. Неговият кураж им спечели ценни минути, докато придойде първата вълна, която заля гърба му и отскубна Луси от седлото със същата лекота, с която тя бе свикнала да къса крушите от дърветата у дома.

Водата я обгърна и я скова от студ. Тя зарита нагоре, за да излезе на повърхността, и успя да си поеме глътка въздух, преди силното течение да я повлече и блъсне в една издадена скала. Тънката кожа на слепоочието ѝ се скъса и от главата ѝ шурна пареща кръв, която се смеси със студения поток от дъждовна вода.

Луси се вкопчи в камъка и някак си успя да се изкатери по него. Разтърка очи само за да осъзнае, че мракът пред очите ѝ не е от стичащата се кръв. Бученето в ушите ѝ беше станало по-силно дори от грохота на реката, която се носеше на сантиметри от лицето ѝ.

— Не е честно — промълви немощно тя и изпадна в безсъзнание с мисълта, че всеки момент ще се удави насред пустинята.

24.

Луси остана дълго в безсъзнание — толкова дълго, че когато се събуди, дрехите ѝ бяха сухи. Опита се да седне, но ѝ призля, а цицината на главата ѝ пулсираше заедно със стомаха ѝ. Повърна от ръба на скалата в спокойния поток ниско долу. Яростната, пенлива река вече я нямаше, но Луси познаваше достатъчно добре водата, за да знае, течението може още да е силно. Тя се обърна по гръб и впери очи в насмешливо синьото небе, в което нямаше и следа от бурята. Не знаеше колко време е била в несвяст. Може би се беше събудила същия следобед, а може би два дни по-късно. Единственото ѝ мерило беше сухотата в гърлото ѝ и стържещият глад в корема ѝ.

При следващия опит да седне се надигна сантиметър по сантиметър, така че пулсиращата ѝ глава да привиква с промяната. Облегна се на каменната стена, която се издигаше поне на стотина фута над главата ѝ. Нямаше начин да се изкатери по нея, нито да стои и да чака реката да се понижи още — това можеше да значи да умре от жажда, глад или дори от скока в плитката вода. Ако ли пък скочеше сега, можеше да се нагълта с вода и да се удави. В по-добро състояние не би се поколебала, защото би разчитала на силата на тялото си. Сега обаче не можеше да направи и крачка, без да ѝ призлее.

Тя преглътна, без да обръща внимание на лепкавата си слюнка, и извика:

— Лин?

Едничката сричка отекна от стените и се понесе като ехо към нищото, към безкрайната шир на пустинята. И остана без отговор.

Точно от това се бе страхувала през цялото време.

Да остане сама.

Час по-късно водата беше спаднала с още пет фута, а уплашените ѝ викове оставаха все така без отговор. Сърцето ѝ биеше толкова бързо, че чувстваше пулса под тънката коричка на раната на слепоочието си. Слънцето беше пресушило устните ѝ и тя замислено дъвчеше кожичките, които се отлюспваха от тях.

Ако почакаше още, нивото на реката щеше да падне опасно ниско, и Луси знаеше, че вече е време. Краката ѝ още се огъваха, но оттук насетне щеше само да отслабва от глад. Тя се изхлузи до ръба и спусна крака надолу, възнамерявайки да си поеме дълбоко дъх, след което да се залюлее и да скочи. Само че не прецени добре силата на ръцете си и тялото ѝ натежа прекалено много. Ръцете ѝ се хлъзнаха върху грапавия камък в неравна борба с гравитацията. Един от ноктите ѝ се обърна и тя изпита миг на безмилостна яснота, сякаш времето я прониза с острия шип на болката.

А после полетя надолу. Притаи дъх и затвори очи. Водата беше толкова студена, че сякаш се удари в камък, а сърцето ѝ за миг замря. Краката ѝ докоснаха дъното, но тя се отблъсна нагоре с всичката сила, която ѝ беше останала, и зарита, за да се издигне до повърхността. Пое си въздух и усети сладкия му вкус. Струваше ѝ се, че дробовете ѝ са единствената топла част в цялото ѝ тяло.

Течението ѝ я понесе, но не с онази свирепа ярост, с която я бе отскубнало от седлото на Спатър, и Луси дори се поотпусна, докато кракът ѝ не се закачи в нещо, което я дръпна под водата. Потъна, без да е успяла да си поеме дъх.

Отново я обгърнаха мрак и спокойна безчувственост, която нямаше нищо общо със студената вода. Това беше същата безнадеждност, която бе съзирала в очите на майка си още в града. Мрачните дни зад спуснатите завеси, в които Нева лежеше в леглото си, въпреки че навън слънцето грееше високо в небето. Докато течението разтваряше насила устните ѝ и пълнеше пукнатините на дробовете ѝ със студена вода, Луси мислеше за майка си и за живата смърт, която бе прозирала в очите ѝ години преди да насочи пистолета към главата си.

Мислеше и за Лин, която си бе наложила да оцелее, въпреки кръвта на майка си по ръцете и липсата на месо за зимата. Лин, чиято вяра в собствените ѝ сили я държеше въпреки всички изпитания, за да може да се погрижи за себе си, а по-късно и за Луси. Да се предаде сега, би значело да плюе върху нейните усилия, върху всичките години от живота ѝ, които бе посветила на едно дете не от своята плът и кръв. Лин, която може би в този момент я търсеше под дърво и камък.

Луси пищеше и гълташе вода, сякаш я предизвикваше да я удави. Успя да скъса връзката на обувката си повече със силата на волята си, отколкото на пръстите, и се устреми нагоре, тласкана от мисълта колко разочарована ще бъде Лин, когато открие, че е загубила едната си обувка. Първото нещо, което усети, щом изскочи на повърхността, беше топлина и една тъмна сянка, която се носеше по течението заедно с нея: разкривено дърво, изтръгнато заедно с корените, още впити в пръстта, от която се бяха хранили.

Луси се хвърли към него и успя да се хване за бледите му, потопени корени. Те я прегърнаха като множество ръце, които се увиха около кръста ѝ и се оплетоха в краката ѝ. От устните избълбука вода, стоплена от тялото ѝ, а следващата глътка въздух беше съпроводена от разкъсваща болка, сякаш отвътре я режеха стотици ножове. Тя се задави, плюейки още вода, а смазващата кашлица изпи и последните ѝ капки енергия. Луси се стовари върху ствола на дървото, а босият ѝ крак се влачеше в тъмната вода като малък призрак, неотменно следващ тялото ѝ.

* * *

Ден по-късно реката беше приятен спомен, за който можеше само да копнее, също като за дъждовните пролетни дни посред лятната суша. Слънцето безмилостно прежуряше, докато Луси се влачеше през пустинята, свила пръстите на босия си крак, за да спаси чувствителната кожа на ходилото си от парещия прах. Опита се да сменя обувката, но пришката на десния ѝ крак се пукна в момента, в който пробва да му нахлузи лявата обувка.

Раничката, която бързо се напълни с мръсотия, пулсираше от болка, докато Луси се тътреше напред, вперила очи в далнината, надявайки се да зърне Лин или Мистър. Беше намерила Спатър предишния ден, заплетен в клони, довлечени от реката. Въпреки че милостивото течение я отнесе бързо, тя не можа да сдържи сълзите си, когато видя изпъкналите му невиждащи очи и дългия му език, увиснал във водата, която щеше да утоли жаждата му завинаги.

После умората отново я надви и не я пусна, докато каньонът не свърши и дървото, в което се бе вкопчила, не спря в един пясъчен нанос. Умиротворителните вълнички, които плискаха краката ѝ, я изкушаваха да продължи по течението, докато то я отведе на място, където болката и скръбта не съществуват. Въпреки това Луси легна върху дървото и спа до сутринта, за да събере малко сили, преди да тръгне през пустинята.

Отдалечаването от реката противоречеше на инстинктите ѝ, но ако Лин беше жива, тя вероятно се движеше на север, към пътя, и очакваше Луси да направи същото. Изгряващото слънце приятно напичаше измръзналите ѝ кости и тя полежа малко върху пясъка, преди да тръгне. Мисълта, че Лин може да е умряла, беше толкова невъзможна, че съзнанието ѝ изцяло я отхвърляше. Лин щеше да оживее, ако ще целият каньон да се беше срутил отгоре ѝ. Упоритият ѝ живец щеше да намери начин да оцелее напук на всичко.

Ала с напредването на деня това „всичко“ натежаваше все повече. Последните глътки вода, които бе отпила от реката, отдавна се бяха изпарили от тялото ѝ. Миражите си играеха с въображението ѝ и тя виждаше сенки във формата на коне и хора, които я приканваха да се отклони от пътя си на северозапад, мамейки я с далечни обещания. Луси вървеше, колкото можеше по направо, но се боеше, че болката в ранения крак я тегли наляво.

По обед приседна, неспособна повече да търпи пулсирането в главата си. Раната на слепоочието ѝ беше зейнала отново и тя облиза кръвта, която се стичаше до устните ѝ, но езикът ѝ усети само меден, солен вкус. Луси докосна раната и разгледа кръвта по пръстите си, удивена от красотата на алените струйки по опакото на дланта си.

— Лин — промълви тя със сетни сили, макар да знаеше, че няма кой да я чуе. — Разбрах онези стихове. То е същото, което казвах и аз — че ме е страх от голямото и че съм толкова малко, само че е много по-красиво. Скоро, когато слънцето и животните свършат своето, и аз ще се превърна в шепа прах. Ще бъда още по-малка, отколкото съм сега. Ще се разпадна в нищото и никой никога няма да разбере какво е станало с мен. Лин, мисля… мисля, че умирам.

Нямаше кой да ѝ каже, че не е така, нямаше силни мишци, които да я вдигнат и накарат да продължи, нямаше нежна ръка, която да поднесе прохладна чаша до устните ѝ и да я дръпне от ръба. Нямаше нищо и никого.

Нямаше го Стебс да ѝ каже, че дори да открие вода, тя ще бъде твърде дълбоко, за да стигне до нея. Беше го виждала как той го прави и без багети и сега извика в съзнанието уверения му спокоен образ, докато вървеше с протегнати ръце. Призова водата с цялото си същество, стиснала здраво очи срещу изпепеляващото слънце. След няколко крачки сърцето ѝ подскочи и заби учестено, и момичето падна на колене.

Започна да рови с ръце. Парещият пясък, който пълнеше раничките по кокалчетата ѝ, отначало само дразнеше кожата ѝ, но постепенно проникваше по-дълбоко и по земята покапаха черни капки от кръв. Тя продължаваше да копае въпреки болката. Ноктите ѝ се обръщаха, а вода не бликваше и дори не загатваше за присъствието си в еднообразния сух въздух.

Скоро Луси се свлече до дупката, дълбока едва два фута, а тялото ѝ беше толкова пресъхнало, че не можеше даже да мигне с очи.

И все така не усещаше дъх на вода.

Беше живяла трудно още от малка, но гладът никога не я бе заплашвал сериозно. Пушката на Лин и градинката на Вера гарантираха, че на масата винаги ще има нещо за хапване, така че лекото постъргване в стомаха, което беше свикнала да нарича „глад“, беше почти приятно усещане на това, което я измъчваше в момента. Осъзна разликата едва сега, под палещото слънце на пустинята. Имаше чувството, че острият камък, върху който е легнала, пробива гърба ѝ и яде лигавицата на стомаха ѝ. Свита на кълбо от болка, Луси плачеше със сълзи, които не успяваха да натежат достатъчно, за да капнат от очите ѝ.

Нощта донесе злостен студ. Пустинята играеше жестокия си номер: през деня изгаряше до смърт, през нощта я оставяше да измръзне до мозъка на костите си, а луната беше толкова ярка, че пясъчните хълмове приличаха на преспи от сняг. Пред очите ѝ плуваше образът на чичо Илай, който я замеря със снежни топли, а усмивката му засенчваше луната. Острата болка от спомена я върна в действителността и на бялата прохладна светлина видя онова, което миражите през деня бяха скрили. Пътят. Тъмният гръбнак на пустинята се простираше пред очите ѝ от изток на запад. Макар преди да ѝ беше вдъхвал само страх, сега я изпълни с радост.

Луси пропълзя последните метри до асфалта, а сухата ѝ напукана кожа попиваше топлината, която пустинната нощ бе откраднала в съня ѝ. Тя ѝ вдъхна нова енергия, накара я да се изправи на крака и ѝ напомни, че на света има и по-лоши неща от болката. Следата от кръв означаваше, че още има кръв, която да тече, че вените ѝ още не са изсъхнали под слънцето, без никой да разбере. Ако трябваше да умре, това щеше да стане някъде, където все някой да я намери, а кървавата диря да покаже каква воля е имала да се справи.

— Също като Лин — прошепна тя на себе си с разранените си устни, докато асфалтът разкъсваше мехурите на босия ѝ крак. — Също като Лин.

Съзнанието ѝ беше така фокусирано върху Лин, че когато наистина я намери, я помисли за мираж и едва не я подмина. Лин седеше под един стълб на далекопровод, а кръстосаните сенки на сглобките му падаха върху краката ѝ, раницата и полупразните шишета, които се търкаляха наоколо. Когато Луси мина покрай нея, очите ѝ потрепнаха, но щом фокусира поглед, в него не се четеше изненада.

— Здрасти, мъниче — каза тя със сух, потреперващ глас.

Луси се свлече на колене в праха.

— Не разбрах, че си истинска — промълви тя, като докосна лицето ѝ.

— Съвсем истинска — изхриптя Лин и се надигна.

— Пий!

Луси бързо отвори капачката на едно от шишетата и ѝ го подаде.

— Ти пий.

Луси жадно загълта, а водата се стичаше по шията и гърдите ѝ и попиваше в пръстта, която я скриваше като плащаница.

Лин взе внимателно шишето.

— Ще ти прилошее — предупреди я тя и също отпи.

Водата изду свития стомах на Луси и въпреки усилията ѝ изригна обратно.

— Опа — рече Лин, докато я гледаше как повръща.

— Съжалявам. — Луси изплю последната песъчлива глътка от устата си. — Похабих водата ти.

Лин вдигна края на ризата ѝ и почисти, доколкото можеше, лицето ѝ.

— Не знам дали вече има значение — каза тя.

Примиреният ѝ тон излъчваше отчаяние, което смаза Луси, а празният ѝ стомах отново се сви на топка.

— И сега какво?

Лин ѝ подаде ръка да стане. Дългите ѝ, почернели от слънцето пръсти хвърлиха тъмни сенки на земята.

— Ще продължим нататък.

Ходенето никога не бе изглеждало по-невъзможно и Луси страдаше за Спатър колкото със сърцето, толкова и с нозете си. Мистър беше имал по-добра участ от събрата си, а после Лин бе направила това, което Луси не бе успяла — пуснала го бе на свобода, а юздите и седлото бе оставила до каньона като ненужни парчета кожа.

С Лин и остатъците от храна в раницата ѝ в сърцето на Луси отново разцъфна надежда, също като пустинните цветя наоколо, които се хранеха от жегата и праха. Ала за разлика от тях, тя нямаше скрити запаси от влага и след няколко дни се изтощи до такава степен, че вече не вдигаше ранения си крак, а го влачеше по земята.

Лин ѝ беше дала един от своите чорапи и беше нахлузила собствената си обувка на голо, без да се оплаква, въпреки че вечерта, когато я свали, Луси видя лъщящите рани на спуканите ѝ мехури. Течението на реката беше съборило и Лин от гърба на Мистър, но тя беше успяла да удържи юздите и раницата си. Малкото останала храна имаше вкуса на дъжда, който едва не ги беше удавил.

Вървяха през нощта, а денем търсеха сянка под стълбовете на далекопровода. Лин почти не говореше и Луси също мълчеше, защото цялата ѝ енергия беше нужна, за да мести крак пред крак. Пътят изглеждаше безкраен и сякаш водеше към цел, която никога нямаше да стигнат, но новата воля за живот на Луси и отказът на Лин да умре продължаваха да ги тласкат напред. Червеният обръч на слънцето сложи край на прехода тази нощ и двете се сгушиха под един стълб, също като предния ден, само дето сега бяха още малко по на запад.

Луси се събуди от познатия пристъп на глад и напуканите си устни.

Лин не се събуди изобщо.

Луси напразно пищеше: Лин не реагираше. Гърлото ѝ гореше, челото ѝ беше плувнало в пот, но тя продължаваше да крещи името ѝ. Вдигна я да седне, но главата на Лин се люшна назад, а кръговете под очите ѝ дори не изсветляха от слънцето. Тя обаче премигна: мимолетно трепване с клепачи, което изпълни Луси с такова облекчение, че сърцето ѝ сякаш падна от гърлото в единствената ѝ обувка.

— Лин, хайде, не прави така! — примоли се тя, хванала лицето ѝ в шепи.

— Тука няма вода, има само скали — издума Лин пресипнало, — има само скали и безводие и пясъчен път.[6]

— Лин! — изпищя Луси в лицето ѝ. — Нищо не разбирам!

Очите на Лин потрепнаха и на устните ѝ заигра едва доловима усмивка.

— Никой не разбира Т. С. Елиът — каза тя и отново замря. Устата ѝ остана отворена, а напуканите ѝ устни не пожелаха да приберат подутия ѝ език.

Луси я пусна и главата на Лин клюмна настрани. Момичето неистово затърси в раницата и извади последното шише с вода. На дъното му бяха останали само два пръста. Лъчите на пладнешкото слънце се отразяваха във водата и хвърляха вълшебни дъги по сивкавото лице на Лин.

Луси се свлече на колене, впи пръсти в косата над слепоочията ѝ и разтърси толкова силно главата ѝ, че и двете паднаха в пръстта.

— Отвори очи! — изкрещя тя. — Погледни ме в очите, ако искаш да кажеш, че ще ме оставиш сама!

Отвори насила клепачите ѝ и зениците на Лин се разшириха на слънчевата светлина.

— Не мога да ги затворя — продума Лин, — много са сухи.

Луси си даде сметка, че в очите ѝ не вижда нито отражение на стълба, нито отблясъци от яркото слънце. От собствените ѝ очи рукнаха сълзи, като осъзна колко далеч е стигнала Лин. После отвори зъбите ѝ и наля вода в гърлото ѝ.

Лин се задави и се опита да я изплюе, но Луси притисна устата и носа ѝ, докато не преглътна. После пъхна шишето в ръката ѝ.

— Няма да умираш без мен! — каза Луси строго. — Поне това решение няма да вземеш сама.

На безжизнените устни на Лин трепна сянка от усмивка.

— Каквото-такова — рече тя.

А слънцето продължаваше своя ход по небето.

Луси отдаде светлината на хоризонта на спазъм в умиращия ѝ мозък. С обострени до крайност сетива тя пристъпяше с нечовешки усилия по пътя, усещаше всяка негова кривина, чуваше влаченето на прокъсания, окървавен крачол на джинсите си. Само вкусът ѝ изневеряваше, защото и нейният език вече беше толкова подут, че ѝ се струваше немислимо да пъхне и залък в устата си. Слюнка вече нямаше, а очите ѝ се чувстваха като ябълки, оставени да съхнат на дървото.

