Furnivall Kate

Dragulj Sankt Peterburga

Naslov izvornika

The Jevel of St Petersburg

Copyright © Kate Furnivall, 2010

Sadržaj

U užem izboru za RNA Pure Passion Award za najbolji povijesni roman i najbolji ljubavni roman godine!

Nakon Ruske konkubine i Konkubinine tajne priča o „Djevojci lisici“ Lidiji Ivanovoj, kojom je Kate Furnivall osvojila hrvatsku i svjetsku publiku vraća se na početak - točnije, u doba kad je Lidijina majka, mlada pijanistica Valentina, svojom ljepotom i talentom osvajala plemstvo Sankt Peterburga.

Godina je 1910. i svijet se petrogradskom plemstvu još čini sigurnim mjestom, toliko da ljubav koja se razvija između ruske ljepotice i danskog inženjera Jensa Friisa može izazvati sablazan. U romansi s Friisom Valentina upoznaje strast kakvu dotad nije osjetila, a kad je roditelji požele udati za ruskog grofa, ona će učiniti sve da bi izborila pravo na slobodu i ljubav po vlastitu izboru. Uskoro, međutim, crveni vihor zahvatit će Rusiju, a car, Duma i boljševici natjerat će Valentinu da izabere stranu. Taj izbor život će joj promijeniti zauvijek.

Napet, elegantan i snažan roman o ljubavi rastrganoj ratom.

Library Journal

Savršeno štivo za odmor.

Marie Claire

Fantastično, ambiciozno, zanosno.

Kate Mosse

Za Carole i Wendy,

s ljubavlju

Zahvale

Duboko sam zahvalna Jo Dickinson koja mi je, uz vlastite porođajne muke i rodiljski dopust, strpljenjem i pronicavošću pomagala tijekom porođajnih muka pri nastanku ovoga romana, te cijelom njezinu timu u izdavačkoj kući Little Brown, a pogotovo Caroline Hogg koja je vrlo vješto uskočila. Posebna hvala i Emmi Stonex na tankoćutnosti i zadivljujućoj vještini dotjerivanja rukopisa.

Od srca hvala mojoj izvrsnoj agentici Teresi Chris na njezinu pouzdanom i uvijek pronicavom vodstvu. Zahvalna sam također Eleni Shifrini na svesrdnoj pomoći pri istraživanju i ruskom jeziku te Susan Clark na savjetima vezanima za glazbu. Marian Churchward duboko me je zadužila time što je moje škrabotine pretvorila u čitljiv rukopis i što je sa mnom dijelila kekse s čokoladom. Jednako tako, kao i uvijek, od srca hvala mojim prijateljima iz Brixhama što su me slušali kako jadikujem i pritom mi nalijevali čaše merlota.

Golema hvala mojem suprugu Normanu na bodrenju i razumijevanju, a pogotovo na zgodnim idejama.

1

Tesovo, Rusija

Lipanj 1910.

Valentina Ivanova nije kanila umrijeti. Ne ovdje. Ne sada. Ne ovako. Prljavih stopala i zamršene kose, a tek je počela živjeti. U mutnom zelenom polumraku šume pogledala si je prste i iznenadila se što su tako mirni. U sebi je drhtala.

Oduvijek je više pozornosti obraćala na prste nego na lica jer su oni odavali mnogo više. Ljudi znaju kontrolirati izraz lica. Na ruke zaboravljaju. Njezine su pak bile sitne, premda snažne i gipke zahvaljujući tolikim satima sviranja glasovira — no kakve sad koristi od toga? Prvi put shvatila je kako stvarna opasnost utječe na ljudski um kad joj se od straha sledio mozak.

Mogla bi potrčati. A mogla bi se i skriti. Ili bi pak mogla ostati na mjestu, prilijepljena za deblo breze, i pustiti da je pronađu.

Tamne prilike nečujno su se prikradale između stabala, zaklonjene mračnim prostranstvom šume što ju je okruživala. Trenutačno ih nije mogla ni vidjeti ni čuti, no znala je da su ondje. Činilo se da iščezavaju poput kornjaša ispod kore drveća, nevidljivi i bez traga, no svaki put kad bi naglo okrenula glavu u jednu ili drugu stranu, krajičkom oka spazila bi ih kako se kreću. Osjetila bi ih u strujanju zraka, rijetka i tajnovitog. Ili u drugačijem lomu svjetla na šumskom tlu u sumrak.

Tko su ti ljudi? Nosili su puške, no nisu izgledali kao lovci. Kakvi lovci nose crne kukuljice? Kakvi lovci imaju krinke s uskim prorezima za oči i nepravilno izrezanim otvorom za usta?

Protrnula je. Nije bila spremna umrijeti.

Stopala su joj bila bosa. Cipele je izula i odbacila nakon dugog galopa uz padinu brežuljka i kroz polja. Kad se išuljala iz kreveta, nebo je još bilo mračno. Nije ponijela ni ukosnice i kopče, ni rukavice i šešir, ukrase za koje je njezina majka tvrdila da ih mlada dama mora nositi u svakom trenutku provedenom izvan kuće. Navršivši sedamnaestu bila je dovoljno stara da sama odlučuje. Stoga je preko glave navukla laganu haljinu bez rukava, iskrala se iz kuće, osedlala Dašu i došla ovamo, na svoje omiljeno mjesto na očevu seoskom imanju. Uronila je u mračni rub šume odakle je obožavala promatrati kako zora rudi nad Tesovom.

Bosi su joj prsti uživali u dodiru crne zemlje, vlažne poput sirupa. Vjetar joj je mrsio dugu tamnu kosu šibajući joj obraze i omotao je oko vrata. Ovdje je osjećala slobodu koja bi u njoj odriješila nešto što je bilo odveć čvrsto sapeto. Tako bi se osjećala svaki put kad bi obitelj napustila Sankt Peterburg i došla u Tesovo gdje bi provodili lijene ljetne mjesece i duge bijele noći kad sunce gotovo uopće nije ni zalazilo za obzor.

Sve dok nije ugledala puške.

I muškarce pod kukuljicama. Odjevene u crno kako se prikradaju kroz sjenoviti svijet šume. U dnu leđa nakupio joj se znoj dok im je izmicala skrivajući se iza stabla. Čula je samo mrmorenje prigušenih glasova te je neko vrijeme čekala, nadajući se da će otići. No tek kad je rumena zora povukla crtu nalik na krvavi trag između stabala, muškarci su se najednom razdvojili, potpuno iščeznuvši, te Valentina osjeti kako joj srce bubnja od straha. Šapat? Je li to čula šapat iza leđa? Okrene se. Zagledala se u sjene, no nije nikoga vidjela. Već sljedećeg trenutka pred njom zatreperi neka prilika. Tamna i brza, strugnuvši ustranu. Još jedna ravno naprijed. Opkoljavali su je. Koliko njih? Utonula je u gustu maglu što se dizala s tla i stala se četveronoške probijati kroz gustu šikaru. Tanki sivi pramenovi magle ovijali su joj se oko gležnjeva, a grane joj posezale za licem, no nije se zaustavljala sve dok se umalo nije sudarila s nogama što su slijedile trag neke životinje ispred nje. Sledila se. Jedva da je disala u svom lisnatom skloništu od paprati. Noge su joj zastale, a ona je prestravljeno prikovala pogled za suknenu zakrpu koja joj je bila loše zašivena na hlačama kod koljena, te potom krenula dalje. Izmaknula se ulijevo i odšuljala se dalje. Kad bi uspjela doći do ruba šume gdje je privezala konja, mogla bi...

Udarac je došao iz vedra neba. Oborio ju je na leđa. Ležala je izvaljena na vlažnoj zemlji posežući za rukom koja joj je ščepala rame i zarivši zube u njezino zapešće. Zubima je okrhnula kost, no zagrizla je još jače te je osjetila okus krvi. Ruka odjednom uz psovku popusti stisak te Valentina skoči na noge, no teška je ruka svom snagom udari po čeljusti, odbacivši je licem u stablo.