Светлината отново проблесна, този път съпроводена от тихо бръмчене, което в помрачението си Луси взе за жужене на насекомо. Тя размаха ръце пред лицето си, за да го пропъди, но от рязкото движение падна и скъса джинсите си. Бялата капачка на коляното ѝ се показа през дупката и момичето с удивление се загледа в сухата кожа, която с впечатляваща лекота се бе отлепила от долните пластове, и гъстата кръв, която бавно се издигаше към повърхността.

Звукът се усили и Луси почувства вибрация под тялото си, която сякаш разкъсваше кожата ѝ и разтърсваше костите ѝ. Светлината на хоризонта беше изчезнала, но сега към нея неумолимо се движеше черна сянка. Трескавият ѝ мозък се опита да намери дума, с която да проумее това, което виждаше.

— Кола — изграчи тя пресипнало, а думата залепна за гърлото ѝ и се спря в удебеления ѝ език.

Двете срички пробиха остатъците от разсъдъка ѝ и Луси ги повтори по-силно с надеждата да пробие мъглата от страх, която мигновено обгърна тази дума.

— Хора — каза тя и се надигна от земята.

Не знаеше дали да побегне към пустинята, за да се скрие, или да тръгне към тях с вдигнати ръце. После си спомни безжизненото тяло на Лин, което я чакаше на километри оттам. Луси прекрачи жълтата линия по средата на пътя и вдигна ръце. Искаше ѝ се да можеше да докосне светлосиния купол над себе си и да свали оттам безмилостния диск на слънцето.

Колата спря пред нея, а от капака ѝ лъхна толкова силна вълна от горещина, че момичето се уплаши да не я събори. Без да сваля ръцете си, тя каза с най-силния глас, на който беше способна:

— Аз съм Луси и мога да намирам вода.

Част трета

Градът

25.

Кожата на Лин беше толкова суха, че дори не се сбърчи около иглата, когато жената включи системата във вената ѝ.

— Тя ще се оправи — каза Луси. — Прекалено горда е, за да умре.

— Гордостта няма да вкара вода в организма на майка ти — отвърна сестрата и закачи един плик с течност до леглото на Лин.

Пръстите на Луси долавяха слаб пулс, сякаш пеперуда трепкаше с крилцата си. Тя ги притисна по-силно в китката на Лин, без да си прави труда да поправи неволната грешка на жената.

Когато се качи със сетни сили в колата, подпомогната от двамата мъже в нея, нямаше време за подробности. Бързаше да им обясни, че трябва да се върнат и да вземат Лин, преди самата тя да изгуби съзнание. Треската и страхът сякаш бяха заличили всички думи от мозъка ѝ и тя само сочеше ту в посоката, от която бе дошла, ту към сърцето си.

Пътуването към града ѝ се стори неприлично бързо. Колата с лекота поглъщаше милите, все едно се надсмиваше над мъките, с които ги бяха изминавали пеша. Когато шофьорът натисна рязко спирачките, Лин се изтъркаля напред и падна от седалката като чувал с камъни. Мъжете се обърнаха да видят какво става и се спогледаха по начин, който не убягна и на Луси.

Ала Лин ги опроверга, без да каже и дума. Сърцето ѝ продължаваше да бие, а дробовете ѝ да дишат, и Луси изпитваше неимоверна гордост от това. Сега тя седеше до леглото ѝ в инвалидната си количка, а маркучите на двете системи се виеха един до друг.

— Лягай си вече — посъветва я сестрата. — Преди дванайсет часа и ти не беше в по-добра форма от майка си.

— Трябва да седя така, че да може да ме види — отвърна Луси, без да я погледне.

— Тя не е идвала в съзнание, откакто я доведоха, момичето ми. Не вижда нито теб, нито когото и да било.

— Но най-добре да бъда тук, когато се събуди. Иначе може да започне да убива наред.

Сестрата изсумтя недоволно и си тръгна, а Луси въздъхна с облекчение.

— Надявам се да е тук, когато се събудиш — прошепна тя на Лин, — двете определено трябва да се запознаете.

Сестрата, която беше на смяна, когато доведоха Луси в болницата, беше по-възрастна жена и Луси я взе за Вера. Момичето се отскубна от ръцете на мъжа, който я носеше, и се хвърли в обятията на сестрата, плачейки от радост. Няколко часа по-късно, когато дойде на себе си, не беше сигурна как умът ѝ е успял да направи такава връзка. Единствената прилика между двете жени беше възрастта и способността им да лекуват, но Луси им беше благодарна за доказателството, че хората могат да живеят дълго и в пустинята и че наоколо има някой, който спасява животи.

Ръката на Лин потрепна в нейната и Луси се наведе напред, взирайки се в очите ѝ.

— Лин? Чуваш ли ме?

Единият ѝ клепач потрепна, бавно се повдигна и погледът ѝ се фокусира върху иглата в ръката ѝ. После облиза устни и промълви:

— Студено.

— Това е система — обясни Луси и разтри ръката ѝ, за да я стопли. — И моята беше студена, но после се свиква.

— Система ли?

— Да, нещо като вена с вода, която вкарват в тялото ти. Не се движи много, за да не се размести.

Лин немощно повдигна другата си ръка.

— Боли.

— Да, защото вчера ти сложиха системата там. — Луси се опита да си спомни всичко, което Нора ѝ беше обяснила, когато я доведе при леглото на Лин. — Вените ти бяха сплескани като… стъпкан червей. Днес преместиха системата на другата ти ръка и се получи по-добре.

Луси погали моравото петно, което се беше образувало в сгъвката на лакътя ѝ.

— Сега си почивай. Няма защо да се тревожиш или… — Тя замълча, за да намери подходящата дума. — Или да се страхуваш.

Лин се помъчи да отвори и двете си очи. Погледна Луси за миг и пак ги затвори.

— А ти защо изглеждаш уплашена тогава?

Луси стисна здраво ръката ѝ.

— Защото беше на косъм, Лин. Можеше да умреш.

— Дрън-дрън — отвърна енергично Лин, въпреки че едва си поемаше дъх. — Ти каза, че не ми разрешаваш да умра без теб. Ето, още съм тук.

Луси всячески се опитваше да възпре сълзите, защото не искаше Лин да я види разплакана.

— Да — промълви тя въпреки буцата, заседнала в гърлото ѝ. — Тук си.

— А къде, по дяволите, е това тук?

— Един град. Казват му Лас Вегас.

— Аха — продума Лин, миг преди отново да изпадне в безсъзнание. — Мамка му.

Нора дойде по-късно. Топлите ѝ ръце излъчваха спокойствие в мрака.

— Луси, спиш ли, мъниче?

— Бабо? — попита Луси с глас, натежал от сън и надежда.

Жената стисна успокояващо ръката ѝ, но отговорът я разочарова:

— Не, аз съм, Нора. Дойдох да видя как си. Заспала си в количката.

Луси дойде на себе си. Въпреки че беше тъмно като в рог, тя усещаше, че Лин е будна в леглото.

Чу проскърцването от освобождаването на спирачката и Нора я подкара към леглото ѝ. От неочакваното движение ѝ призля. Тя наведе глава напред и веднага усети ръцете на сестрата върху косата си.

— Добре ли си?

— Не бях подготвена, нищо повече — отвърна Луси, поразена от жеста на Нора. Колкото и да я обичаше, Лин рядко го показваше с докосване.

— Следващия път ще те предупредя — каза мило сестрата, а после я повдигна със силните си ръце, за да я премести върху леглото. Изоставените чаршафи бяха стряскащо студени.

— Майка ти събуди ли се?

— Не — отговори Луси, радвайки се, че тъмнината ще прикрие лъжата ѝ.

— Съжалявам.

Луси не знаеше какво да каже, затова просто лежеше неподвижно в мрака.

— Как се чувстваш?

— По-добре — отвърна тя. — Не добре, но далеч не толкова зле както преди.

— Нормално. Беше изгубила много вода.

— Вода, все вода — промърмори Луси, но отново ѝ призля, като си спомни как реката я погълна и повлече с течението си.

Ръцете на Нора я върнаха в действителността. Тя измери пулса ѝ и пипна челото ѝ за температура.

— Мъжете, които те доведоха, казаха, че можеш да намираш вода.

— Така е — отвърна момичето и усети внезапното напрежение в ръката на сестрата.

— Това е хубаво, мъниче, хубаво е за всички.

Луси вече се унасяше в сън, но изведнъж се сепна.

— Защо ме нарече така?

Ръцете на Нора вече се бяха отдръпнали, а гласът прозвуча изненадващо отдалеч.

— Как те нарекох?

— Мъниче.

Настъпи тишина и Луси напрегна очи, за да види дали Нора още е в стаята.

— Имах детенце, което беше дребничко като теб. Хайде заспивай сега.

Стъпките се отдалечиха и вратата се затвори след тях. Само след миг се чу гласът на Лин:

— Ти си им казала?

Думите увиснаха тежко помежду им.

— Нямах избор — отвърна Луси колкото можеше по-уверено. — Съжалявам.

— Кой знае?

— Не знам. Мъжете, които ме намериха. Очевидно и Нора.

— Да предположим, че са всички. Колко души има тук?

— Не знам, Лин. Будна съм само с пет часа повече от теб.

— И какво научи през тези пет часа?

— Че имаме късмет да сме живи, особено ти. Че Нора и едрата жена имат някакво медицинско образование. Че сме в истинска болница, но явно нямат електричество.

Лин отново замълча, но Луси можеше да чуе мислите ѝ. Нейното съзнание също се завъртя около хилядите неща, които е трябвало да забележи, докато Лин лежи в безсъзнание.

— Тези мъже, които са те намерили… направиха ли ти нещо?

— Добре съм, Лин.

— Разбираш какво те пи…

— Добре. Съм. Няма нужда да мислиш, че…

— Всеки срещнат е лош?

— Да. На света има и добри хора, като баба. Като Стебс и Флетчър.

— Има — отвърна внимателно Лин, — но ние ще приемаме, че не са добри, пък те нека ни опровергаят.

Луси си спомни топлото докосване и загрижения глас на Нора.

— Нора изглежда мила — каза предпазливо тя.

Лин изсумтя.

— Какво ще правим? — попита Луси, въпреки че кракът я болеше ужасно и сънят вече си играеше с мозъка ѝ.

— Не знам дали може да се говори в множествено число. Аз се изтощавам само докато говоря.

— Ти бездруго не си от приказливите — отвърна Луси. — Така че ще се оправиш.

В следващия миг чу как нещо лети в мрака и една възглавница я удари в лицето.

— Добър изстрел.

— Имам талант — отвърна Лин и Луси щеше да го приеме като шега, ако не беше следващата ѝ реплика. — Въпреки че тук май не го желаят.

— Какво искаш да кажеш?

— Къде е пушката ми?

— Ами… — Луси се опита да отговори на този важен въпрос, но не можа. — Не знам.

— Онези мъже ли я взеха?

Луси започна трескаво да мисли, мъчейки се да си спомни подробности от пътуването, но виждаше само безжизненото тяло на Лин и полюшващата ѝ се глава.

— Не помня.

— Никой не би зарязал мощна пушка на пътя. Трябва те да са я взели.

Луси усети хладни тръпки, които нямаха нищо общо със системата. Сви се на кълбо под тънкия чаршаф и го придърпа около острите контури на тялото си, за да се завие по-плътно.

— И какво следва?

— Сега сме на твоя територия, мъниче, а аз нямам оръжие. Ти ми кажи.

Луси лежеше в мрака и умът ѝ отново се бореше със сърцето ѝ. Вроденото недоверие на Лин я тласкаше към параноя. Тези хора бяха спасили кожата им и влели животворна вода в телата им. За първи път спяха в легла от месеци наред, с възглавници под главите.

— Ще бъда нащрек — рече тя. — Хората обичат да говорят за себе си, особено когато са постигнали нещо. А тези определено са постигнали, Лин. Намираме се в град посред пустинята, където дават вода на непознати.

— Не се бой да им покажеш колко си умна — посъветва я Лин с отслабен глас. — Имаш остър ум, а това е ценно навсякъде. Гледай и се учи.

— А после?

— После ще си върна пушката.

На сутринта дойде другата сестра и Луси едва се сдържа да не попита къде е Нора. Тази жена беше по-едра и имаше резки, отривисти движения, сякаш Луси беше голяма кукла, чиито пластмасови крайници можеха да се огъват във всички посоки.

— Ау! — изохка тя, докато сестрата се опитваше да натика главата ѝ в една прекалено малка тениска.

— Нищо ти няма — отвърна пренебрежително жената, въпреки че Луси се мъчеше да разтегне рипсеното деколте около врата си и недоволно гледаше опънатия плат върху ребрата си.

— Ъъ… струва ми се, че това е за малко дете.

Сестрата само изсумтя в отговор.

— Как се казваш?

— Бейли.

— Здравей, Бейли, аз съм Луси — каза тя колкото можеше по-учтиво.

— Аха. — Бейли сгъна нощницата, която току-що беше съблякла от гърба ѝ, и отиде при Лин. — Майка ти събуди ли се?

— Будна съм — отвърна самата Лин, макар и със затворени очи. — И ако се опитате да ме съблечете, ще си имаме проблеми.

Бейли застана със скръстени ръце до леглото, но не докосна Лин. Въпреки затворените очи и тихия глас, Лин изглеждаше и звучеше опасно.

— Ти ли ще ми правиш проблеми?

— Ти важен човек ли си тук, Бейли? — попита неочаквано Луси, с което веднага привлече вниманието ѝ.

— Моля?!

— Попитах дали си важен човек. Подозирам, че не си, щом чистиш пикнята на непознати. Така че Лин ще дава, каквото получава, и няма да има любезности за никого, докато не ни доведеш някой по-важен човек, с когото да поговорим.

Лицето на Бейли смени три цвята червено. Като хвърли последен поглед на Лин, тя излезе заднешком от стаята, а мускулите на ръцете ѝ потрепваха.

— Е, това си го биваше. Чувала съм този тон няколко пъти, когато те хващах да се измъкваш през прозореца посред нощ.

Луси ѝ се изплези, но съмненията ѝ надделяха над сарказма.

— Не знам дали ще успея да го повторя.

— Във всеки случай беше добро начало — отвърна Лин и успя да ѝ намигне, преди да чуят тежките стъпки на Бейли в коридора.

Луси вдигна очи и видя на вратата едно момче, което я гледаше едновременно развеселено и заинтригувано.

— О… здрасти — каза тя, силно смутена от факта, че под прилепналата тениска се очертаваха не само ребрата ѝ.

— Поискали сте да говорите с някой важен?

— И това си ти?

Той изпъна рамене с надеждата да изглежда по-висок.

— Нещо такова. Баща ми е… важен.

— И къде е той?

— Навън. Каза ми да дойда и да проверя дали наистина можеш да намираш вода.

— Мога. Не знаех, че трябва да го докажа.

— Как се казваш? — попита Лин.

— Бен — отвърна момчето, без да сваля очи от Луси.

— Добре, Бен, донеси на дъщеря ми пръчка от върба и тя ще ти покаже.

— Върби не се намират лесно — отговори Бен, като продължи да оглежда любопитно Луси.

— Не е задължително да бъде върба — успокои го Луси, усетила предизвикателството в погледа му. — Просто ми донеси нещо дървено, три одеяла и шише с вода.

Бен излезе и Лин въздъхна.

— Не мисля, че ще ти бъде трудно да го метнеш. Гадна невестулка.

— На колко години е според теб?

— Малко по-малък от теб.

— Държи се като по-голям.

— Хората се държат по какви ли не начини.

След малко Бен се върна с молив, банка за системи и три нощници.

— Това ще трябва да свърши работа.

— Става. — Луси взе молива. — Сега скрий пликчето под някоя от нощниците. Аз няма да гледам.

Тя зарови глава под възглавницата, наслаждавайки се на спомена за Стебс, към който я връщаше тази игра. Много дълги зимни дни бяха прекарали заедно в сутерена, където той я учеше да усъвършенства уменията си, така че дори не ѝ беше нужна и пръчка. Песента на водата зовеше пръстите ѝ, а вибрацията на живота отговаряше във вените ѝ с глас, който чуваше.

Когато отвори очи, видя, че Лин е извърнала глава, за да не гледа как издава дарбата си пред непознати. Луси се постара да направи шоу, въпреки че усети пулса, силен и уверен, още в мига, в който ръката ѝ мина над средната купчина.

— Тук е — каза тя и Бен вдигна нощницата, за да покаже, че е познала. Бялото лице на Бейли изплува на прозорчето на вратата като любопитен месец в небето.

— Наистина го можеш — промълви момчето, като едва довърши последната дума.

— Да, мога го — отвърна Луси и се принуди да се усмихне.

26.

— Нарича се изоставане във физическото развитие — каза Бен, когато излязоха под палещото слънце.

Луси се мъчеше да не мисли за чувството, че кожата ѝ ще се отлепи от костите в безмилостната жега. Нора я беше предупредила да не натоварва ранения си крак, но тя не можеше да покаже пред Бен колко ѝ е трудно да го следва.

— Какво значи това?

— Това ми има — поясни той. — Ето там е.

Той посочи сградата, в която трябваше да отидат. За щастие, беше наблизо.

— Не знаех, че ти има нещо. Физически, имам предвид.

— О, има ми. Изоставане във физическото развитие — повтори той, като че ли назоваването на проблема разобличаваше врага. — Иначе съм на осемнайсет.

— Не си — възрази Луси. — Та ти не стигаш дори до рамото ми.

Бен сви рамене.

— Затова го наричат изоставане във физическото развитие. Сега живеем много добре, но преди нещата са били различни. Когато съм бил малък, не съм получавал всичко, от което съм имал нужда. Като храна, искам да кажа.

Луси тъкмо се канеше да изтъкне, че той още е малък, но спря, поразена от странно позната гледка, която не можеше да определи.

— Имам чувството, че съм я виждала и преди — каза тя, като посочи елегантната сграда от другата страна на улицата.

— Не точно тази. Или поне се съмнявам — отвърна Бен. — Това е копие на Айфеловата кула. Оригиналната се намира в Париж, Франция. Знаеш ли къде е това?

— В Европа — изстреля тя, изпълнена с неочаквана благодарност към Лин, която се бе постарала да я образова, макар и само с няколко енциклопедии през дългите зимни месеци, когато можеха да си позволят почивка.

Видимо изненадан от отговора, Бен побърза да смени темата.

— Не можеш да се заразиш от мен.

— Нямаше да попитам това.

— Може би нямаше, но се чудеше.

Двамата продължиха да вървят, без да говорят. Надвисналите сгради наоколо смълчаха жлъчния ѝ отговор. Въпреки че имаше твърде малко и неясни спомени от Ентарго, тя не беше забравила еднаквите небостъргачи, издигащи се като четвъртити близнаци. Сградите тук бяха различни, но всяка от тях напомняше на жизнена експлозия от стъкло и цимент, макар цветовете им да бяха избледнели с времето, а радостта от живота, която се мъчеха да внушат, да бе помрачена от пустите улици.