“Ovdje je!” viknuo je dubok glas.

Valentina pokuša potrčati. Vrtjelo joj se u glavi, no opazila je da joj se sprema i druga pljuska pa je čučnula. Čula je kako je napadačev dlan škljocnuo kad je tresnuo o deblo i njegov gnjevni urlik. Osovila se na noge i krenula, no zemlja joj je izmicala pod nogama. Ljuljala se pod njom, stapajući se sa sivom izmaglicom i zaplamtjevši svaki put kad bi je presjekla zraka sunca.

“Zaustavite je!”

“Sranje! Dermo! Upucaj je!”

Upucaj?

Zveket olova u cijevi puške rasparao joj je um. Zamaknula je za stablo i primijetila kako joj ruke nekontrolirano drhte na kori debla što se ljuštila.

“Čekajte!” doviknula je.

Tišina. Zvuk tijela što se probijaju kroz šumu utihnuo je.

“Čekajte!” ponovo dovikne.

“Izađi tako da te možemo vidjeti.”

“Nećete pucati?”

Netko joj se nasmijao ljutitim glasom. “Nećemo pucati.”

Još uvijek nisu zapucali na nju. Možda nisu smjeli riskirati s bukom hitaca — na selu se zvuk pronosi daleko. Pokušala je progutati, no grlo joj je bilo suho. Ovi se muškarci ne igraju. Što god da su radili, omela ih je u poslu te je nisu kanili samo tako pustiti. Morat će razgovarati s njima.

“Požuri! Bistro!” doviknuo je ljutiti glas.

Valentini je zastalo srce u grudima kad je izašla iz zaklona iza stabla.

Bila su petorica. Pet muškaraca, pet pušaka. Samo je jedan, najviši stasom, pušku nosio nehajno ovješenu preko ramena, kao da je ne kani upotrebljavati. U crno zakrabuljena lica bezizražajno su piljila u nju, a njoj se od pogleda na njih ježila koža.

Nisu je ustrijelili. I to je nešto.

“To je samo djevojka”, podrugljivo će jedan.

“No brza je kao zec.”

Trojica su joj prišla bliže. Napela se i podignula na prste, spremna da potrči.

“Čemu takav jarosni izraz, djevojčice, mi samo...”

“Mičite se od mene.”

“Nema potrebe za neprijateljstvom.”

“Neovlašteno ste stupili na posjed mojega oca”, reče Valentina. Glas joj je zvučao kao da nije njezin.

“Ruska zemlja”, zarežala je jedna kukuljica, “pripada ruskome narodu. Vi ste je nama oteli.”

Čort!1 Revolucionari. Ta joj je riječ počela bujati u glavi, istisnuvši sve druge misli. Salonima Sankt Peterburga kružile su priče o ovakvim ljudima i o tome da kane preuzeti vlast u Rusiji i posmicati sve pripadnike vladajućeg staleža. Ona će biti samo početak.

“Što radite ovdje?” upitala je.

Muškarac najbliže njoj pohotno se zasmijulji.

“Uživamo u pogledu.”

Osjetila je kako su joj se obrazi zarumenjeli. Tanka haljina od muslina prilijepila joj se za tijelo od znoja i raskvašenog lišća koje je uprljalo tkaninu. Ruke je prekrižila ispred sebe kao da se brani, zatresavši pritom kosom ne bi li je sklonila s lica, u znak prkosa. Trojica muškaraca prijeteći su joj se približila, a jedan je stao iza nje kako bi joj presjekao put krene li bježati. Stjerali su je u klopku. Oprezno je disala. Nije im mogla vidjeti lica pod crnim kukuljicama, no po okretnosti njihovih mršavih udova i gorljivosti u njihovim glasovima mogla je zaključiti da su mladi. Druga dvojica izgledala su nešto starije, krupnije građe, te su se držali podalje na čistini između stabala, potiho žamoreći među sobom.

Zbog krinki nije mogla razabrati gledaju li je ili ne, no onaj viši očito im je zapovijedao.

Zbog čega su došli u Tesovo? Što su naumili učiniti? Morala je pobjeći, upozoriti oca. No dva mlađa muškarca počela su se naguravati, otimajući se oko plijena poput hijena.

“Tko ste vi?” upitala je ne bi li im odvratila pozornost.

“Mi smo istinski glas Rusije.”

“Ako je tako, vaše bi glasove trebali čuti ljudi u Dumi, našem saboru, a ne ja na šumskom proplanku. Kakva korist od toga?”

“Pada mi na pamet jedna korist”, odgovorio je najzdepastiji od trojice. Vrškom puške dodirnuo joj je dojku. Ona je žustro odgurne ustranu. “Zemlju možete zaposjesti”, procijedi, “no nemojte misliti da možete i mene.”

Dvojica njegovih drugova grohotom se nasmijaše, a on istrgne remen iz pojasa i jedan njegov kraj omota oko šake, prijeteće mašući kopčom.

“Kujo! Suka!”

Valentini srce skoči u grlo. Osjetila je vonj njegove srdžbe, jedak na svježem jutarnjem zraku.

“Molim vas.” Obrati se visokome muškarcu među stablima. Odlikovao se mirnoćom koja ju je strašila čak i više od rastresene energije njegovih ljudi. “Molim vas”, reče, “obuzdajte ih.”

Muškarac se zagleda u nju ispod tamnih nabora kukuljice, polako odmahne glavom i zaputi se u šumu. Na trenutak ju je obuzela panika pa je čvrsto stisnula šake kako ne bi drhtale. No činilo se da je otišao izdati zapovijed budući da je muškarac s kojim je ranije razgovarao najednom uperio prst prema onome koji je stajao iza nje.

“Ti”, reče, “pozabavi se njome. Ostali, za mnom.”

Pozabavi se njome.

Bili su dobro obučeni, toliko im mora priznati. Onaj ljutiti s remenom u ruci smjesta se udaljio bez riječi, a drugi za njim. Muškarac koji je jedini ostao iza nje odlučno prebaci pušku u drugu ruku i stane se premještati s noge na nogu na vlažnom tlu, obuven u ručno izrađene čizme.

“Sjedni”, naredi.

Valentina se premišljala.

“Sjedni”, ponovi on, “ili ću te natjerati na to.”

Valentina sjedne.

Prošlo je sat vremena, možda i više. Valentina je izgubila pojam o vremenu. Udovi su je boljeli, a u glavi joj je bubnjalo. Svaki put kad bi se pokušala pomaknuti ili prozboriti, njezin bi stražar ispustio zvuk gnušanja i udario je metalnim vrhom puške u onaj dio tijela u koji mu se u tom trenutku prohtjelo: rebra, rame, ruku. Najgore je bilo u zatiljak.

No nije ju ustrijelio. Očajnički se držala tog blijedog tračka nade.

Što su radili ostali? To joj je pitanje odzvanjalo u glavi, parajući joj misli u tisuću odgovora.

Možda su lopovi. Toliko se žestoko molila da su tu kako bi opljačkali kuću njezina oca da se gotovo uvjerila da je to istina. Da su došli ukrasti stare slike, zlatne kipove, istočnjačke rezbarije, majčine dragulje. Već je bilo takvih pokušaja pa zašto ne bi opet? No kakvi to lopovi čekaju svjetlo dana? Kakvi su to lopovi dovoljno glupi da opljačkaju kuću kad sluge već ustanu i prihvate se posla?

Privukla je koljena prsima, prislonila na njih bradu te zauzvrat dobila oštar ubod puškom u kralježnicu. Petama je privukla kamen s poda tako da joj bude nadohvat ruke.