Бен сви наляво и като я хвана за лакътя, я поведе към една огромна сграда, избеляла като кост на слънцето.

— Внимателно — предупреди я той, — парапетите поддават на някои места. Гледай да не паднеш.

— Къде?

— В бившето езеро — отговори той и кимна към миниатюрната пустиня, оградена с бели прегради. — Не можем да се спасим от пясъка, въпреки че се стараем да чистим улиците. Стъпиш ли вътре, потъваш.

Луси огледа вълнистите пясъчни наноси, изваяни от горещия вятър, който сякаш вееше от запалено огнище.

— Цялата ли?

— Не, не е толкова дълбоко, но няма да е лесно да те изкопаем. Аз не съм толкова силен, за да те издърпам, а всички останали са заети.

Луси не попита кои са „всички останали“, защото не бяха срещнали никого по улицата. Сянката на сградата, към която вървяха, се протягаше приканващо към нея и тя едва се сдържа да не притича последните метри, за да се скрие в мастиленочерната ѝ хладина.

— Езеро, а? — Тя пак погледна към миниатюрната пустиня. — Къде е отишла водата?

Бен ѝ отвори вратата и момичето влезе в спарената сграда, в чийто застоял въздух бяха дишали поколения наред.

— Била е извлечена и съхранена от дядо ми преди много години — обясни той, изпъчил важно гърди. — Също като басейните.

— Какво значи „басейн“?

— Басейн е… — Той спря и я погледна колкото можеше по-надменно, като се имаше предвид, че е с педя и половина по-нисък от нея. — Ти май си расла на село?

— Определено.

Гласът ѝ се изгуби сред избледнелия разкош, който я заобикаляше. Фоайето изглеждаше безкрайно дълго, далеч отвъд дневната светлина, която нахлуваше през изцапаните с пясък прозорци зад гърба ѝ.

Дъгите от светлина бяха толкова бързо погълнати от непрогледна тъма, че Луси можеше само да гадае за височината на тавана и разстоянието до отсрещния край на залата. Жегата навън беше изчерпала и сетните капки от малкото ѝ възстановена енергия и сега дробовете ѝ се измъчваха с тежкия, топъл въздух в закритото пространство. Ходилото ѝ пулсираше така силно, че го усещаше чак в коляното.

— Трябва да седна — продума тя, останала без сили, и се свлече на пода.

Падането бе омекотено от килима, който се оказа толкова дебел, че пръстите ѝ се заровиха в нишките му и Луси се почуди дали ще потъне в тях като в пясъка навън или в бушуващите води на реката.

Бен се отдалечи и тя чу тътренето на стол по пода, а малко след това видя и лицето му, зачервено от усилието.

— Ето, седни — каза великодушно, като побутна мекия стол към нея, а самият той се отпусна на килима до нея, легна по гръб и се загледа в празния необятен таван.

Луси беше почти готова да прости високомерието му, като видя какви усилия му бе коствало да домъкне стола. Тя се надигна да седне на него и се загледа в нездравото бледо лице на момчето, докато то лежеше със затворени очи.

— Благодаря за стола.

— Татко казва, че трябва да бъда учтив. Според него момче с моята физика няма как да спечели момиче, което търси закрила. Затова трябва да се целя в някоя, която иска да се държат мило с нея.

— Значи се държиш мило не защото така искаш, а защото имаш някаква цел?

— Да не би някой да го прави естествено?

Луси не отговори, защото се съмняваше, че изоставането във физическото развитие е нещо естествено. Бен седна и се подпря на стола, за да се изправи.

— Хайде. Татко е в градината. Иска да те види.

Тя го последва през огромната зала, а стъпките им отекваха в невидимите стени и тавана. Накрая се озоваха в една градина, където беше толкова светло, че я заболяха очите от свиването на зениците. Всяка педя тук бе обляна в светлина и покрита със зеленина. Думите ѝ тук не кънтяха, а потъваха в живота наоколо, сякаш той пиеше от гласа ѝ, вместо да я замеря предизвикателно с него.

Усети глинестото ухание на здрава, влажна почва и сърцето ѝ се сви от носталгия по дома и безкрайните зелени поля, напоени с дъжд. Внезапният дъх на живот беше толкова прям и силен, че главата ѝ отново се замая. Луси приседна на хладния мраморен под с тиха въздишка, докато кожата ѝ попиваше влагата наоколо и цялото ѝ тяло откликваше по свой си начин на живота в градината, наслаждавайки се с всяка пора на свежия въздух, пречистен от зелените листа.

— Мисля, че ѝ харесва — обади се един плътен глас, който я изтръгна от благоговението, и тя видя мъж с ярка бяла усмивка на фона от зеленина.

— Татко, тя наистина го може — каза Бен, вместо да ги запознае.

Усмивката изчезна за миг и мъжът погледна подразнено сина си, но после отново се усмихна на Луси.

— Здравей, мъниче.

Нежността в гласа му звучеше толкова естествено, че тя изпита дълбоко спокойствие.

— Здрасти — отвърна Луси свенливо, внезапно осъзнала, че бащата на Бен има и много красиво лице в добавка към гласа. — Аз съм Луси.

— Добре дошла, Луси.

Тя кимна, но не можа да измисли какво да каже. Бен отстъпи назад, а баща му се приближи, излизайки от градината като някакъв бог на живота. Беше внушителен мъж: най-едрият, когото бе виждала. Пред него даже Лин щеше да изглежда като джудже, а Луси едва стигаше до лакътя му. Отдавна не се бе чувствала като малко дете.

— Аз съм Луси — подаде ръка тя.

— Вече го каза — смигна ѝ той и ръката ѝ мигом изчезна в грамадната му лапа, покрита с богата черна пръст. — Аз съм Ландър.

Мъжът пусна ръката ѝ и я хвана за рамото.

— Впечатляващо, нали?

Погледът на Луси още беше прикован в бицепсите му и тя не разбра веднага, че говори за градината, чак докато чу тежката въздишка на Бен.

— Да — отговори Луси и отмести поглед. — Това… това домат ли е?

Примамливият блясък на червено сред вълните от зеленина я измъкна от закрилническата ръка на Ландър и напълни устата ѝ със слюнка.

— Отгледал си домат?

— Не само един. Но това е първият узрял от тази реколта.

Вече отблизо Луси виждаше и другите, още зелени домати. Издути от живот, те пиеха от слънчевите лъчи, които струяха през стъкления таван, и от влагата във въздуха наоколо. Плодът, който бе привлякъл вниманието ѝ, тъкмо бе започнал да се обагря в яркооранжев цвят, а след ден-два щеше да стане зрял и червен.

— Вземи го, ако искаш — чу се гласът на Ландър нейде до лакътя ѝ.

Тя посегна към домата. Ръката ѝ едва докосна тънката му опъната кожа, изпълнена с живот. Той се откъсна с лекота от стъблото и силното ухание изпълни устата ѝ с вкус, още преди да го поднесе към устните си.

— Сигурен ли си? Не трябва ли да отиде при някого, който…

— Аз съм го отгледал — успокои я Ландър. — Всичко тук е мое, а този домат е за теб. Има още много.

Луси го захапа, без да чака втора покана. Острите ѝ зъби пробиха люспата и по устните ѝ се разля червен сок, който покапа по мраморния под.

Лин гледаше недоверчиво зеления домат, който Луси ѝ бе донесла като доказателство за градината по-надолу по улицата.

— И ти си изяла един?

— Да, но червен — отвърна Луси, обзета от чувство на вина, че не ѝ бе запазила част от зрелия плод. — Реших, че може да оставиш този на перваза, докато узрее.

Лин го помириса и притвори очи, също като Луси, когато усети блажения аромат. На устните ѝ потрепна лека усмивка, примесена с тъга, и Луси разбра, че мислите на Лин са отлетели към дома, а не към малкото чудо в ръцете ѝ.

— Трябва да я видиш, щом се оправиш — продължи тя, неспособна да сдържи въодушевлението си. — Предполагам, че преди е било ботаническа градина. — Изрече думата бавно и внимателно, все още притеснена от подигравките на Бен, въпреки че момчето не беше наблизо. — Имало всякакви странни растения ѝ неща, които хората ходели там да разглеждат, а когато настъпил Недостигът, дядото на Бен изскубнал всички цветя, за да има повече пръст за зеленчуците.

— Аха. — Лин прокара палец по опънатата зелена кожа на домата. — И как поливат тази градина?

— Не попитах. Но Бен каза, че бащата на Ландър събрал всичката вода от фонтаните и басейните — а тук е имало хиляди басейни, Лин, трябва да видиш що за град е — и я съхранил в бойлерите на хотелите.

— Звучиш впечатлена.

— Как да не съм! Намираме се по средата на пустинята, а ти държиш домат в ръка.

Лин помириса плода още веднъж и го подаде на Луси, за да го остави на перваза.

— Кой е Ландър?

— Бащата на Бен. Чакай само да го видиш, Лин. Мили Боже! Огромен е. — Споменът за усмивката му отново я сгря. — Може дори да те накара да се почувстваш жена.

Луси се обърна и видя, че Лин гледа яркосиньото небе над рамото ѝ.

— Никога не съм се чувствала повече или по-малко жена заради някой мъж.

— Нямах предвид… — запъна се Луси, но Лин махна с ръка.

— Не се притеснявай. Просто ми писна да лежа в тази болница.

— Всъщност това не е болница — обясни Луси, — а хотел, също като онзи, в който се намира градината, само че са взели част от стаите на първия етаж и са донесли оборудването от болницата, така че да не са пръснати всички из целия град.

Лин кимна, но очите ѝ се затвориха от изтощение. Тя облиза устните си, преди да продължи.

— Всички?

— Да… така каза Бен. Всички.

— Знаеш ли колко са?

— Досега съм видяла само Бен, Ландър, Бейли и Нора.

— Съмнявам се, че са само четиримата, щом пазят водата от басейните с поколения. Какво друго видя навън?

— Не много — призна Луси. — Градът се разпада. Бен каза, че всички живеят на първите един-два етажа от хотелите по главната улица, защото по-високо жегата е непоносима, а пясъкът се опитва да превземе покрайнините. Стараят се да чистят главния път заради автомобилите, но с другото не успяват.

— Да, това ме накара да се замисля.

— Да се замислиш? — Луси се опита да изкопчи повече информация. — За какво да се замислиш?

Лин отвори очи и силата в тях засенчи умореното ѝ тяло.

— Ако имат толкова вода и храна, защо пращат патрули в пустинята?

— Добре че го правят. Иначе щяхме да сме мъртви.

— Да, но защо? За да издирват полумъртви скитници и да ги връщат към живота с домати?

— Защо пък не?

— Защото живеем в мрачен свят и още не съм видяла хора, които имат, да помагат на онези, които нямат, освен по някакви техни си съображения.

— Ние го направихме — напомни ѝ Луси. — Дадохме на онова семейство в Небраска страхотна къща близо до питейна вода.

— Това беше твое решение. И ти имаше съображения. — Очите на Лин проблеснаха и тя вложи цялата си енергия в думите си. — Това не е Калифорния, мъниче, не го забравяй. Тези хора обикаляха и горяха бензин, без да знаят, че сме там и трябва да ни спасят. Искам да знам защо.

— Следващия път, когато някой ми предложи да спаси живота ми или да ми даде нещо за ядене, ще го разпитам, става ли?

Лин затвори очи, без да обърне внимание на тона ѝ.

— Работата е там, че ти имаш нещо, което да им дадеш в замяна. Аз в случая съм без значение. Ако поискат да им покажеш къде има вода, ще трябва да го направиш.

— Бездруго щях — отвърна Луси. — Длъжници сме им.

— Така е. Но само ти можеш да върнеш дълга ни. Ти си тази, от която се нуждаят, тази, в която ще се вслушат. Разбираш ли?

— Да, схванах — отговори Луси, но гласът ѝ не звучеше убедено. — Сега аз съм шефът.

27.

Нора настояваше Лин да остане в леглото, а пациентката не се подчиняваше, докато един ден Бейли се опита да я принуди. Последвалата схватка завърши с една счупена инвалидна количка и размазани остатъци от домат по лицето на Бейли. От този случай насетне Луси гледаше да бъде в стаята, когато Бейли се въртеше наоколо, но нарастващото недоволство на Лин и мамещият зов на свободата под синьото небе я държаха навън по-често, отколкото възнамеряваше.

Бен не беше идеалната компания, ала късата му сянка я следваше, където и да идеше. Тя попиваше неспирния поток от информация, който се изливаше от него, а вечер я преразказваше на Лин в тъмнината на общата им стая. Научаваше много и се запознаваше с нови хора, като старателно запомняше имената, външността и задълженията им в живота на града, за да може да ги съобщи на Лин. Тя я слушаше внимателно, но мислите на Луси все се връщаха към начина, по който този град се беше превърнал в оазис.

Големите дълбоки басейни, пълни с пясък, очароваха Луси и тя дълго стоеше край тях и наблюдаваше как горещият вятър рисува нови картини по повърхността им. Чудеше се какво ли е било, когато бетонните им ръбове са били залети от кристална вода. Никой повече не я помоли да търси вода или да докаже уменията си. Бен ѝ носеше по четири шишета вода — дажбата ѝ за деня. Хората, заети с тежък физически труд, и болните получаваха по шест.

— Пфу. — Лин направи гримаса и вдигна шишето към светлината. — Има странен вкус.

— Бен каза, че е заради хлора — обясни Луси, докато отпиваше от собственото си шише. — С времето се изпарявал, но оставял послевкус.

— Чудна дума.

Лин затвори капачката на бутилката.

— Пий сега — посъветва я Луси. — Нора каза, че трябва да приемаш достатъчно вода.

— Пих толкова много, че се издух като бременна.

Луси скръсти ръце.

— Трябва ли да викам Бейли?

Лин изръмжа, но допи останалата вода и връчи празното шише на Луси.

— Сега щастлива ли си?

Пръстите им се докоснаха и Луси се замисли.

— Да… всъщност съм. Тук се чувствам добре — Въпреки че постоянното присъствие на Бен ѝ лазеше по нервите, имаше храна и вода. Хората имаха свободно време и привечер даже играеха на билярд в изтърбушените фоайета на рушащите се хотели. — Може да не е Калифорния, но ако има всичко, което искам… защо да не останем?

Лин се отпусна назад в леглото си и затвори очи срещу ярките лъчи на залязващото слънце и сериозните думи на Луси.

— Може ли да се запозная с този Ландър, преди да обмисля въпроса? Единствените хора, които виждам, са Бейли и Бен, а не ми се струва справедливо да съдя за целия град само по тях двамата.

— И Нора — напомни ѝ Луси, мъчейки се да укроти ентусиазма си. — Нора е страхотна.

— И Нора — призна Лин, като се заигра с крайчеца на одеялото си, съсредоточена върху задачата да го нагъне като ветрило между пръстите си. — Нека се запозная с Ландър — повтори тя, — и да си поговорим за пушката ми. Ще видим какво ще излезе.

— Да, ще видим — съгласи се Луси.

Но това беше първата нощ във Вегас, в която не спа добре.

На следващия ден жегата беше непоносима. Горещият въздух се просмукваше в кожата ѝ и разтваряше порите ѝ, за да изкара през тях всяка с мъка спечелена капка вода, която бе изпила сутринта.

— Сигурна ли си, че искаш да излезеш точно днес? — попита Луси, като надникна назад към тъмнината във фоайето.

— Тук някога захладнява ли? — отвърна реторично Лин.

— Не съм забелязала.

— Време е да направя нещо — каза Лин, въпреки че по челото ѝ беше избила лъскава пот. — Не мога да седя вечно в онази стая, а ти да поемаш всички рискове.

— Не съм сигурна, че изобщо има рискове — напомни ѝ момичето, докато вървяха по главната улица. Когато стигнаха до хотела, където живееха Ландър и Бен и се грижеха за градината, Лин беше останала без дъх и Луси се опита да я заведе до стола, който Бен ѝ беше донесъл и който още стоеше самотен в едно ярко петно от светлина. Лин отказа, въпреки че стегнатите ѝ мускули трепереха при най-леко докосване.

— Добре съм — рече тя. — Сега накъде?

Луси я поведе към градината с надеждата да имат няколко минути, в които Лин да попие живота около себе си и да възвърне духа си. Ландър обаче вече беше там и се разхождаше тихо между растенията въпреки масивните си размери. Той се показа иззад редовете с царевица, а златните коси на мамулите се заплитаха в наболата му брада, докато вървеше към тях.

— Здравей, Лин — поздрави той със същия ведър тон, който бе успокоил и страховете на Луси при първата им среща. — Радвам се да се запознаем и да видя, че изглеждаш доста по-силна, отколкото очаквах.

Погледът му пробяга по тялото ѝ по начин, който според Луси не оценяваше само здравословното ѝ състояние.

— Аха — отвърна Лин, заинтригувана повече от царевицата, отколкото от Ландър. — Къде ми е пушката?

— На сигурно място.

— Най-сигурното място за моята пушка е в собствените ми ръце.

Ландър разпери своите, без да сваля усмивката от лицето си.

— Напълно разбирам. Дъщеря ти сподели уменията си с нас, а доколкото разбирам, твоите дарби са по-скоро в сферата на…

— Насилието — помогна му Лин. — Можеш да го кажеш.

— Добре, значи насилието.

— Точно така.

— Значи това е твоят дар за света?

Лин вдигна вежди и Луси предусети ответния удар.

— Не помня да съм получавала дарове, нито да съм се договаряла за размяна.

— Нима ние не ти дарихме живот?

— Майка ми дари живот, вие ме спасихте по свой избор. Единственият дар, който давам аз, е смъртта.

По лицето на Ландър премина сянка и той се приближи до Лин с грацията на котка. Надвеси се над нея и хвана с масивната си ръка слабата бледа шия на Лин, а мускулите на ръката му изпъкнаха. После се наведе и прошепна:

— Дори сега ли?

Луси дишаше тихо в сенките, готова да скочи, ако се наложи.

Лин вдигна очи към Ландър и пръстите му затрепериха от силата на гласа ѝ, с който каза:

— Дори сега, грамаден кучи сине!

Мъжът избухна в смях. Даже живият въздух в градината не успя да поеме гръмогласния звук, а го препрати в тъмната зала, където той отекна в стените и се върна обратно при тях.

— Харесваш ми — заяви Ландър и тупна Лин по гърба, от което тя неволно пристъпи крачка напред. — Много ми харесваш.

Лин стрелна Луси с поглед.

— Фантастично.

Той стисна силно раменете ѝ и се усмихна широко.

— Да видим какво можеш.