Rukama je obujmila potkoljenice, drhteći na povjetarcu što je rastjerivao maglu. Nije bilo toliko hladno koliko je bila uplašena: uplašena za roditelje i sestru Katju koji će otprilike sada ustati iz kreveta, sasvim nesvjesni crnih kukuljica što se šuljaju Tesovom. Katja je imala samo trinaest godina, plavokosa vjetropirka puna energije koja će u skokovima uletjeti u Valentininu sobu preklinjući je da nakon doručka odu zaplivati u potoku tog prvog jutra u Tesovu. Majka se ujutro najradije zadržavala u svojoj sobi, no ocu je bilo jako važno da se za doručak svi okupe u isto vrijeme. Zacijelo će našušuriti brkove i ljutito pogledavati na džepni sat jer njegova starija kći kasni.

Tata, oprezno.

“Jeste li vi boljševici?” najednom upita, spremajući se na udarac.

Uslijedio je. U vrat. Čula je kako se nešto zdrobilo.

“Jeste li?” ponovo upita. Da se barem mogla okrenuti i pogledati ga u zakukuljeno lice.

“Zaveži.”

Drugi je udarac bio snažniji, no barem je progovorio. Tada mu je prvi put čula glas otkako joj je naredio da sjedne. Nije bila sigurna na kolikoj udaljenosti čuči iza nje, tiho poput pauka, osim što je bilo jasno da ih ne dijeli više od duljine puške. Toliko je dugo bila krotka da mu je do sada već mogla popustiti pozornost. No ako je u krivu... O tome nije htjela ni razmišljati. Morala ga je namamiti bliže, nadohvat ruke.

“Znaš li tko mi je otac?”

Puška joj je doletjela u čeljust, umalo joj izbivši glavu s vrata. “Dakako da znam, dovraga. Misliš li da smo mi neki neuki seljani?”

“On je ministar Filip Ivanov. Pouzdani savjetnik u vladi cara Nikolaja. Mogao bi pomoći tebi i tvojim prijateljima da...”

Ovaj joj je put zario vrh puške u zatiljak, silom joj naginjući glavu prema naprijed dok joj se lice nije priljubilo uz koljena.

“Vašem je soju odzvonilo”, prosiktao je. Mogla je osjetiti vrelinu njegova daha na masnici na vratu. “Sravnit ćemo vas gadove sa zemljom koju ste nam ukrali. Dosta nam je toga da nas gazite i izgladnjujete dok punite ta svoja pohlepna usta kavijarom. Tvoj je otac prokleti tiranin i platit će za...”

Valentina u ruci stisne kamen skriven ispod suknje. Silovitim okretom izvije se i svom ga snagom zabije u lice ispod kukuljice. Nešto se slomilo. Muškarac vrisne — visok urlik nalik na glasanje lisice. No bila je prebrza, pobjegavši prije no što je stigao povući obarač. Jurila je saginjući se, izmičući ispod grana i uranjajući u mrak najtamnijih sjena dok je njegov jauk lebdio za njom. Čula ga je kako juri kroz šikaru nakon čega su odjeknula dva hica, no oba su prozujala mimo nje, pokosivši lišće i lomeći grančice dok je ona bježala sve dalje.

Na petama je kliznula niz obronak, očajnički želeći pronaći rijeku. Ona će joj pokazati put iz šume. Skretala je i mijenjala smjer sve dok nije bila sigurna da je umaknula svojem progonitelju, a onda je zastala i osluhnula. Isprva nije čula ništa osim udaranja vlastitog bila u ušima, no postupno je do nje dopro još jedan zvuk: tiho ali nepogrešivo žuborenje vode preko stijena. Preplavio ju je osjećaj olakšanja, no potom očajna osjeti kako je koljena izdaju. Zapanjila se shvativši da uspravnih leđa sjedi na vlažnoj zemlji, uplašena i slaba poput mačića. Drhtureći, prisilila se da ustane. Morala je upozoriti oca.

Nakon toga počela se kretati sigurnijim korakom. Nije joj trebalo mnogo da pronađe rijeku i zaputi se uskom stazom Što se protezala duž njezine obale. U glavi su joj se sudarale nepovezane misli. Ako su ovi muškarci u kukuljicama revolucionari, što su naumili učiniti? Skrivaju li se samo u šumi u Tesovu ili su ovamo došli s namjerom? Tko im je meta? Odgovor na to posljednje pitanje nije bilo teško odgonetnuti. Žrtva nije mogao biti nitko drugi nego otac. Čvrsto je stisnula usne nastojeći zatomiti gnjevan urlik što je hučao u njoj. Korak joj se nanovo ubrzao, krivudajući ispod granja koje se nadvijalo nad njom.

Uto se začuo zvuk koji ju je potresao od glave do pete. Smjesta ga je prepoznala: pljuskanje konjskih kopita kroz vodu. Netko se približavao uzvodno. Ovdje je rijeka bila plitka, srebrnasti žuboreći potočić kroz stjenovito korito, a jutarnje se sunce praćakalo u virovima odbijajući se natrag prema stablima. Čučnula je sklupčavši se iza grma, a koža joj se zategnula preko obraza kao da se nekim čudom stisnula tijekom posljednjih nekoliko sati.

“Lave Popkove!”

Krupni muškarac na ružnom, krivonogom konju naglo se okrene začuvši njezin glas. “Gospođice Valentina!” Za sobom je vodio njezinu kobilu Dašu.

Izraz na njegovu licu ispod gustih crnih kovrča iznenadio ju je. Odražavao je šok. Zar je toliko loše izgledala? Lav Popkov bio je mladi Kozak koji je rijetko govorio, a još rjeđe pokazivao osjećaje. Bio je četiri godine stariji od nje, sin glavnog konjušara njezina oca, i doimao se kao da ima vremena i interesa samo za četveronožno društvo. Skočio je iz sedla i u visokim čizmama stao grabiti kroz plićak. Nadvio se nad nju hvatajući je za nadlakticu. Iznenadilo ju je što je dodiruje — bio je tek sluga — no bila mu je odveć zahvalna što joj je doveo konja da bi se bunila.

“Čuo sam hice”, zabrundao je.

“U šumi su neki muškarci s puškama.” Zadihano je izgovorila. “Brzo, moramo upozoriti mojega oca.”

Nije postavljao pitanja — nije bio ta vrsta osobe. Pogledom je pretražio šumu, a potom je podignuo na njezina konja.

“Što te je nagnalo da dođeš ovamo?” upitala je odriješivši Dašine uzde.

Popkov slegne golemim ramenima, mišićima zatežući zamašćenu kožnatu tuniku. “Gospođica Katja krenula vas je tražiti.

Vidio sam da vam konj nije u konjušnici”, rukom je nježno pogladio životinju po leđima, “pa sam krenuo za njim. Našao sam ga privezanog.” Dok joj je pružao uzde, crne su mu oči bile uprte u njezine. “Jeste li dovoljno dobro da jašete?”

“Dakako.”

“Ne izgledate dobro.”

Dodirnula se po obrazu, opipavši krv i ugledavši grimizan trag koji joj se cijedio niz prste. “Mogu jahati.”

“Samo polako. Stopala vam izgledaju loše.”

Prihvatila je uzde okrenuvši Dašinu glavu na drugu stranu. “Hvala ti, Lave. Spasibo.” Žustro je podbola konja u kas te pojurila na njemu niz rijeku.

Jahala je kroz šumu, a Lav Popkov i njegova krupna životinja slijedili su je u stopu. Na jednom im je mjestu deblo prepriječilo put, no Valentina nije tratila vrijeme pokušavajući ga zaobići. Iza leđa je začula uzrujan povik, no nije se zaustavila, natjeravši Dašu u skok. Konj ju je glatko preskočio te naglo skrenuo ustranu ne bi li izbjegao korijenje što je stršalo iz crne zemlje kao zamka za neoprezne.