Пушката на Лин като че ли беше тъгувала за стопанката си. Куршумите пееха над града и поваляха мишените, които Ландър сочеше на все по-далечни разстояния — пътни знаци, прозорци на автомобили, каквото попаднеше пред очите му. Нора беше настояла да се качи с тях на покрива, защото се тревожеше как пациентката ѝ ще се изкачи по стълбите догоре. Наложи се Ландър да пренесе Лин през последните стотина стъпала, сгушена в ръцете му като кукла, а пушката — сгушена в нейните.

Скоро стана ясно каква рядкост са пушечните изстрели в Лас Вегас. Бейли дотича запъхтяна на покрива, като че ли подозираше метеж, който сама ще потуши с голи ръце. Смайването ѝ, когато видя Лин с пушката, след миг премина в горчивина. Луси внимателно наблюдаваше едрата дама и забеляза как мършавото ѝ лице се изкривява при всеки комплимент, който Ландър правеше на Лин.

Бен следваше Бейли по петите. Бузите му бяха зачервени и стълбите бяха изцедили всичката му енергия, която би вложил в борбата с въображаемата заплаха. Той се свлече в краката на Луси и започна да ѝ обяснява как са работили някога асансьорите. Тя се преструваше, че слуша, като само издаваше полузаинтересувани звуци на подходящите места, което, както я беше научил опитът, беше достатъчно насърчение за него.

Хората по улиците закриваха очи от слънцето и се взираха в покрива, откъдето идваха изстрелите. Ландър им махаше с ръка, за да покаже, че всичко е наред, и продължаваше да сочи мишени. Ръцете на Лин отмаляха и тя подпря пушката на земята, но продължи да стреля.

— Луси — извика по едно време тя, — вода.

Луси се приближи и коленичи до нея, за да смени пушката с шишето. Почувства се така, сякаш отново бяха на покрива на собствения си дом.

— Виж — каза Лин, като посочи на запад. — Нещо ново.

Луси се наведе и миглите ѝ докоснаха мерника. Спомените я връхлетяха като прилив. Само че не видя зелените поля на Охайо, а изпепелените улици на Лас Вегас и купчините навят пясък на местата, които хората бяха предали на пустинята. И там, сред рушащите се сгради и ръждясващите коли, се беше излегнала огромна котка, която потрепваше с опашка от удоволствие, докато се наслаждаваше на слънцето.

— Мили Боже. — Луси премигна и се отдръпна от мерника. — Колко голямо е това нещо?

У дома имаше няколко диви котки, отдалечени на поколения от домашните си предци; вечно гладни, зли, хъскащи топки от козина — нищо общо с величественото мускулесто животно, което спеше насред изоставения град.

— Много — отговори Нора. — Това е планински лъв. Заселиха се в онази част на града още преди години.

Луси се подпря на лакът и я погледна.

— Това проблем ли е?

— Да — отвърна натъртено Нора.

Лин взе пушката от Луси.

— Защо не ги изгоните?

— Защото ти държиш единственото оръжие в целия град — отговори Ландър.

— И е време да го върнеш — добави Бейли.

— Не, първо го застреляй. — Нора стоеше на ръба на покрива до Ландър и сянката ѝ падаше върху двете момичета. — Застреляй тази гадина, дето се е проснала така, сякаш градът е неин.

Лин погледна към Ландър и се прицели. Коремът на Луси се сви, като си представи мерника, насочен към нищо неподозиращото животно. Пушката изтрещя и котката побягна.

— По дяволите — изруга Лин, засенчила очи с ръка. — Не я уцелих.

— Остави ѝ пушката, Ландър — каза Нора. Мъжът понечи да възрази, но Нора вдигна ръка. — Нека се качва тук с теб или някой друг. Добре знаеш, че има сгради, до които не можем да припарим, заради котките и койотите. Ако тя ги отстреля, ще можем да си върнем водата.

Ландър я изгледа сурово, но тя устоя на погледа му, а после, без да сваля очи от него, каза на Лин:

— Ще ти давам част от водата си за всяка убита котка.

— Няма нужда. Не ми харесва вкусът на водата ви.

— Че защо? — настръхна Бейли, лично засегната.

— Гаден е — отговори Лин и върна останалите патрони на Ландър.

— Може ли аз да идвам с нея? — обади се Бен. — Искам да видя как убива койотите.

— След като всички приемате, че тя наистина ще стреля — каза Ландър — бих желал аз да я придружавам.

— А вие всички приемате, че аз ще остана тук — рече Лин. Въпреки простичките думи, гласът ѝ сякаш накара вятъра да спре.

На лицето на Ландър отново се изписа обичайната му топла и загрижена усмивка.

— А къде ще отидеш? Дори да ти дадем вода, тръгнеш ли си оттук, гаранции няма.

— Никъде не можеш да отидеш в това състояние — добави Нора. — Няма да ти позволя.

Лин настръхна.

— Не съм сигурна, че можем да говорим за позволение…

— Възнамеряваме да останем тук, докато ви намеря добър източник на питейна вода — прекъсна я Луси. — Предполагаме, че дотогава Лин ще бъде укрепнала достатъчно, за да продължим по пътя си, и ще сме изплатили дълга си към вас.

— Така ли? — каза Ландър, протегнал ръка за пушката. — Е, надявам се дотогава да ви убедим да останете.

28.

— Е, колко зле е положението? — Луси се обърна към Нора, докато заедно оправяха леглата, на които спяха двете с Лин.

— Какво имаш предвид? — не разбра Нора, съсредоточена върху чаршафите.

— Ако Ландър е готов да даде пушка на Лин, за да разчисти пътя до водата, явно запасите ви са ограничени.

Луси премести малката си купчинка с вещи и дръпна мръсния чаршаф от леглото си. Дрехите, с които беше пътувала, ѝ бяха върнати изпрани и старателно сгънати. Толкова бяха изтънели, че усещаше пръстите си през тях. Беше запазила единствената си обувка, която сега стоеше на пост върху дрехите и чакаше преместването в новата стая, която Нора им беше приготвила, след като Лин вече нямаше нужда от системи.

— Не бих казала — отвърна сестрата.

— Защото не е вярно или защото те е страх да го признаеш? — попита Лин от инвалидната количка в ъгъла, където си почиваше.

Нора се обърна към нея и за миг раздразнението надделя над маниерите ѝ.

— Виж, не знам защо си си втълпила, че целият свят иска да ти стори нещо лошо. Ние тук сме добри хора и ако фактът, че спасихме живота ти, без да знаем нищичко за теб, не е достатъчно доказателство, то аз не знам как можем да те убедим в това.

Тя изпъна чистия чаршаф върху леглото на Луси, прехапала устни.

— Това е страхотно, само че не отговори на въпроса ми — отбеляза Лин, но Нора не ѝ обърна внимание, потънала в работата си.

— Биваше си го онзи планински лъв — каза Луси, за да смени темата. — И у дома имаше койоти, но такова животно не бях виждала.

— Те са напаст — процеди Нора през зъби и се премести на леглото на Лин. — В началото бяха само един-два, които се настаниха в жилищния квартал. Някои ги виждаха как нападат къщите. По-дребните твари, като скунксовете и енотите, се появиха малко след спирането на водата. Предполагам, че надушиха развалената храна. После дойдоха котките и койотите. Надявахме се, че присъствието на хората ще ги държи далеч от централната част, но… — Нора замълча, за да подпъхне чаршафа под дюшека. — Скоро започнахме да виждаме койоти по главните улици, а накрая дойдоха и планинските лъвове.

Тя се изправи и огледа критично снежнобелите легла, чисти и изпънати, сякаш Лин и Луси не бяха припарвали до тях.

— Ще ви покажа новата ви стая.

Качиха се на горния етаж, където температурата беше осезаемо по-висока. Луси открехна вратата на балкона и видя черните облаци, които се кълбяха на хоризонта.

— Може да завали — извика тя на Лин, но вместо нея на терасата се показа Нора, полускрита зад дългите завеси.

— Майка ти е изтощена — каза Нора. — По-слаба е, отколкото изглежда.

— Ще се оправи.

Нора се приближи до парапета.

— Знам, че отдавна разчиташ на нея, мъниче. Но това, което е преживяла… някои хора никога не се възстановяват. Не мисля, че ще бъде разумно да си тръгнете оттук. Нито сега, нито когато и да било.

Луси кимна, вперила очи в прииждащия мрак.

— Няма да позволя да си тръгне, ако не мисля, че е в състояние. И ако този момент не дойде — каквото, такова.

Нора проследи погледа ѝ към наближаващата буря и хвана ръката ѝ.

— Знам, че тя ни няма доверие, но фактът, че Ландър ѝ дава оръжие, означава много.

Луси се стегна и дръпна ръката си от нейната.

— Това си е нейната пушка.

Нора въздъхна. Завесите се залюляха от горещия повей на вятъра, който премина през града. Една тъмна топка от козина профуча през улицата, за да се скрие от бурята, и Луси се усмихна на познатата раирана опашка.

— Не подозирах, че ще ми липсват.

— И у вас ли правеха пакости?

— Постоянно. Една година си мислех, че Лин ще си оскубе косите заради царевицата. Три дни ги стреля от покрива, но без полза. Заспа за пет минути и изгризаха всичко до шушка.

— Ландър и Бен успяват да опазят градината си, но не знам как — призна Нора. — От време на време и тук се мяркат койоти, така че сигурно още не са станали много.

— Но лъвове няма? — попита Луси нехайно.

Нора сви устни.

— Не, слава богу.

— Много ги мразиш.

Облаците скриха залязващото слънце и оставиха жените в мрак. Въздухът беше тежък и горещ, дъждът отказваше да завали. Луси едва виждаше лицето на Нора на последните лъчи светлина.

— Сега звучи нелепо, но преди светът да свърши, аз всъщност ги търсех — каза тя. — Излизах през нощта, издавах звуци като животно в беда, правех всичко, само и само да ги привлека. Обожавах движенията им: като течност, облечена в козина. Те ме накараха да осъзная, че някои животни са по-добри от други; че хранителната верига, колкото и варварска да ни изглежда, е точно както трябва да бъде.

— И? — Горещият вятър отнасяше думите. — Какво се промени?

Нора я погледна точно когато облаците се плъзнаха по небето и последните червени лъчи на залеза огряха очите ѝ.

— Един от тях изяде дъщеря ми.

Луси стисна ръката ѝ.

— Много, много съжалявам. Нямаше да питам…

Нора махна с ръка и избърса няколко непокорни сълзи, капнали от очите ѝ.

— Нямаше откъде да знаеш.

— Това… по твоето време ли стана? Преди Недостига?

— Не, преди няколко години. Родих много късно, в това, което бе останало от предишния свят. Веднъж ти споменах за моето момиченце, помниш ли?

— Мъничето — каза тихо Луси. — Наричала си я „мъниче“.

— Да. — Нора кимна и избърса още една избягала сълза. — Беше дребничка и жилава, също като теб. Все разсмиваше Ландър, като му показваше какви тежести може да вдигне. Имаха си даже такава игра. Беше на дванайсет, когато се случи. Работата ѝ беше да търси храна, дрехи и разни дреболии като ножици и отварачки за консерви в западния край на града. Ландър щеше да я учи да се грижи за градината, а Бен трябваше да я замести в издирването на провизии. Тя тъкмо му показвала районите, които още не била обходила. Не знам дали си виждала как ловува котка, но лъвът дебне плячката си точно като малките питомни котки. Колкото и да си повтарям, че никой няма полза от това, не мога да спра да си представям как онзи лъв е проследил двете деца, как се е притаявал в мрака и е чакал сгоден момент да ги нападне.

Луси също си представи картината, нарисувана от думите на скърбящата майка. Съзря двете дребни същества, бродещи из улиците, следвани от коварната сянка. Беше го виждала и по-рано у дома: тихите лапи, нанасящи съкрушителен кадифен удар на най-бавната си жертва.

— Но защо не е подгонил Бен? — попита тя. — Хищниците обикновено нападат най-дребния или най-слабия. А той отговаря и на двете.

Облаците в небето пулсираха, но не се предаваха. В далечината проблесна светкавица, последвана от тътен.

— Той разказа, че моето момиченце е било отвън, а той е бил вътре.

Луси внимателно наблюдаваше мускулчетата на лицето ѝ, но светкавиците му придаваха неразгадаем вид.

— Вярваш ли му?

Нора едва доловимо сви рамене.

— Бен копнее за обичта и уважението на баща си. Надява се да ги получи, като работи заедно с него в градината. Не мога да кажа със сигурност какво е станало в деня, когато загина дъщеря ми, а и да знаех, това нищо нямаше да промени.

— Каквото-такова — отвърна Луси и застана рамо до рамо с Нора, докато бурята отминаваше.

29.

На другия ден, когато трябваше да търси вода, придружена от Бен, Луси чувстваше силно безпокойство. Лесно можеше да си представи как е пожертвал дъщерята на Нора и я е оставил в зъбите на голямата котка, за да спаси кожата си и да постигне собствените си цели. Тя полагаше големи усили да се държи нехайно, докато вървяха към ярката бяла пустиня извън града.

Предната вечер така и не заваля. Облаците преминаха над града, без да пуснат и капка дъжд. Луси излезе от сянката на последните сгради и стъпи върху сгорещения пясък, който я обля с топлина и изпече кожата ѝ като жарава.

— Хайде де — подкани тя Бен, който мъкнеше цял наръч с флагчета.

Ландър беше подходил твърде оптимистично, давайки му стотина знаменца, с които да отбележи линиите на подпочвените води, но Луси не искаше да убива надеждите му.

— Идвам! — сопна се Бен. — Тези неща много бодат. Не разбирам защо не може да вземеш част от тях.

— Защото ръцете ми трябва да са свободни.

Бен я настигна и тръгна редом с нея.

— Как става тази работа? Ходиш насам-натам, докато го усетиш ли?

Луси потисна въздишката си.

— Нещо такова.

— Не, сериозно, кажи ми. Искам да знам как се прави.

— Не мога да те науча. Човек или го може, или не.

Бен направи физиономия и тя се отдалечи със затворени очи и протегнати напред ръце, надявайки се показната концентрация да го накара да млъкне. Ландър ѝ беше отрязал раздвоена пръчка от едно от дърветата в градината и макар пръчката да нямаше гладките контури от годините държане в ръце, щеше да свърши работа.

Способността за намиране на вода беше нещо толкова свещено, че Стебс снишаваше глас, когато я споменаваше, дори насаме. Лин предпочиташе изобщо да не говори за нея и да я пази в тайна, за да не привлича внимание. Ала самата Луси винаги бе изпитвала благоговение пред вибрациите, с които я зовеше водата, за да ѝ покаже, че е там и чака да бъде намерена.

— Тук — рече тя. — Но не е много дълбоко.

Бен извади едно флагче от наръча и го заби в земята.

— Това не е ли хубаво? По-лесно ще стигнем до нея.

— Да, но ако е плитка, няма да изкара дълго.

Луси продължи в друга посока, оставила краката ѝ сами да я водят, а мислите ѝ да се реят свободно в очакване водата да ѝ заговори. Жегата изсмукваше влагата от собственото ѝ тяло през кожата и порите ѝ се покриваха с капчици пот. Изведнъж проехтя изстрел и Луси подскочи, а потта, която покапа от челото ѝ по пясъка, се изпари за секунда.

— Мамка му — изруга тя, — уплаши ме.

Бен погледна към града.

— Майка ти. Доста е първична, а?

— Какво искаш да кажеш? — попита Луси рязко и пръчката щръкна в ръцете ѝ от неволното стисване.

— Това вода ли значи?

— Не, иска да те цапардоса и аз едва я удържам.

Бен се усмихна, макар да не беше ясно дали защото му стана смешно, или защото обичаше да я дразни.

— Искам да кажа, че е ограничена. Иска си пушката, иска да стреля по разни неща и с това интересите ѝ се изчерпват.

— Но пък я бива — отвърна Луси и продължи по пътя си.

— Ти задаваш въпроси за градината, за хората в града. Искаш да знаеш как се справяме. А тя иска само да си вземе пушката и да продължи нататък.

— Да, така е — съгласи се Луси. Пръчката подскочи в ръцете ѝ и енергично посочи надолу, но този път не я изпълни с гордост. — Тук.

Бен заби следващото флагче, без да сваля очи от момичето.

— Ами ако тя иска да продължи, а ти — не?

— И какво?

— Ти ще останеш ли?

— Аз не… — Луси се загледа в синкавите планини в далечината, напомнящи на онези, в които Лин едва не беше загинала само защото Луси я беше помолила да минат оттам. Тя отпусна пръчката и изгледа сурово Бен, чудейки се как може да гледа хората в очите с това самодоволно изражение. — Двете с Лин или ще си тръгнем заедно, или ще останем заедно. Точка по въпроса.

— Жалко.

— А на теб какво ти пука?

Бен хвърли флагчетата на земята.

— Не бих казал, че ми пука. Очевидно на теб ти харесва тук, а на майка ти — не. Сериозно ли говореше, като каза, че ще ни намериш чиста вода и после ще заминеш?

— Да — отвърна Луси и взе шишето с вода, което той ѝ подаде от раницата си.

— Защото тя го иска или защото ти го искаш?

Водата със странния вкус се стече по гърлото ѝ, оставяйки по езика ѝ вкус, който никога нямаше да изчезне докрай. Но все пак беше вода, а едва преди две седмици тя с радост би близала локвите по пътя, само и само да спаси живота си.

— Не знам — каза тя и му върна шишето.

Този път усмивката му беше искрена и лицето му стана почти красиво. Луси неволно се усмихна в отговор.

— За миг заприлича на баща си.

Луси избърса ръце в джинсите си и отново хвана пръчката.

— Тя как изглежда?

— Бейли е майка ми.

— Бейли? Сестрата?

Бен въздъхна и нарами раницата си.

— О, знам. Как от Бейли и Ландър се е получило такова гърчаво същество като мен? Генетиката си е направила страхотна шега. Давай, посмей се.

— Не мислех това, а… — Луси се изчерви, но не от жегата.

— Да, и това също — съгласи се Бен и тръгна до нея, натоварен със знаменцата. — Но баща ми не може да бъде особено придирчив, сещаш се. Имаха дете с Нора и не се получи добре…

— Чакай, дъщерята на Нора е била от Ландър?

— Тя разказа ли ти?

— Да. — Луси отмести поглед, привлечена от вибрациите на земята. — Тук.

— Нищо не можех да направя — рече Бен сковано, докато забиваше флагчето.

— Значи тя е била твоя сестра?

— Да, полусестра — отвърна Бен, докато двамата се отдалечаваха от ветреещите се сини флагчета. — Както и да е. След като лъвът уби Рейчъл, татко започна да ми показва как да се грижа за градината, как да определям киселинността на почвата за различните зеленчуци, как да получават достатъчно светлина. Не е лесно, ако искаш да го правиш, както трябва.

Погълнат от гордост, той продължи да говори за задълженията си, докато поставяха следващите флагчета.

— Значи баща ти се е надявал двамата с Бейли да успеят…

Луси заекна, незнаейки как да довърши изречението си, без да прозвучи грубо.