Iz ruba šume izbila je na čistinu u miran, suncem okupan sneni krajolik nalik na prekrivač zelene i zlatne boje, prošaran poljima, voćnjacima i pašnjacima što su se lijeno protezali pred njom. Došlo joj je da usklikne od olakšanja. Ništa se nije promijenilo. Sve je bilo na sigurnom. Na vrhu padine zauzdala je konja kako bi došao do daha. Iz šumske se noćne more iskoprcala i vratila u stvarni svijet — svijet u kojemu je zrak mirisao na jabuke u cvatu, a Palača Ivanov ležala na udaljenosti nešto manjoj od kilometra usred imanja, velika i spokojna poput mačka boje meda što drijema ispred ognjišta. Od tog joj je prizora srce počelo brže kucati te je, kao i Daša, slobodnije disala. Skratila je uzde, jedva čekajući da nastavi jahati.

“Ono je bio opasan skok. Izlažete se pogibelji.”

Pogledala je udesno. Obris mladog Kozaka i njegova konja ocrtavao se na suncu, čvrst kao stijena.

“To je bio najbrži put”, primijeti Valentina.

“Već ste ozlijeđeni.”

“Uspjela sam.”

Odmahnuo je glavom. “Jesu li vas ikad izbičevali?” upitao je.

“Molim?”

“Ono je bio zahtjevan skok. Da ste pali s konja, vaš bi me otac dao izbičevati korbačem.”

Valentina je zinula. Korbač je bio bič od sirove goveđe kože na kojemu su često znale biti i metalne kukice, i premda se u Rusiji prestao upotrebljavati, i dalje je ponekad služio za provođenje stege. Jedan takav visio je namotan poput usnule zmije na zidu radionice njezina oca. Na trenutak su se zagledali jedno u drugo, a njoj se najednom učini da je sunce ugasnulo. Kako li je živjeti u svakodnevnom strahu od biča? Lavove crte lica bijahu grube i mrke, već izbrazdane unatoč mladosti, kao da u njegovu životu nije bilo mnogo razloga za osmijeh. Osjetila se posramljeno i smeteno.

“Žao mi je”, reče.

On zagunđa.

Valentina je prva odvratila pogled. Pogladila je Dašu po pahuljastim ušima, a potom coknula kako bi je potaknula na galop niz travnatu padinu. Pluća su joj se nadula od zraka koji joj je mrsio duge vlasi kose, a jedan joj je stremen umalo ispao s bosog stopala. Nagnula se naprijed priljubivši se uz Dašina leđa, tjerajući je na još brži korak.

Nisu prešli ni pola puta niz obronak kad je tišinu razbio prasak eksplozije. Jedan kraj kuće zatresao se i kao da je poskočio prije nego što ga je progutao siv oblak dima. Valentina je vrisnula.

2

Njet! Ne! Riječ je odzvanjala u Valentininoj glavi sve dok u njoj više nije bilo mjesta za druge riječi. Njet! Nema mjesta za riječi kao što su krv i bol. Nema mjesta smrti.

Konji su im se klizeći zaustavili na šljunčanoj stazi ispred kuće, a Valentina je skočila iz sedla. Posvuda buka. Ljudi izbezumljeni. Sluge trče, viču, plaču. Panika se premješta s lica na lice, opteretivši i zasitivši zrak. Osjećao se smrad dima, a pod nogama smrskano staklo. Konji bez jahača bježali su iz konjušnica, uzrujani i preplašeni. Neprestano se čula riječ bomba.

“Tata!” vrisnula je.

Radna soba njezina oca. Nalazila se na onom kraju odakle je sukljao dim pohlepno gutajući kuću. Kad bi bio u Tesovu, njezin bi otac svakog jutra, kad bi pročitao novine za doručkom, odlazio u radnu sobu gdje bi pisao državna pisma. Srce joj se uzlupalo kad je poletjela prema urušenom krilu zgrade, no nakon samo dva koraka nešto ju je povuklo natrag i zaustavilo. Ruka debljine sidrenog lanca zgrabila ju je za zapešće.

“Lave”, vrisnula je, “pusti me!”

“Njet.”

“Moram vidjeti je li tata...”

“Njet. Nije sigurno.”

Prljave je nokte zario duboko u njezinu bijelu kožu, dok je drugom rukom pridržavao uzde dvaju konja. Daša se divlje propinjala, propinjala, šireći nozdrve, dok je Lavov ružni konj samo stajao uprijevši znatiželjne smeđe oči u Popkova.