— Да направят голямо, здраво бебе? — насмешливо попита Бен. — Може би. Или това, или е схванал, че Нора не иска повече деца, така че изборът е бил или Бейли, или чеп.

Той се засмя на собствената си шега, но Луси не се присъедини.

— Защо? Не може никоя друга да не е искала…

Бен я погледна сериозно.

— Ти наистина ли не знаеш? Стига бе, Луси, я се огледай. Колко жени си видяла наоколо?

Луси потрепери въпреки жегата и пръчката в ръцете ѝ подскочи, въпреки че отдолу нямаше вода.

— Мислех, че…

Думите ѝ секнаха, защото си спомни стрелбата от покрива на хотела. Улиците бяха пълни с хора, които гледаха нагоре и се чудеха какво става. Нямаше жени.

— Какво си мислеше?

— Не знам. Сигурно, че са някъде другаде… правят нещо.

— Правят нещо! — разсмя се Бен. — Ама и теб си те бива. Не, много отдавна са само Бейли и Нора. Докато не се появи майка ти с дългата си коса и широкия си ханш…

— Не говориш сериозно! — прекъсна го Луси. — Ландър иска да забремени Лин?

— Естествено. Защо според теб ходи с нея, докато стреля? Наистина ли мислиш, че си няма друга работа?

Луси погледна към града, закривайки очи от яркото слънце, и се опита да види отблясъците от пушката измежду хилядите стъкла.

— Нали няма да я принуди?

— Да я изнасили ли? Баща ми? Не. — Бен махна с ръка. — Той обича хората да правят каквото иска, не да ги кара насила.

— Значи няма страшно. Лин няма да се навие.

Бен протегна ръка и непохватно я потупа по рамото.

— Не се тревожи, и на мен идеята не ми допада. Може да съм дребен, но все пак съм син на баща си и за момента съм единственият, когото си има. Надявам се да обърне внимание, че и ти си се пръкнала малка, че и глуповата, и да се откаже да си прави бебе с майка ти.

— Да се надяваме — процеди Луси през зъби и вдигна пръчката, ала настръхнала от изненада и гняв, не успяваше да чуе тихия зов на водата.

— А, и като стана дума за изнасилване — рече Бен и свали раницата от гърба си, — имам нещо за теб.

Пръчката подскочи в ръцете ѝ и Луси подпря единия ѝ край на пясъка.

— Ти си най-неподходящият човек, с когото да се пробвам.

— Съжалявам — измърмори той, докато ровеше в раницата си. — Вземи, за двете с майка ти.

Той ѝ подаде два черни правоъгълника с малки рогца в края.

— Какво е това?

— Натисни копчето отстрани.

Тя го направи и между двете рогца прескочи яркосиня дъга. Правоъгълникът зажужа в ръцете и Луси го хвърли на земята.

— Какво, по дяволите…?

— Електричество — обясни Бен. — Нора и Бейли също имат такива, макар да не мисля, че някой от мъжете ще посегне на вас, щом баща ми забранява.

Луси недоверчиво побутна черния предмет с върха на крака си.

— Значи от това удря ток?

— Да, ако някой ви притеснява, го — зззззз. — Бен имитира конвулсии. — Чиста работа. Намери някоя костенурка и ще ти покажа.

— Няма нужда. — Луси прибра двата електрошока в раницата си, взе пръчката си и огледа шепата знаменца, които стърчаха в пустинята. — Трябва да продължаваме.

— Татко искаше да сложим всичките — рече Бен, гледайки скептично купчината в краката си. — Трябва да започнем да ги забиваме на произволни места.

Луси поклати глава.

— Та хората да копаят напразно. Не мога да съм сигурна, че всяко място, което намеря, ще си струва усилията, но и няма да ги карам да търсят някъде, където няма нищо.

Бен изду бузи с разочарование.

— Давай тогава.

Тя раздвижи ръцете си, които се бяха схванали от дългото протягане напред.

— Само секунда.

— Когато кажеш — отвърна Бен и седна на пясъка.

— А някога имало ли е и други жени? Винаги ли са били само Нора и Бейли?

— Какво? О, имало е много хора, но по времето, когато съм се родил аз, ни е връхлетяла холера и мнозина са умрели.

— Холерата е гадно нещо.

— Били сме приели нови хора и един от тях бил болен, но го криел. Вероятно някоя от жените, защото скоро след това тяхната вода се оказала заразена.

— Жените са пиели друга вода?

Бен закри очи от слънцето и я погледна.

— Татко каза, че всички правели каквото си искали, създавали проблеми и се разсейвали, затова мъжете и жените живеели отделно.

— И нямали нищо против?

— Имали са храна и вода, така че са били съгласни на всичко.

Луси седна до него и извади шишето си с вода.

— Значи една от жените се разболяла от холера?

— Да. Която и да е била, всички пиели от един и същи бойлер в хотела за жените и децата, така че след няколко дни повечето умрели. Разнесла се такава смрад, че запалили цялата сграда, надявайки се да убият микробите.

— И успели ли?

— Така изглежда. Оттогава не сме имали холера, въпреки че Нора стана параноична. Накара Ландър да я заведе в болницата — истинската — и библиотеката, за да изчете всичко възможно за болестите, които се предават с водата. Дни наред мъжете мъкнеха в хотела ѝ кашони с книги, които тежаха повече от мен.

Ръката на Луси замря върху капачката на шишето. В отдавна заспалото ѝ сърце разцъфна малка надежда.

— Знае ли за полиомиелита?

— Знае за почти всичко. А дори да не знае, гарантирам ти, че в онези книги пише всичко.

Луси старателно натъпка шишето си на дъното на раницата си, за да скрие разтрепераните си ръце.

— Добре, хайде да продължаваме.

Бен не помръдна, излегнат като голямата котка на слънцето.

— Значи това не те притеснява?

— Кое?

Устните му се разтегнаха бавно и премерено, нищо общо със спонтанната усмивка отпреди малко.

— Че издаде тайната си прекалено рано.

Луси го погледна свъсено. Едва сега си обясняваше изражението на мъжете, когато вдигнаха безжизненото тяло на Луси и внимателно го положиха на задната седалка на колата си. Тогава изобщо не се бе замислила защо едни напълно непознати хора са се уплашили тя да не умре.

— Вие бездруго сте щели да ни спасите — каза тя, — независимо от моите умения. Просто ви трябват жени.

— Я гледай ти — рече Бен, — все пак не си била толкова глупава.

30.

— Разкарай това от мен — каза Лин, когато Луси ѝ показа електрошока същата вечер.

— Идеята не е никак лоша — възрази момичето. — Ландър държи пушката ти под ключ, когато не е с теб на покрива, а ти си слаба като риба на сухо.

— Може би, но това нещо работи само ако някой се приближи. Пушката ми ги държи по-далеч дори когато не е заредена.

— Добре. — Луси прибра двата уреда в раницата си. — Но пак ще повторя, че ти нямаш пушка.

Лин вдигна ръка на лицето си и гласът ѝ прозвуча глухо под свивката на лакътя:

— Ще си я върна. Ландър не е най-очарователният мъж на света, но и не е глупав. Ако имат полза от това да нося оръжие, ще го направи.

Луси развързва обувките си, докато внимателно претегляше думите си.

— Днес намерих няколко жили.

— Надеждни ли са?

— Така изглежда. Бен доста ме разсейваше, така че не можах да усетя колко са дълбоки, но вода има.

Лин изсумтя, без да каже нищо.

Луси се съблече и се пъхна в леглото. Стаята вече беше потънала в мрак, но тя все още виждаше ръката на Лин върху лицето ѝ на лунната светлина.

— Бен каза, че преди ние да се появим, Нора и Бейли са били единствените жени в града.

За нейна изненада не последва очакваният изблик на паника, но въздишката на Лин ясно показа, че се чувства в капан.

— Знам.

— Откъде?

— Ландър не може да следи какво гледам през мерника. Виждам много хора, но никога — жени. Днес зададох няколко подходящи въпроса на Нора и тя се поотпусна. Каза ми дори защо няма други оръжия, освен моето.

Луси се обърна на една страна, за да чува по-добре безплътния ѝ глас в тъмнината.

— И аз това се чудех. Струва ми се нормално в град като този все някъде да има оръжия.

— Имало е, в началото на Недостига. Даже много. Но хората изпадали в паника, също като у дома. Мама ми е разказвала, че когато нещата се сринали, настъпил хаос. А тук, с всичките хотели, пълни с чужди хора, положението станало наистина отвратително. Местните искали водата само за себе си.

— И какво станало?

— Изгонили всички придошли в пустинята, но те не искали да си тръгнат току-така. Толкова много кръв се проляла, че пясъкът станал на кал и хората затъвали до колене в него, докато се молели да останат.

Луси посегна към бутилката с вода до леглото си, въпреки че и тя още не беше свикнала с вкуса. Споменът за изпепеляващата жега в пустинята беше още пресен, а мисълта за отчаяните хора, докарани до лудост, я караше да стиска още по-здраво шишето.

— Всички ли са умрели?

— Изглежда, някои от тях не били глупави и стигнали до езерото Мийд. Изгубили мнозина по пътя. Лешоядите образували плътна линия в небето. Хората падали на всяка крачка.

Луси беше виждала достатъчно лешояди. Познаваше черните им крила и дългото им бавно спускане към някое злощастно същество.

— Това е ужасно.

— Те не били единствените, които се били насочили към езерото. По онова време имало много хора, които не одобрявали начина на живот в града и нещата, които се случвали там. Затова, когато жителите на Греховния град отсъдили кой ще оцелее след Недостига, това не се понравило на заселниците край езерото. А когато пристигнали прокудените, установили, че и двете групи не хранят никакви симпатии към гражданите, а наличието на общ враг е бърза рецепта за сприятеляване. През нощта се върнали и избили онези, които отнели живота на любимите им хора. Нора каза, че ако пясъкът бил станал на кал, то онази нощ улиците се превърнали в реки от кръв. Хората от езерото опустошили града и иззели всички оръжия, които намерили. Така подхранили собствените си сили и се погрижили, ако жителите на Вегас поискат да си отмъстят, да нямат ни една пушка за това. Нора казва, че и сега, ако някой от града се опита да доближи до езерото Мийд, получава предупредителен изстрел. Но само понякога.

— Значи единствената вода, с която разполагат, е тази в бойлерите на хотелите. Ако тя свърши…

— Ако тя свърши, и с тях е свършено. Нямам представа колко им остава, но фактът, че позволяват на една непозната да разчиства с изстрели пътя до запасите с вода, е достатъчно красноречив.

В главата на Луси се запреплитаха мисли и когато отново заговори, гласът ѝ звучеше несигурно.

— Бен каза, че когато се родил, имало тежка вълна от холера. Водата в онези хотели може да е заразена бог знае с какво.

— Има само един начин да разберат.

— Точно от това се страхувах.

— Недей. Няма да рискуват с нас — все пак имаме матки — отвърна мрачно Лин.

— Мислиш ли, че Ландър ще остави някого от своите да пие вода, която може да го убие?

— Мисля, че Ландър ще сипе отрова и в гърлото на майка си, ако това ще му помогне да постигне целта си.

Рехавите облаци се отместиха от луната и ярката ѝ светлина огря двете жени, озовали се толкова далеч от дома си. Луси преглътна тежко, едва сдържайки сълзите си.

— Бен каза, че съм се разкрила твърде рано. Не е трябвало да им казвам, че мога да откривам вода. Мъжете на пътя щели бездруго да ни помогнат, защото сме жени, а аз, глупачката, съм побързала да издам тайната си.

Думите лепнеха и пареха в устата ѝ, оставяйки подире си неприятен вкус също като водата в Лас Вегас.

— Ако не им бях казала, можеше да ни пуснат да си вървим. Сега никога няма да го направят. Не и ако аз съм единственото им спасение от смъртта.

— Бен е маломерен идиот. Не можем ли да си тръгнем, без да ни пуснат?

Смехът се зароди в корема на Луси и постепенно изригна нагоре, като си представи физиономията на Бен, ако чуеше това. Лин я погледна.

— Нищо смешно не виждам.

— Така е — съгласи се Луси и избърса сълзите от лицето си. — Не е смешно. Мамка му, Лин, какво ще правим?

— Ще се махнем оттук, преди аз да съм забременяла, а ти да си почнала да изоставаш в развитието си.

Луси не спа добре. Сънищата, пълни с окървавен пясък и тъмни капки по черен паваж, я връщаха в действителността и я караха да диша дълбоко от спарения въздух в хотела.

— Ставам — каза тя на Лин малко преди слънцето да прати първите си розови лъчи в небето.

Лин измърмори нещо, но не помръдна. Обикновено не спеше до късно, но организмът ѝ беше изцеден до крайност.

Луси облече дрехите, които Нора ѝ беше дала. Стояха ѝ по-добре от старите дрипи на Бен, с които трябваше да се задоволи при пристигането си. Собствените ѝ дрехи от пътуването бяха толкова наситени с лоши спомени, че износените им нишки сякаш нямаше да издържат на това бреме. Тя се измъкна през вратата и тихо я затвори след себе си, за да остави Лин да поспи още малко, преди Ландър да я повика на покрива.

Въздухът в коридора беше още по-тежък. В стаята поне можеха да отворят прозореца. Луси издиша остро и на една от съседните врати се показа Нора.

— Здрасти, Нора! — поздрави я Луси, зарадвана, че не е единствената будна, и се приближи до нея. Нора се сепна. — Извинявай, не исках да те стресна.

— Няма проблем — отвърна жената, но ръцете ѝ трепереха, докато се опитваше да върже косата си. — Не можеш да спиш ли?

— Не. — Луси надникна любопитно в стаята ѝ и видя точно това, което Бен беше казал. Разкривените лавици по стените бяха натежали от медицински книги. — Обичаш да четеш?

Нора затвори вратата, но се усмихна и ѝ даде знак да я последва.

— Това не са книги, които се четат за удоволствие, мъниче. Точно те не ми дават да заспя.

Двете излязоха от хотела в топлото утро навън и тръгнаха към покритата градина под повеите на вятъра, който ги брулеше с пясък.

— Днес няма да бъде приятно за майка ти на покрива — отбеляза Нора.

— Така е — съгласи се Луси, — но Ландър вероятно все пак ще я качи. Тя е достатъчно добър стрелец, за да прецени отклонението на вятъра и пак да уцели.

Когато стигнаха до пясъчните дюни пред хотела, ускориха крачка. Вятърът ваеше сложни фигури по повърхността им, а каквото не му беше нужно, запращаше в лицата им. Нора задържа вратата на Луси, а когато влязоха, спряха за момент, заслушани в песъчинките, шибащи стъклените прозорци.

— Майка ти има невероятно умение. Но съм учудена с каква лекота въздава смърт, след като собствената ѝ майка е била лечител като мен.

Луси долепи ръка върху стъклото и се загледа в нея, докато скалъпи лъжата.

— Баба е учила за лекар в града, но после се наложило да го напусне. Лин е свикнала с много по-суров живот.

— А ти на коя си се метнала?

— Още не се познавам достатъчно — отвърна искрено момичето. — Предполагам, че ако трябва, мога и да убия, но Лин винаги се е грижила да не ми се налага да го правя.

Нора сложи ръка до тази на Лин. Дланта ѝ беше малка като нейната, само по-сбръчкана.

— Мисля, че можеш да станеш лечител. Имаш малки ръце и бързо, нежно докосване. Майка ти каза, че си помагала на баба си при епидемията от полиомиелит.

— Да. — Луси свали ръката си от прозореца. В съзнанието ѝ внезапно нахлуха познати лица, изкривени от болка. — Първата жертва беше най-добрата ми приятелка.

Нора я докосна с топлата си уверена ръка.

— Съжалявам.

Луси се загледа в потната следа от дланта си, която бързо се изпаряваше от горещото стъкло.

— Бен каза, че знаеш много за болестите, които се предават чрез водата. Че си събрала много книги и си научила всичко, което пише в тях. Знаеш ли за полиомиелита?

— Да — усмихна се Нора. — Това ли е първото, за което искаш да научиш? Болестта, която те е прокудила от дома ти?

— Определено — усмихна се Луси, макар че коремът ѝ се беше свил на топка. — Искам да те питам нещо конкретно. Познавам човек, който може би е заразен, но не проявява симптоми. Въпреки това може да предаде болестта на други, нали?

— Да — кимна Нора, — нарича се преносител.

Следващите думи се изляха като порой от устата на Луси. Милите, които я деляха от Картър, нямаха никакво значение, ако можеше да го избави от пъкъла на самотата.

— Този човек винаги ли ще бъде заразен? Чак докато умре?

— Не — отвърна веднага Нора и сърцето на Луси подскочи в гърдите ѝ. — Кръвта на преносителя ще се освободи от вируса до няколко седмици. Задължително е да бъде поставен под карантина и наблюдение, но след като мине достатъчно време, вече не представлява заплаха.

Луси затвори очи. Жегата във фоайето я блъскаше отвън, а отвътре сърцето ѝ биеше толкова силно, че се чудеше дали и Нора го чува.

— Добро утро, дами.

Гласът на Ландър отекна от стъклото и завибрира в костите ѝ. Това ѝ напомни, че играта не е свършила, а изходът от нея е станал още по-важен.

Тя се обърна и с усмивка отвърна:

— Добро утро.

31.

Търсенето на вода заедно с Бен беше по-мъчително от всякога, защото вече знаеше, че никога няма да пие от кладенците, които открива. Предупреждението на Флетчър продължаваше да кънти в съзнанието ѝ, заглушавайки мрънкането на момчето заради пясъчния вятър. При всяко трепване на раздвоената пръчка Бен забиваше флагче, а Луси не го спираше дори когато знаеше, че причината е ускореният ѝ пулс, а не зовът на водата.

— Може ли вече да свършваме? — изхленчи Бен. — Този пясък ми влиза навсякъде, буквално навсякъде.

Той дръпна ластика на панталона от корема си, за да онагледи думите си.

— Не забравяй, че пръчката още иска да те фрасне — подразни го Луси.

Духът ѝ беше достатъчно приповдигнат, за да изтърпи нефелното му чувство за хумор.

Бен се канеше да отвърне нещо остроумно, когато тя забеляза проблясък на светлина над рамото му.

— Кола — каза Луси, като закри очи от пясъка и се вгледа внимателно. — Какво прави там? Пътят е в обратната посока.

— Все едно. — Бен грабна останалите флагчета под ръка. — Хайде да тръгваме, аз приключих тук.

— Ами ако е някой изгубен като нас? — настоя момичето, като все така се взираше в далечината.

— Казах, все едно. Но ако това ще те накара да се размърдаш, щом се приберем, ще кажа на татко и той ще прати някого да провери.

— Добре — съгласи се Луси и взе раницата си. — Но да не забравиш?

Бен вдигна вежди.

— Можеш и сама да му кажеш, ако не ми вярваш.

— Не, аз трябва да поговоря с Лин.

— За какво?

— Просто да я нагледам — излъга бързо тя, обезпокоена от лекотата, с която ѝ се удаваше вече това. — Сутринта не ѝ беше добре.

Бен спря и я сграбчи за ръката.

— Да не е повръщала? Като от сутрешно прилошаване?

Луси се отскубна.

— Не, кретен такъв, като от близка среща със смъртта в пустинята.

— А, добре — успокои се Бен и продължи да върви. — Но ще ми кажеш, нали? Ако забременее.

— О, първо на теб ще кажа. Освен това ще можеш да се досетиш по прерязаното гърло на баща си.

— Лин?

Луси се втурна през вратата, нетърпелива да сподели сутрешното си откритие за Картър.

— Какво?

Лин си почиваше на стола, отпуснала глава на една страна, а под очите ѝ чернееха тъмни кръгове. Думите на Луси замряха на устните ѝ.

— Добре ли си?

— Да, въпреки че ще ми бъде по-приятно, ако Ландър не следи всяка моя стъпка. Аз имам пушка, а той — само очи, но някак си ме кара да се чувствам притисната.

— Да не би… опитал ли се е… — заекна Луси, която не беше свикнала да бъде тази, която се интересува за безопасността на другата.

— С пръст не ме е докоснал — отговори Лин на незададения въпрос. — Макар да не успява да скрие, че би искал да опита.

— Е, може би няма опит с флиртуването.

Лин се усмихна.

— Въпреки това се притеснявам. И двамата с Бен са свикнали да получават каквото поискат, и вероятно не знаят какво да правят, когато не се получава. Трябва да се махнем оттук.

— Точно за това искам да поговорим — каза Луси и приседна на леглото.

— Искаш да останем ли?

— Не. Искам да се прибера у дома. Заради Картър.

Лин се облегна на стола.

— Какви ги говориш?

— Сутринта разпитах Нора. Тя знае всичко за полиомиелита. Каза, че човек не може да бъде преносител — като Картър — за цял живот. Вирусът изчезва от тялото му.

Лин затвори очи и тялото ѝ замря толкова неподвижно, че се виждаше пулсът на шията ѝ.

— Господи — промълви тя след малко. — О, Господи.

— Картър скита сам в пустошта. Длъжна съм да се върна и да му кажа. Аз не мога… — Гласът ѝ пресипна, когато си спомни няколкото часа, в които не чуваше други стъпки, освен своите, след като бе оставила безпомощната Лин на пътя. — Не мога да си представя нищо по-страшно от това.

Лин седеше безмълвна, а последните червени лъчи на слънцето се блъскаха в лицето ѝ и очертаваха бръчки, които Луси не бе забелязала преди, сякаш се бяха появили през последните няколко минути.

— Лин?

— Мога да те успокоя. Картър вече не скита сам. Аз го убих.

— Ти… — Луси я гледаше неразбиращо. Мозъкът ѝ отказваше да проумее думите. — Ти се шегуваш.

Лин бавно поклати глава, а после отвори очи и погледна Луси.

Надеждата, която цял ден я беше крепила, я напусна така внезапно, че дробовете ѝ сякаш колабираха. От устата ѝ немощно и безизразно се отрони единствената дума, която ѝ идваше наум:

— Защо?

— Известно време ни следваше. Когато бяхме при езерото Уелзли, аз го намерих и го убих. Той беше готов, Луси.

Луси усети как във вътрешностите ѝ се възпламени нажежено до бяло кълбо, което разпали мускулите ѝ и я накара да скочи от леглото, без да знае какво върши. Ръката ѝ изплющя в бузата на Лин и главата ѝ се изметна от силата на удара.

— Не! — изкрещя тя, а от очите ѝ бликаха сълзи. — Млъквай! Да не си посмяла да го кажеш! Да не си посмяла да кажеш, че си го направила от милост!

Луси блъскаше Лин с голите си ръце и с всеки замах натъртваше нежната кожа на дланите си. Лин се сви на топка, без да се съпротивлява, и докато от носа ѝ шуртеше кръв, момичето неистово крещеше с неотслабваща ярост:

— Картър искаше да живее, искаше бебета и дом, искаше живот! Той беше като мен! А ти му го отне, защото единственото, което познаваш, е смъртта!

Тя продължи да размахва юмруци, докато Нора не я отскубна. Ръцете ѝ бяха омазани до лактите с кръвта на жената, която беше посветила целия си живот на това да я закриля.

— Мразя те! — пищеше истерично Луси. — Мразя и теб, и гадната ти пушка!

Последното, което видя, докато Нора я влачеше навън, беше свитото, окървавено тялото на Лин, и очите ѝ, безжизнени, както когато я остави в пустинята.

Нора бършеше кръвта на Лин от ръцете на момичето, докато сълзите и истината се изливаха в несекващ поток. Луси ѝ разказа за Картър и неговата усмивка, която беше един от първите ѝ спомени, за къщичките на дърветата, които бяха строили заедно в гората, и за това как те постепенно се бяха превърнали в мечта за нещо по-трайно и за двамата. За съкрушаващата смърт на Мади, за болката, с която напусна дома си, знаейки, че Картър е обречен, за мъката, че вече никога няма да види баба си и Стебс. Разказа ѝ за Джос, която оставиха да умре на пътя, и за майката, която бе допряла пистолета до главата си. Каза ѝ, че Лин не е нейна майка и че много се радва за това.

Нора изтри лицето ѝ с топла кърпа, с която обра последните следи от кръвта на Лин.

— Изтощена си — каза жената и нежно натисна подпухналата кожа покрай очите ѝ.

Луси вдигна ръце към гърдите си, за да почувства празнотата на мястото, където доскоро беше стаена толкова много любов.

Нора я сложи в собственото си легло и я зави с одеялото.

— Лин май е имала тежък живот.

Момичето кимна. Не можеше да го отрече дори в шока след бурния си гняв.

— Налагало се е да върши ужасни неща, за да оцелее.

— Разбирам — отвърна меко Нора, докато изцеждаше кърпата над една тенджера. — А когато хората са принудени да правят такива неща, това ги променя. Не знам що за човек щеше да бъде Лин в друга ситуация, но виждам каква е сега. И не мисля, че ти би искала да се превърнеш в същото.

Луси вътрешно се разбунтува заради дългите години, в които всички нейни емоции бяха обвързани с Лин, и ѝ се прииска да плисне порозовялата от кръв вода в лицето на Нора. После си представи как животът на Картър се изпарява от бликналата му кръв и тя поклати глава.

— Не. И не мисля, че някога мога да стана като нея.

— Ние вече не живеем по този начин — каза Нора. — Ние сме силни и здрави, имаме хубава храна, а в бъдеще, благодарение на теб, ще имаме и много вода.

— И меки възглавници — измърмори Луси с последната си енергия, която вече ѝ се изплъзваше.

Нора се усмихна и стисна ръката ѝ.

— И меки възглавници — колкото си поискаш.

Без да губи време, Нора затрупа Луси с книги, радостна, че е намерила човек с пъргав ум, на когото да предаде занаята си. Бейли беше приемлив помощник, но мазолестите ръце и грубите ѝ маниери отблъскваха пациентите. Нора с дни наред седеше на пода срещу Луси и ѝ показваше как да се ориентира в дебелите книги и да извлича информация от тях. Бяха вдигнали около себе си крепост от учебници и думите сякаш ги пазеха от многоликия призрак на болестите, а шумоленето на страниците заглушаваше гласовете на Ландър и Лин. Ландър и Нора заедно бяха решили, че би било добре известно време да държат двете жени разделени. Нищо не биваше да смущава Луси, докато търсеше вода в пустинята.

Дните пълзяха, а момичето имаше чувството, че празнотата в нея се разраства и заема всички кътчета на съществото ѝ, без да оставя място за нищо друго. Тревогата и страхът се стопиха, последвани от гнева и щастието. Даже непохватните опити на Бен да се пошегува не успяваха да скъсат нервите ѝ, защото нервите ѝ вече не съществуваха. Луси се носеше в облак от небитие под захладнелия есенен вятър, който си играеше с косата ѝ, докато тя отново обикаляше с раздвоената си пръчка.

Търпението на Ландър започваше да се изчерпва. Два от кладенците, които беше отбелязала по-рано, пресъхнаха броени дни след разкопаването им и ръцете му се отпускаха по-тежко върху раменете ѝ, отколкото когато бе пристигнала тук. Луси гледаше да не обръща внимание на нарастващата сила на пръстите му върху ръката си, докато обикаляха заедно, и се опитваше да различава по-дълбоките водни жили. Виждаше косите на Лин, развени от вятъра върху покрива на хотела, но макар да можеше да затвори очи за присъствието ѝ, нямаше начин да избие от главата си тревожните ѝ думи, вещаещи опасност.

— Значи оставате? — попита Бен, докато скитаха в пустинята на изток от града. Ръцете му бяха натоварени с вече използваните поизцапани флагчета от неуспешните кладенци.

— Май не се радваш — отбеляза Луси.

— Не ми пука — отвърна нехайно момчето, като заби едно флагче, макар да не му беше казала. — Знам обаче на кого му пука.

— Не искам да говоря за Лин.

— Нямах предвид нея, а баща си. Всички кладенци, които си отбелязала, струват колкото дупка на клозет.

— Това е в твоята специалност.

— Лин разчисти пътя до всички резервоари с вода. Тя си заслужи своето, въпреки че не храни топли чувства към татко. А ти трябваше да ни спасиш, но досега само ни караш да копаем кал.

Луси вдигна пръчката и я стисна здраво с две ръце, за да не изгуби самообладание.

— Така ли, ами ти? Какво си направил ти?

Бен я погледна надменно въпреки снопа от кални знаменца, които притискаше към гърдите си.

— Аз съм умен.

— Сериозно? — Луси нарами пръчката, приключила за деня, въпреки че имаше още флагчета. — Това ли е големият ти принос? Че си умен?

Горната му устна се сбръчка и дребното му лице се изкриви в свирепа гримаса. Луси за миг забрави, че е по-едра от него.

— Ще ти покажа. Трябва да си знаеш мястото. Както и моето.

В Луси се пробудиха отдавна заспали емоции и тя го изгледа бясно, благодарна, че най-после изпитва някакво чувство след цели седмици на апатия.

— Нямаш представа какво съм преживяла, за да си извоювам изобщо място.

В очите на Бен се прокрадна мрачно удовлетворение и той се усмихна.

— До утре тогава.

32.

— Луси?

Гласът на Лин пропълзя в съня ѝ, съпроводен от видения за дома и зелени поля. Настоящето се изпари както дъжда, който никога не валеше, и Луси се обърна към гласа, протягайки ръка, още преди да се е разбудила докрай. Познатото докосване на загрубелите длани я върна в действителността и тя рязко се изправи в леглото, сякаш страхът я дръпна като кукла на конци.

Лин седеше в края на леглото ѝ; бледият кръг на лицето ѝ се очертаваше на лунната светлина, а тъмната ѝ коса се сливаше с тъмнината. Долепила пръст до устните си, тя предпазливо завъртя очи към леглото на Нора.

— Как се вмъкна тук? — просъска Луси и дръпна ръката си.

— Замълчи и ме чуй — прошепна Лин. — Нищо друго не моля.

Луси се надигна в леглото и се облегна на таблата, свила колене към гърдите си.

— Само че бързо.

— Откакто ме назначиха да отстрелвам котките, наблюдавам всичко. Виждам всички и всичко, което става в града, независимо дали Ландър го знае.

— Това ми е известно — прекъсна я Луси с нормалния си глас и Лин ѝ изшътка да мълчи.

— Още изпращат коли извън града. Редовно, като по график. Излизат, после се връщат, нищо особено. Преди два дни една от колите се върна по-рано с пътници. Бяха взели трима мъже в пустинята.

Луси поклати глава.

— Не съм видяла нови хора. Познавам всички по физиономия, а и Нора не е споменала за нови пациенти.

— Съмнявам се да са стигнали до нея. Изглеждаха ми доста здрави. Малко поизгорели от слънцето и много ожаднели, но нищо повече.

— Къде са тогава?

— Това е въпросът. Моля те да се оглеждаш и ослушваш на четири. И да внимаваш.

— Да внимавам ли? — Луси повиши глас. — Защо мислиш, че не са ги пуснали да си вървят, защото са мъже? Последното, което ни трябва, са още гърла за хранене.

Лин повдигна вежди и обвинителната им линия се очерта ясно на лунната светлина.

— На нас?

— Да — изтърси Луси. — На нас. Няма причина да мислим, че някой им е сторил нещо лошо или поне по-лошо, отколкото на нас.

— Да — каза тихо Лин с пресипнал сподавен глас. — А какво са сторили на нас?

Очите на Луси се напълниха със сълзи, още по-болезнени заради дългото им отсъствие.

— Махай се, преди да съм събудила Нора. И не ме моли да търся във всяка сянка нещо, с което да се сбиеш. Аз не искам да живея като теб.

Лин я изгледа за миг, преди да се надигне. Възобновените ѝ сили личаха в суровата осанка на тялото ѝ.

— И аз не исках да живея като себе си, мъниче — въздъхна тя. И си отиде.

Рано на другата сутрин Бен потропа на вратата с нов наръч знаменца, които притискаше до гърдите си.

— Сериозно? — Луси разтърка очи. — Мислех, че днес е денят, в който ще научим колко умен е Бен.

— О, да, така е. Но както казва татко, първо работата, после удоволствието. Обличай се; той ще ни вземе, когато всичко е готово.

Луси се приготви бързо, а докато вървяха към пустинята, над главите им прелитаха куршумите на Лин. Зачуди се дали призрачният разговор нощес не е бил само сън. Слънцето скоро изпепели всички мисли, различни от водата, и багетите се насочваха уверено и правилно, сякаш собствените ѝ крайници изведнъж се бяха отърсили от объркването.

— Днес си много уверена — отбеляза Бен, като заби поредното флагче.

— Чувствам се добре — призна Луси, — а това помага.

— Преди не се ли чувстваше добре?

— Не бях сигурна.

— Какво се промени?

Луси не отговори веднага, замислена за тайния разговор с Лин и тежките ѝ думи, напоени с ужас. Независимо дали беше сън или истина, той беше затвърдил убеждението ѝ, че не иска да живее в страх и подозрение. Ландър и Нора никога нямаше да бъдат Стебс и Вера. Но тя щеше да се привърже към тях и нямаше да се спира насила.

— Ехо? Водната маймуна?

— Теб обаче никога няма да те харесам — каза Луси на глас.

Бен сви рамене.

— Ако щеш. Но след днешния ден ще ме уважаваш.

Луси не му обърна внимание, а насочи пръчката към сухия прах пред себе си. Осъзна колко потънала е в собствените си мисли часове по-късно, когато чу ръмженето на автомобилен двигател. Ръцете на Бен бяха празни, а стерилната пустиня наоколо беше цялата изпъстрена със сини флагчета.

— Браво — рече Бен, — досега не те бях виждал толкова отдадена.

Колата спря пред тях и напълни очите ѝ с пясък. Иззад волана слезе Ландър, чиято сянка значително надминаваше техните.

— Луси — усмихна се той и посочи обширното поле, осеяно с флагчета, — днес здравата си поработила.

— Така е — съгласи се предпазливо тя, все още подозрителна към усмивките му.

— Какво ще кажеш да си починеш? Бен ми каза, че си взела решение да останеш, а Нора смята, че си готова да разбереш колко важно е това, което правиш за нас.

— Няма начин да не разбирам важността на водата — отвърна Луси, докато сядаше отзад, — независимо дали съм я намерила.

— Може би — кимна Ландър, вече подкарал колата, — но Бен смята, че трябва да знаеш какъв точно е залогът.

Луси се замисли за безкрайната пустиня, за подутия си език, който се допираше в сухото ѝ небце, за Лин, която падна посред пътя и не можа да продължи напред.

— Знам точно какъв е залогът.

— Тогава просто се наслаждавай на пътуването, а когато стигнем, ще видиш — рече той, несмутен от хапливия отговор.

Пресякоха шосето и колата подскочи от смяната на пясъка с асфалт и обратно. Луси свали раницата си и я остави на седалката до себе си, за да извади шишето си с вода. Тя имаше същия неприятен вкус, както винаги, но тя се насили да я преглътне, твърдо решена някой ден да забрави сладката прохлада на водата от езерото у дома и да бъде признателна за това, което има.

На хоризонта проблесна светлина и Луси осъзна, че пътуват към същото място, което беше привлякло вниманието ѝ преди седмици.

— Къде отиваме?

— Ще видиш — отвърна Бен с още по-високомерен тон от обичайното, набрал самочувствие от присъствието на баща си.

Луси завъртя очи и като отпи още една глътка вода, отпусна глава назад на облегалката.

Когато стигнаха, Ландър ѝ отвори вратата и ѝ подаде ръка. Тя слезе от прохладния автомобил, за да се озове отново в изпепеляващата пустиня. Изведнъж Ландър я хвана здраво през кръста и я притисна към себе си. Другата му ръка се плъзна през гърдите ѝ, улови ръцете ѝ и буквално смаза цялото ѝ тяло до своето. Луси с усилие си пое глътка горещ въздух. Имаше чувството, че тялото на Ландър превзема нейното, сякаш огромният му скелет поглъщаше нейния, за да го превърне в част от себе си.

— Сега ще те завъртя — прошепна той в ухото ѝ с нисък, едва доловим глас. — И тогава ще разбереш колко важно е флагчетата да са на верните места. Готова ли си?

Тя кимна бавно с ясното съзнание, че той спокойно може да я прекърши на две. После мъжът я завъртя и Луси разбра защо са я довели тук.

Пред очите ѝ се издигаше конструкция от груби метални прътове, сглобени под произволни ъгли, на която беше закачена огромна стъклена плоскост, съставена от парчета с различни форми и дебелини. Имаше затъмнени автомобилни стъкла, счупени огледала и дори рисуван прозорец от църква. Споени помежду си, те образуваха неравна повърхност, която се полюляваше от нестабилните прътове. Палещите лъчи на слънцето се пречупваха и блестяха върху червеното месо под нея, което се печеше на жегата. Луси гледаше объркано.

Докато не видя пръста.

Тя се извърна яростно и Ландър я стисна още по-здраво, изкарвайки въздуха от дробовете ѝ, така че думите, които искаше да изкрещи, заседнаха в гърлото ѝ.

— Чуй го — каза той. — Бен иска да ти обясни как работи.

Момчето почти танцуваше от гордост.

— Аз го направих! Е, поне начертах плана. Не мога да вдигам тежки неща, както знаеш.

Луси се свлече на земята, останала без въздух, и Ландър освободи леко хватката си, така че да може да диша.

— Кажи му, че е хубаво — нареди той. — Бен иска да се гордееш с него.

— Какво е това? — успя да попита Луси и Бен грейна от проявения интерес.

— Всъщност е много просто. Под тази каша има още една стъклена плоскост. Топлината от слънцето се отразява между двете. Щом се нагрее достатъчно, влагата започва да се изпарява. А ето това е най-хубавата част…

Той се приближи до края на висящата плоскост и с треперещи ръце се хвана за ръба. Тя се задвижи с метален стон, който по някакъв перверзен начин ѝ напомни за люлката, която Лин ѝ беше показала в един изоставен парк. По повърхността се търкулнаха розови капки вода и се стекоха в кофите отдолу.

— Влага?

— Да. — Бен грабна една от кофите и с величав жест я сложи пред Луси. — Човешкото тяло се състои от над осемдесет процента вода. Измислих начин да извлечем част от нея.

Луси се извърна, за да повърне. Водата, която беше изпила преди малко, излезе на пяна от устата ѝ и се смеси с пясъка на сантиметри от лицето ѝ.

— О, Боже — изхълца тя, — о, Боже, затова има толкова гаден вкус.

Бен скръсти ръце, а Ландър я вдигна и я обърна с лице към него.

— Е, не мога да отговарям за качеството — каза Бен. — Проблемът е в количеството. Преди няколко години с Нора имахме дълъг разговор за отоците и реших, че ако първо натрошим всички кости в тялото, значително ще повишим добива.

Луси изпадна в помрачение. Изрита кофата на Бен и розовата вода се плисна върху панталоните му. Той ги избърса, гледайки с отвращение разливащите се петна.

Просната по корем, Луси гледаше червената маса от тела, които някога са били човешки същества — вероятно трима мъже — и шепата вода, която се беше изляла от кофата.

— Убивате ги само за няколко капки вода! — извика тя в пясъка, а сълзите ѝ засъхваха на бузите, преди да успеят да оставят следи в мръсотията.

— Не само — възрази Бен, сложил ръце на хълбоците си. — Вярно, че не можем да ги варим достатъчно дълго, преди да започнат да гният, но после всичко отива в градината.

Луси се опита да повърне отново, но коремът ѝ беше толкова свит, че само извика от болка.

— Какво? — подсмихна се Бен. — Мислех, че обичаш домати?

На връщане в града всички мълчаха. Луси седеше на задната седалка. Недоразцъфналата още надежда за нов живот беше отскубната и увехнала. Празнината отново бе изпълнила цялото ѝ същество, а крайниците ѝ бяха толкова натежали, че се наложи Ландър да я занесе до стаята на Нора. Сестрата ѝ се усмихна и я сложи в леглото, като през цялото време ѝ обясняваше с мекия си спокоен глас, че просто не е имало друг начин.

— Сега разбираш ли защо е толкова важно да откриеш вода, мъниче?

— Не мога да я открия, ако я няма — каза Луси. — Ако жилите са пресъхнали, вината не е моя.

— Не става дума за вина. Просто трябва да знаеш в какво положение се намираме. Добавяме водата, събрана от изобретението на Бен, към остатъците от басейните и фонтаните.

— Защо не наричате нещата с истинските им имена? Вие не събирате вода. Вие чисто и просто убивате за нея и пиете… аз съм пила…

Дробовете ѝ се сгърчиха в конвулсия, кръвното ѝ налягане се повиши и пред очите ѝ заплуваха черни петна.

— Добре, стига толкова — рече строго Нора и я сложи върху възглавницата. — Разбирам резервите ти, но с времето и ти ще разбереш. И не забравяй, че ако не беше това, всички щяхме да бъдем отдавна мъртви и нямаше да има кой да ви спаси.

Луси покорно кимна.

— Добре тогава — усмихна се Нора. — Сега поспи. Сутринта може да поговорим пак.

Тя също си легна и скоро Луси чу равномерното дишане, примесено с леко похъркване, с което вече беше свикнала. Щом се убеди, че Нора е заспала, стана от леглото, облече старите си протрити дрехи и извади от раницата си двата електрошока, които Бен ѝ беше дал.

— Съжалявам, Нора — каза тя, преди да натисне бутоните, — аз всъщност те харесвах.

33.

Досега не беше излизала в коридора посред нощ. Беше толкова тъмно, че не виждаше ръката си пред лицето и се налагаше да се движи пипнешком до стените, докато стигна до стълбите. Слепите, премерени крачки ѝ се струваха безкрайни и дълбоко в нея започна да тлее панически страх, че е сбъркала посоката и сега се намира в другия край на коридора. Ако Нора се свестеше, преди да са избягали, можеше само да гадае какво ще направят Ландър и Бен. Съмняваше се, че отвратителното съоръжение в пустинята беше единственото изобретение на малкия изрод.

Тя отвори вратата на стълбището и опипа с крак пода, за да намери първото стъпало, докато ръцете ѝ бясно търсеха парапета. Накрая го намериха и се хвана за него, броейки стъпалата, докато стигна до площадката. После продължи надолу. Прозорчето на вратата на долния етаж беше очертано в сивкав цвят и Луси се озова във фоайето под пулсиращата светлина на облаците, които се гонеха пред луната.

Блъсна тичешком входната врата и хукна навън в хладния пустинен въздух, примесен с мириса на предстоящия дъжд. На запад се събираха черни облаци, очертани от сребристите лунни лъчи, а въздухът трептеше от напрежението. Задаваше се буря. Дълбоко вкоренената радост от очаквания дъжд вдъхна нова енергия на краката ѝ и Луси се затича с всички сили покрай пълните с пясък шадравани на хотела, в който сега Лин живееше заедно с Ландър и Бен.

Луси се втурна във фоайето и внезапно спря. Нямаше представа къде да я намери. Предполагаше, че Ландър и Бен обитават първия етаж, защото на по-горните би било нетърпимо горещо. Вероятно бяха настанили Лин някъде наблизо, за да я държат под око, но не можеше да тръгне да тропа наред по вратите.

— Мамка му — изруга тя под носа си и прехапа устни, взирайки се в един от прозорците.

В стъклото се удари тлъста капка дъжд и потече надолу, оставяйки следа в мръсотията. Изведнъж я осени вдъхновение. Изтича навън и се огледа за някоя развята завеса. Въпреки че нощите бяха хладни, въздухът вътре продължаваше да бъде горещ и спарен и Луси винаги спеше на отворен прозорец, жадна за свежия полъх отвън.

Надяваше се, че Лин прави същото.

Фасадата на къщата я гледаше с невиждащите си прозорци, до един със спуснати завеси. Някъде в пустинята проехтя гръмотевица и разтърси земята под краката ѝ. Паниката ѝ нарастваше, сковаваше тялото ѝ и пълзеше в конвулсии от страх по гърба ѝ. Луси изтича към задната част на хотела, но в бързането се спъна, полетя напред и неволно извика, когато дънките се скъсаха, последвани от кожата на коленете ѝ.

В небето проблесна светкавица. Тя вдигна колене към брадичката си. По скъсания деним бяха плъзнали черни нишки кръв. Очите ѝ се напълниха със сълзи от безсилие; момичето ядно ги избърса и се опита да стане. Секунди след мълнията се разнесе тътен, този път толкова силен, че хиляди стъкла задрънчаха.

Нещо помръдна и привлече погледа ѝ. Тя скочи на крака и посегна към електрошока. Само на няколко крачки от себе си видя бяла ръка, притисната в прозореца, сякаш копнееше да докосне дъждовните капки, които се стичаха по стъклото.

— Лин! — промълви Луси, но тя още не я беше видяла.

Луси се приближи, потръпвайки от болка на всяка крачка. Главата ѝ едва стигаше до перваза и се надигна на пръсти, за да докосне прозореца.

Скоро усети топлата ръка на Лин, притисната в нейната от другата страна на стъклото.

* * *

Стаята на Лин се охраняваше от един мъж, с когото Луси се поздравяваше с кимване, когато се разминаваха в града. Сега той спеше, а гърчовете, когато Луси допря електрошока до тялото му, изглеждаха особено страховити на сивкавата ивица светлина от открехнатата врата. Не беше видяла гримасите от болка на лицето на Нора, само беше чула мятането в леглото. Когато тялото на мъжа замря, Луси вдигна очи към Лин. Ненавиждаше сълзите, които се стичаха по собственото ѝ лице.

— Хм — рече Лин, — значи все пак имало полза от тези неща.

Тя беше облечена със старите си дрехи и стегнала раницата на гърба си.

— Трябва да побързаме — каза Луси, докато Лин издърпа тялото на пазача в стаята си и затвори вратата. — Приспах и Нора, но щом разберат, с нас е свършено.

— Вероятно — съгласи се Лин, — но не можем да тръгнем, без да взема пушката си. До Пясъчният град ни чакат още опасности. Няма да ги преборим с два електрошока, които скоро ще останат без батерии.

— По дяволите, Лин, трябва да тръгваме веднага! Те… — Думите заседнаха в гърлото ѝ, пресечени от спомена за червеното месо върху белия пясък. — Те пият хора. Ние сме пили хора.

Лин взе единия електрошок от Луси.

— Няма да питам какво значи това, докато не се махнем оттук — каза тя, а после добави: — Междувременно извинявай, ако боли.

— Кое? — не разбра Луси, но в следващия миг усети странна вибрация по цялото си тяло и коленете ѝ се огънаха. Тя се свлече на пода, свита на кълбо. — Какво, по дяволите…?

— Нагласих го на ниска степен, но все пак остана белег. Можеш ли да станеш?

— Мисля, че да. — Луси се надигна, подпирайки се на леглото. — Сега какво?

Лин стисна мрачно устни. Буреносните облаци обвиха луната и потопиха стаята в почти непрогледна тъмнина.

— Сега ще си взема пушката.

Двете застанаха пред вратата на Ландър. Луси се беше отпуснала върху Лин, а металните електроди бяха впити дълбоко в шията ѝ.

— Почукай — нареди Лин.

Звукът отекна злокобно в пустия коридор. Ландър отвори веднага, бездруго събуден от бурята. Ако видът на Луси, стояща на прага му като заложница посред нощ, го изненада, той с нищо не го показа. Вместо това се усмихна на Лин над рамото ѝ.

— Надявах се някоя нощ да дойдеш, но не точно по този начин.

— Искам си пушката и ключовете за една от колите — каза Лин. — Знам, че и двете се намират в стаята ти, така че ги давай по-бързо и да приключваме.

— Или…?

Електродите се забиха още по-дълбоко във врата на Луси и тя усети как по кожата ѝ се стичат капчици кръв.

— Ще я убия и окото ми няма да мигне.

Едрият мъж изгледа Лин, после — Луси. Очите му се плъзнаха надолу към ключицата ѝ, където личеше белегът от предишния електрошок.

— Ти си студена жена, Лин.

Белият чаршаф на другото легло в стаята се отметна и Бен се приближи с натежали от сън очи.

— Какво става?

Луси усети разтърсването от тока в шията си и се свлече на земята, скърцайки със зъби.

— Мътните го взели, тя наистина го направи! — стъписа се Бен.

Лин я хвана за врата и я изправи още преди Луси да може да стъпи на краката си. Момичето се олюля и се подпря на нея.

— И ще продължа да го правя, докато вече не става за нищо и всички измрете от жажда.

Ландър ги гледаше внимателно, а мозъкът му работеше значително по-бързо от този на Луси, която не можеше да стъпи на краката си.

— Всъщност не знам дали още имам нужда от нея. Бен каза, че вчера е изглеждала доста уверена в местата на флагчетата, нали, синко?

Момчето застана до него.

— Така беше — потвърди въодушевено той. — Но ако мислиш, че ще накараш татко да размисли, като ѝ пускаш ток, давай. Отдавна не съм виждал момиче да танцува.

— Слушайте — каза Лин, но в гласа ѝ вече се прокрадваше леко потреперване. — Аз не…

— ЛАНДЪР! — Писъкът на Нора отекна в коридора и след малко се появи самата тя с развят халат, напомнящ на бял призрак в непрогледния мрак. Жената тичаше, но крайниците ѝ още бяха схванати от електрошока. — Тя ми избяга!

Лин се обърна да види новата заплаха, а Луси, останала без опора, се свлече на пода. Нора се хвана за вратата, за да се спре, и впери разярен поглед в безформения силует.

Луси вдигна очи и усети как през тялото ѝ преминава друг вид електричество, който я предупреждава да стане и да избяга, но в следващия миг възрастната жена се спусна връз нея.

— Ах, ти, малка неблагодарна кучка! — крещеше Нора, докато я биеше през лицето, а от едната ѝ ноздра се стичаше кръв.

Луси се опитваше да избегне ударите, притисната до стената. С периферното си зрение видя как Лин връхлетя върху Ландър с цялата си сила и почти го събори. Двамата залитнаха заедно върху Бен и го блъснаха в стената. В стаята отекна звук от счупени зъби. Луната се показа за миг, колкото да обагри в тъмен пурпур кръвта, бликаща от устата му, и да освети изуменото му изражение, когато вдигна изцапаните пръсти пред лицето си.

Луси извади втория електрошок от колана си и го заби в торса на Нора, изблъсквайки я от себе си, преди да натисне копчето. Нора потрепна и замря, а от другата ѝ ноздра също потече кръв.

Лин изпищя, когато Ландър изви ръката ѝ зад гърба. Той натисна лицето ѝ в килима и заби коляно в гърба ѝ. Луси се спусна да вземе нейния електрошок, който беше паднал по време на схватката. Ландър не ѝ попречи.

— Мога да ѝ сторя хиляди лоши неща, дребната — каза той с окървавена уста от ритника на Лин. — И знаеш, че ще го направя.

Луси натисна копчето и от рогцата изскочи яркосиня дъга.

— Махай се от мама.

Ландър изви ръката на Лин нагоре. Тя се сгърчи, но не извика. На лицето му се изписа кървава усмивка.

— Тя не ти е майка.

— Да бе! — процеди Луси, като сграбчи Бен, който лежеше до стената, и долепи двата електрошока от двете страни на врата му. — Или ми я връщаш, или Бен е мъртъв, въпреки че няма да липсва на много хора.

— Представа си нямаш колко си права — отвърна Ландър. — Давай.

Луси усети тътена на гръмотевицата толкова ясно, колкото и яростта във вените на Бен, който стоеше коленичил пред нея и не вярваше на ушите си.

— Татко?

— Какво? Наистина ли не мислиш, че мога да направя някой по-сносен от теб? — Той посегна и докосна косата на Лин с извратена нежност, въпреки че с другата си ръка още заплашваше да счупи нейната на две. — Двамата с тази жена тук? Това е нещо, което искам да видя.

Бен скочи толкова бързо, че Луси изгуби контрол върху електрошоковете и единият едва не се изплъзна от потната ѝ ръка. Момчето се спусна бясно към Ландър. Ударът беше толкова неочакван, че баща му политна настрани и Лин успя да се измъкне. Чу се силен пукот и Бен изпищя от болка, а после Луси скочи върху двамата едновременно, допря електрошоковете в слепоочията на Ландър и ги включи. Токът прониза едновременно бащата и сина и преплетените им крайници затанцуваха.

Луси не издържа дълго и падна на земята. Стаята се изпълни с миризмата на изгоряло месо и опърлена коса, примесена с дъх на озон. В нощното небе проблесна мълния и тътенът ѝ разтърси цялата страда. Лин се довлачи до Луси и гушна главата ѝ в скута си.

— Добре ли си?

Луси кимна, допряла нежната кожа на бузата си в дънките на Лин.

— Убих ли ги?

— Ами… косата на Ландър гори, а той не прави нищо по въпроса, така че бих казала, да.

Момичето скри лицето си в сгъвката на коляното ѝ и сълзите потекоха по дънките ѝ. Цялото тяло на Луси се разтресе в конвулсии от закъснелия шок. Лин я галеше по косата и нежно вдигаше късите влажни кичури, полепнали по лицето ѝ.

— Знам, че не е лесно, мъниче — каза тя. — Но такъв е светът, в който живеем, и ако искаме да продължим да го правим, понякога ръцете ни са принудени.

— Луси? — Откъм неподвижната купчина тела долетя немощният глас на Бен.

Лин стана и помогна на Луси да се изправи. Малките ръчички на Бен се опитваха да потушат пламъците по черепа на баща му. Луси се учуди на нежността, с която го правеше, докато не забеляза, че собствените му дрехи също бяха започнали да димят и той първо бе угасил тях.

— Бен?

Тя се наведе колкото смееше, за да чуе шепота му.

— Луси, да тръгваме — рече Лин, като отвори един шкаф и извади оттам пушката си и ключове за кола. — Тук живеят и други хора и бурята ще ги събуди, ако тази дандания вече не го е направила.

Бен посегна да хване ръката ѝ и тя не я дръпна.

— Мисля, че татко счупи гърба ми.

— Време е.

Лин я хвана за раменете и я издърпа.

— Б-бен — заекна Луси, докато се отдалечаваше от умоляващите му очи и ръцете, които продължаваха да се протягат към нея. — Съжалявам, не мога.

Умолителният тон мигом се превърна в ярост, а ръцете му се свиха в юмруци и той заудря по пода.

— Вие ще ме вземете със себе си! Не можете да ме оставите така увреден!

— Бен — каза Луси от вратата, — ти си беше увреден много преди да дойда.

Той продължи да крещи подире им с всичкия въздух, който му беше останал. Безсловесният му гняв ги следваше по целия коридор заедно със звука от влачещия се торс и безполезните крака, докато напразно се мъчеше да ги настигне.

Луси вървеше след Лин към гаражите, макар още да се олюляваше. Писъците на Бен бяха изкарали и други хора от стаите им, но никой нямаше желание да се изправи срещу пушката на Лин, така че улиците бяха свободни. Луси седна с облекчение на предната седалка, хвърли раницата си отзад и се отпусна.

Лин караше бързо, а очите ѝ постоянно се стрелкаха към огледалото. Успокои се чак когато се отдалечиха достатъчно от бледите пръсти на мъртвите сгради, устремени към небето. Пустинята отново се откри пред тях, но този път пустотата ѝ изглеждаше успокояваща след цялата поквара на Лас Вегас.

— Знаеш ли къде отиваме? — попита Луси.

Лин се почукна по слепоочието.

— Всичко е тук от два щата насам.

— Добре — отвърна момичето и отпусна глава върху студения прозорец. — Вярвам ти.

Тези две малки думички изпълниха цялата кола и Лин стисна здраво волана.

— Искам да знаеш, че в живота ми има много неща, които бих искала да върна назад. Но ако трябваше да избера едно от тях, щеше да бъде Картър.

— Знам — отговори Луси със затворени очи. — Но всичко свърши. Каквото-такова.

— Може би, но за мен е важно да знаеш, че той ме помоли да го направя. Каза, че не може да понесе вината за смъртта на всички тези деца, мисълта за хората, които познаваше и които изгоряха в ямата все заради него. Не искаше да бъде сам… каза, че се надява да бъдеш щастлива, но му е много мъчно, че няма да е с него.

Луси дори не се опита да избърше сълзите, които се стичаха по лицето ѝ.

— Но не трябваше да става така. Не биваше да умира.

— Само че аз не го знаех, той — също. Ти си тази, която винаги храни надежда, Луси. Ние с него бяхме приели, че животът е несправедлив. Той умря заради това, а аз не мога да намеря думи, с които да ти опиша колко съжалявам.

— Никой от вас не е виновен — промълви Луси накрая. — Светът е трудно място.

— Така е.

Бурята най-после се разрази. От небето рукна пороен дъжд, който се лееше по предното стъкло на колата, докато пътуваха на запад.

— Все пак се радвам, че съм тук — каза Луси, докато очите ѝ се затваряха.

Последното, което чу, преди да потъне в безпаметен сън, беше въздишката на Лин:

— Господи, как ми се иска сега да имах една двайсетлитрова кофа.

Част четвърта

Океанът

34.

Сутринта Лин се опита да я накара да пие, но Луси отказа.

— Това е вода от града — каза тя, — не я искам.

Лин отпи от собственото си шише и изплакна устата си.

— Като знам какво има вътре, не мога да кажа, че е вкусна, но все е вода. — Тя връчи шишето на Луси и отвори вратата на колата. — Надявам се, че возенето не те е разглезило. Бензинът свърши.

— Ще оцелея.

Луси слезе, наслаждавайки се на измития от дъжда въздух по кожата си под хладната утринна светлина. Устните ѝ бяха пресъхнали и тя беше пийнала глътка вода, преди да се усети.

— Колко път има до Пясъчният град? — попита Луси, загледана в хоризонта.

— Няколко часа ходене в най-добрия случай.

Луси се облегна на колата.

— А какво ще правим, когато стигнем там?

— Добър въпрос и гръм да ме удари, ако знам. Така и не си отговорих, защото не вярвах, че изобщо ще стигнем.

— Калифорния — промълви Луси, вперила поглед на запад. — Изглеждаше някак невъзможно, а?

Лин сви рамене.

— Няма нужда да гледаш натам. Вече сме в Калифорния.

Луси се обърна на север.

— Калифорния. Изглеждаше някак невъзможно, а?

Лин изсумтя и я замери с шепа пясък.

Няколко часа по-късно стигнаха до поле с ветрогенератори, размахали снежнобели ръце под слънцето.

— Какво е това? — попита Луси.

— Нещо като вятърни мелници. В една ферма вкъщи имаше такава. Веднъж Стебс ме заведе да я видя. Произвеждат електричество, въпреки че онази в Охайо беше изпочупена и вече не работеше.

— Тези май работят.

— Което значи, че сме близо.

— Електричество… — каза Луси, спомнила си разказите на Вера за светлината дори след залез-слънце. — Флетчър спомена за него, но аз не повярвах.

— Може да го използват само за обезсоляващите станции. Съмнявам се, че хабят енергия за глезотии като осветление например. Не се надявай прекалено.

— Няма — обеща Луси, но не можеше да потисне вълнението в стомаха си.

Вървяха целия следобед, а духът им спадна, когато стигнаха до изоставени сгради. Въпреки обещанието си Лин щракна предпазителя на пушката, а Луси не каза нищо. Стъпките им кънтяха в опустелия квартал, пълен с ръждясали коли, които стояха тихо на алеите пред къщите.

Ноздрите на Луси уловиха нова миризма, която възбуди всичките ѝ сетива.

— Усещаш ли това?

— Мисля, че е океанът.

— Океанът — повтори Луси и вдиша соления аромат. — Да, сигурно е той.

Продължиха нататък. Сградите ставаха все повече. Лин се разтревожи и слязоха от шосето. Тръгнаха между паркингите, обрасли с трева през пукнатините в паважа, докато не стигнаха до океана. Той се надигна да посрещне Луси, а щом тя се събу, за да го усети за пръв път в живота си, веднага близна пръстите ѝ с прилива. Необятната синя шир се сливаше с небето, а слънцето чертаеше нов ален път по гладката му повърхност, който водеше право към хоризонта.

— Луси — промълви тихо Лин, — съжалявам, мъниче. Тук няма никого.

Луси не се обърна.

— Засега да, но се съмнявам, че Флетчър би ни подвел.

— Аз също, но може нещо да се е случило. Може…

— Може цял ден да си говорим какво може да е станало, но пак няма да знаем — прекъсна я Луси, заровила пръсти в мокрия пясък. — Аз тръгвам на север. Ако стигнем до Орегон, ще знаем, че нещо не е наред.

— Добре. — Лин намести раницата на гърба си. — Да вървим.

— Не веднага — спря я Луси, докато вълните заливаха краката ѝ. — Почакай малко.

Луси вървеше напред, а Лин я следваше. След няколко мили Лин стисна с пръсти ръката ѝ над лакътя и кимна напред. Луси откъсна поглед от океана и видя един мъж на плажа. След миг той също ги забеляза и им помаха за поздрав.

— Е — каза Лин под носа си, — май така се прави.

Те се приближиха към него, като за всеки случай вървяха плътно една до друга и лактите им се триеха на всяка крачка. Пушката на Лин беше на гърба ѝ и Луси забеляза как се промени изражението на мъжа, когато се приближиха достатъчно, за да види цевта, стърчаща над рамото ѝ.

— Здравейте — поздрави той. Оскъдната сива коса по темето му се вееше на вечерния бриз. — Взех ви за Бриджит и Тейлър на връщане от риболов.

Луси стоеше пред него с чувството, че устата ѝ е зашита. Останала без сили, Лин се свлече на пясъка до нея. Мъжът ги изгледа любопитно.

— А кои сте тогава?

Луси размърда устни, но от гърлото ѝ не излезе нито звук. Дарбата ѝ да открива вода изглеждаше незначителна на фона на океана. Уменията ѝ не струваха нищо в този нов свят. Тя нямаше какво да предложи в замяна на по-нормален живот. Накрая рече:

— Казвам се Луси и прекосих цялата страна, за да стигна дотук.

— Браво, Луси. Аз съм Дан — отвърна мъжът и ѝ подаде ръка.

Тя я стисна и кимна надолу, като че ли беше съвършено нормално спътничката ѝ да седи на земята.

— А това е Лин.

— Здрасти, Лин — кимна ѝ Дан, понеже тя не посегна да поеме ръката му. — Страшна пушка имаш.

— Аха.

— Трябва да кажем, че ни праща Флетчър — каза Луси. — Не знам дали това има някакво значение…

— Флетчър? — Дан плесна с ръце. — Как е дъртото копеле?

— Жив е. Срещнахме го в Небраска. Каза, че ако…

Дан сложи ръце на раменете ѝ, за да прекъсне потока от думи.

— Ти си доказала каквото е трябвало, Луси. Сега можеш да си починеш. Вече си тук. — После сложи ръка и на рамото на Лин. — Успяхте, момичета.

Водата си играеше с пръстите на Луси и отмиваше пясъка под краката ѝ, които все повече потъваха в приятната влажна маса. Бяха минали седмици, но тя още не можеше да устои на морето и му се любуваше всяка вечер пред малката къща в края на града, в която се бяха настанили двете с Лин.

Въпреки че тук имаше хиляди хора, никой не страдаше от жажда. Вятърните мелници захранваха станцията, която превръщаше морската вода в питейна и я отвеждаше по домовете. Слънчевите панели значеха електричество. Първата вечер в новия им дом Луси намери Лин в дневната с книга в ръце и сълзи по лицето.

— Виждам — каза тя вместо обяснение. — За първи път в живота си виждам, след като слънцето е залязло. Така е живяла майка ми някога.

В пясъка се чуха тихи стъпки и Лин приклекна до Луси, далеч от вълните.

— Седни — каза Луси и посочи пясъка.

Лин поклати глава.

— Не ща повече пясък по себе си.

Луси сви рамене, загледана в луната, която се издигаше над океана и образуваше бяла пътечка по вълнистата му повърхност.

— Как е възможно да не ти харесва?

Лин въздъхна и все пак седна, но направи недоволна гримаса, когато усети мокрите си панталони.

— Научих се да го мразя още като дете, мъниче. Намерих един глобус и го показах на майка си, защото реших, че съм открила нещо, което ще ни спаси. Че вече няма да се налага да живеем както досега. А тя ми каза, че от тази вода няма полза, защото е солена. „Вода, вода, отвсякъде вода, а жаден ще умре човек“.[7] Счупих проклетия глобус и се заклех, че повече никога няма да търся утеха в неща, които изглеждат твърде хубави, за да са истина.

— Само че това е истина, Лин. Тук е различно. И е хубаво.

— На теб ти харесва и това ми стига, за да повярвам, че е хубаво.

— Да ми харесва? Лин, то е нещо много повече. Трябва някой път да дойдеш с мен в станцията за обезсоляване. Когато Дан ми показа как се следи солеността, аз се почувствах така, сякаш правя нещо важно. Обеща следващия път да ме научи да чистя мембраните.

— Което, предполагам, ще бъде утре — подсмихна се Лин.

Луси продължи, сякаш не я беше чула.

— Дан каза, че когато Тейлър роди, ще се отвори редовно място за мен, с истински задължения и прочее. Трябва да чуеш звука на морската вода, когато преминава през…

— Предпочитам да слушам дъжда по собствения си покрив — прекъсна я Лин.

— Само че не можеш да разчиташ на дъжда! А океанът е винаги тук и сега можем да го използваме.

Лин стисна зъби, загледана в къдравите вълни.

— Знам това, но мама не го знаеше. Без да искам, мисля, че ако го знаеше, нейният живот щеше да бъде по-дълъг, а моят — много различен. И от това проклетото море не ми става по-симпатично.

Луси кимна. Образът на собствената ѝ мъртва майка никога не излизаше от ума ѝ.

— Разбирам.

— Как е възможно толкова да ти харесва? — попита Лин. — След като пустинята и планините, и всички други големи неща толкова те плашеха? Да седиш като малка прашинка на пясъка пред този Голиат?

Луси дълго мълча, а вълните ту заливаха пръстите ѝ, ту се отдръпваха от тях. Накрая каза:

— Знаеш ли, ти не си единствената, която може да цитира стихове.

Чух — или стори ми се тъй — че ме кори Морето:

Кажи ми, Страннико, защо тъй късно, бавно

идеш?[8]

— Ралф Уолдо Емерсън — позна веднага Лин. — Впечатлена съм.

— Недей. Това е единственото стихотворение, което прочетох при последната буря.

— Но си го запомнила. Така правят думите, които са предназначени за нас: проникват дълбоко в пукнатините на ума ни и изскачат, когато най-малко очакваме. Защо точно тези?

Луси се замисли, за да открие свои собствени думи, които ще имат вкуса на надеждата, а не страданието от пътя.

— И пустинята, и планините, и равнините сякаш се изпречваха на пътя ми, за да не ми позволят да стигна там, където е мястото ми. А това тук е спасение. Всяка капка в този океан може би е създадена, за да спаси теб или мен и всички останали в този град. Мога само да си мечтая да беше още по-голям.

— Не мисля, че океанът е по-различен от всички онези неща, мъниче. Ти си различната.

— Какво имаш предвид?

— Когато напуснахме Охайо, ти беше уплашена като зайче, подскачаше от всяка сянка и се криеше в стъпките ми. Прекосихме цялата страна, а пътем ти се превърна в жена, която може да се приближи до непознат мъж на плажа с едното си име в устата.

— Ти беше с мен.

— Ти ме водеше. По целия плаж ти вървеше пред мен. Ти искаше това място и този океан и сега те са твои.

— Но ти не можеш… това ли искаш да кажеш? — попита Луси, внезапно обзета от онзи страх, който мислеше, че отдавна е загърбила.

— Не мога… — Лин замълча, загледана в хоризонта над водата. — Луси, тук не виждам наоколо, разбираш ли? От едната страна има вода, от другата — сгради. Просто… имам чувството, че не виждам всичко както у дома.

— Не си го споменавала по пътя.

— По пътя не се чувствах така. Тогава се движехме. Ако нещо не ми харесваше, нямаше значение, защото на другия ден вече нямаше да е същото.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

Лин замълча и Луси преброи седем вълни, преди да проговори отново.

— Прибирам се у дома.

Макар да го очакваше, Луси заплака, зарови глава в шепите си и впи пръсти в косата си, сякаш ако запушеше уши, можеше да прогони думите от ума си.

— Не ми го причинявай, Лин. Не мога да го направя… аз не съм като теб!

— Не си като мен ли? — Лин разроши косата ѝ и вдигна лицето ѝ, за да я погледне в очите. — Та кой би искал да бъде като мен?

— Аз! — промълви отчаяно Луси през сълзи. — Аз, аз, аз!

Лин притисна в обятията си момичето, което отказваше да бъде жена.

— Не разбираш ли, мъниче? Ти вече намери своето място в света и обичаш всяка секунда от живота си тук. Хората тук са изпълнени с надежда и живот също като теб. Не е като в онзи град, където се хранеха с мъртвите. Тези хора са живи, защото обичат живота.

— А на теб това не ти ли харесва? Как е възможно?

— О, не ме разбирай погрешно, аз дори им завиждам с цялото си същество. Но съм научила някои сурови уроци твърде отдавна и сега не мога да се отърся от тях. Харесва ми или не, аз съм свикнала да се чувствам отговорна за другите, а ти вече нямаш нужда от мен. У дома обаче може би още има хора, на които съм необходима. Последния път, като видях Стебс, пръстът му не стоеше много уверено на спусъка.

— Аз се нуждая от теб, Лин! — извика Луси и се вкопчи в нея. Зарови лице в шията ѝ и призна: — Аз съм като мама. Нуждая се от другите хора и най-много от теб.

Лин отдръпна лицето ѝ от своето и я погледна под лунните лъчи.

— Ти не си като мен, дете. Не си като мен, не си като майка си. Ти си Луси, моето мъниче, а това изобщо не е малко.

А Луси плачеше ли, плачеше заедно с прилива и солените ѝ сълзи правеха океана още по-голям.

Епилог

Лин изчака до пролетта. Близо година след като напуснаха Охайо, тя застана в края на града, стиснала юздите на коня, който един фермер ѝ подари в знак на благодарност — беше застреляла планинския лъв, който крадеше овцете му. Пушката беше преметната на гърба ѝ, а в раницата ѝ имаше карта с множество следи от моливи и достатъчно шишета с вода, за да измине немалко път, преди да се наложи да ги напълни отново.

Луси стоеше до нея с ясни очи, но по лицето ѝ личаха засъхнали следи от сълзи.

— Сигурна ли си? — попита тя, макар да се виждаше, че Лин копнее да се прибере у дома с всяка фибра на тялото си.

— Знаеш, че съм — отвърна Лин и я прегърна. — Не гледай толкова тъжно. Дан ми начерта маршрут, който първо слиза на юг, а после свива на изток. Каза, че така няма да се качвам нависоко и да рискувам пак да ми изтече кръвта през носа. — Тя се метна на седлото и се покашля. — Не знам какво друго да кажа. Готова съм, но като те оставя, в сърцето ми ще зейне дупка с формата на Луси. И никой няма да може да я запълни.

— Знам — отвърна момичето и протегна ръка към нейната. — Но аз ще се оправя. Стебс и Вера трябва да знаят, че сме успели. Кажи… — Луси преглътна, защото си беше обещала, че повече няма да плаче. — Кажи на баба, че я обичам и съм щастлива.

Лин въздъхна.

— Тази загриженост за хората е за птиците. Особено ако живеят толкова далеч един от друг.

Луси избърса очите си.

— Какво да кажа на Флетчър, ако намине оттук?

Лин сви рамене.

— Той знае къде е Охайо.

— Като си спомня как те гледаше, няма да се учудя, ако случайно те срещне по пътя, преди да си стигнала.

— С моя късмет първо ще срещна жена му.

Луси се усмихна и поклати глава.

— Печена жена си ти, Лин.

Лин се наведе и я погали по яркорусата главица.

— И ти си печена жена, Луси.

После пришпори коня си и изчезна сред облак от прах, впускайки се в път, който с радост щеше да измине отново, щом в края му я чакаше нейното езеро. Слънцето се издигна високо в небето, за да сгрее лицето на Луси и да заблести по океана с милиони точици от светлина.

Благодарности

Много по-лесно е да се напише роман, отколкото благодарностите към него, защото последните почиват предимно на факти, а това не е силната ми страна. Все пак ще опитам.

Преди всичко благодаря на агента си, Адриан Ранта, без когото литературните ми попълзновения щяха още да се търкалят в праха вместо в сърцата и умовете на читателите. По същата причина сърдечно благодаря и на редактора си, Сара Шъмуей, която ми позволи да бъда инстинктивен писател и не се сърдеше, когато отговарях на сериозните ѝ имейли с картинки от „Междузвездни войни“. Благодаря на всички от HarperCollins в Katherine Tegen Books — истински любители на книгите, поддръжници на писателите и защитници на литературното слово.

Писателите имат нужда от други писатели, които са едновременно техни приятели и слушатели. Първото ми турне беше удивително и мога само да се надявам и занапред да бъда заобиколена от такива забележителни жени като Рей Карсън, Мишел Ганьон, Мадлин Ру, Шери Томас и Амелия Кахани. „Клас 2к13“ си остана сплотена група и аз искам изрично да благодаря на своите сподвижници от Средния запад Кели Барсън, Джефри Джирард, Демитрия Лунета, Дженифър Макгауън и Кейт Кариъс Куин, които се грижат за живеца ѝ и ме карат да си мисля, че може би не съм луда, пък ако съм, поне си имам добра компания.

Човек не може да хвърли карфица в Охайо, без да уцели някой начинаещ писател. Искам да благодаря специално на Лиз Коули за подкрепата, насърчението и хубавите разговори по пътя.

Да не забравя и хората, които се сблъскват с мен всеки ден, търпят омразата ми към телефонните разговори и дори ме понасят, когато вдигам слушалката със сопнато „КАКВО?!“ Благодаря за подкрепата на семейството ми и най-вече на майка ми, която още се надява, че някой ден ще напиша весела книга за котки. Ще видим.

Бележки под линия

1

По, Е. А. На Ани. Прев. Е. Панчева. В: По, Е. А. Страната на сънищата. Златорогъ, 1996. — Бел.прев.

2

Хилда Дулитъл, „Градове“ — Бел.прев.

3

Recovery (англ.) — съвземане, възстановяване. — Бел.прев.

4

Уолт Уитман, „Песен за мен“. — Бел.прев.

5

Т. С. Елиът, Пуста земя. Прев. Г. Рупчев. — Бел.прев.

6

Т. С. Елиът, Пуста земя. Прев. Г. Рупчев. — Бел.прев.

7

Колридж, С. Балада за стария моряк. Прев. Ат. Далчев, Ал. Муратов. В: Западноевропейски поети романтици, Отечество, 1988 г. — Бел.прев.

8

Р. У. Емерсън, Морски бряг. — Бел.прев.

Content

Минди Макгинис
В шепа прах
Нито капка вода #2

Част първа Езерото

1.

2.

3.

4.

5.

Част втора Пътят

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

Част трета Градът

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

Част четвърта Океанът

34.

Епилог

Благодарности

Бележки под линия