Prestala se otimati, ispravivši se. “Lave Popkove, naređujem ti da me pustiš.”

Zagledao se u njezino zapovjedno lice. “Ili ćete što? Dati me bičevati?”

U tom trenutku Valentina krajičkom oka spazi očeva leđa — prepoznala je njegov mornarički kaput — kako posrće obavijen gustim zastorom prašine.

“Tata!” nanovo poviče.

No prije nego što je uspjela natjerati Popkova da je pusti, lik muškarca pocrnjela od čađe izronio je iz dima, pokušavajući doći do zraka. U naručju mu je ležalo nešto što je nalikovalo na slomljenu lutku, a glava mu je bila pognuta nad skršenim tijelom čije su čađave noge beživotno visjele. Muškarac je urlao, no Valentinine ga uši iz nekog razloga nisu čule — nije mogla razabrati što govori. Muškarac priđe bliže te se Valentina zaprepasti shvativši da joj je to otac, obavijen čahurom crne prašine što mu je prekrila kožu, brkove i odjeću.

“Tata!” vrisne.

Tek ju je tada Kozak pustio. Dok je posrćući trčala prema ocu, pogled joj padne na stopalo prilike u očevu naručju. Na njemu je bila jedna crvena cipela, koju je sestri pomogla odabrati u trgovini na Aveniji Nevski. Sve ostalo bilo je crno kao i otac — njezine noge, haljina, lice, pa čak i kosa, izuzev jednog zalutalog pramena koji je ostao plav. No prošaran grimiznom bojom.

“Katja..

Valentina pokuša izviknuti sestrino ime ne bi li je natjerala da otvori svoje plave oči, uspravi se i nasmije kao da je sve to samo igra. No ta riječ nije zaživjela. Zamrla joj je na usnama.

“Katja!”

Otac je urlao na sluge. “Jurite po liječnika! Zaboga, smjesta ga dovedite. Ne zanima me što...”

Glas mu se produbio i kao da je prepuknuo. Valentina je stajala uz njega smrznuta lica, a kad je pružila ruku kako bi dotaknula slomljenu lutku, otac se naglo okrenuo u drugu stranu.

“Ne diraj je.”

“Ali ja...”

“Ne diraj je. Ti si joj ovo učinila.”

“Nisam, tata, dojahala sam kako bih...”

“Trebala si je povesti sa sobom. Tražila te je, čekala te. Zbog tebe je ozlijeđena. Ti...”

“Ne”, prošaptala je Valentina.

“Da. Još sam bio u blagovaonici za doručkom, no ona se uzvrpoljila jer si otišla jahati bez nje. Zacijelo je odlutala do moje radne sobe gdje...” Usta mu se ovjesiše u tih jauk. “Dat ću ustrijeliti te divljake ubojice, kunem se Bogom da hoću.”

“Katja...”

Plavo-crna glava se pomaknula. Crvena cipelica počela se tresti, a iz razderanoga grla začuo se neobičan nezemaljski zvuk. Privijajući dijete čvršće uz grudi i tepajući njezino ime, otac je požurio prema širokim stubama što su vodile do ulaznih vrata, a Valentina za njim. Dok je prelazio preko praga, žustro okrene glavu i pogleda je. Ono što je spazila u njegovim očima natjeralo ju je da zastane.

“Izlazi, Valentina. Gubi se odavde. Budući da ti konji znače mnogo više od vlastite sestre, pomozi ih uhvatiti.” Oči su mu se gotovo sasvim zatvorile te se na trenutak zanjihao na nogama. Stopalom je udario vrata zalupivši joj ih u lice.

Valentina je stajala ondje zaljuljavši se na petama i zureći u vrata — u ukrasne željezne čavle u njima; u mjesto gdje su ona i Katja prošlog Božića kamenom zarezale površinu kako bi označile dokle je napadao snijeg.

“Katja”, zajauknula je.

Gdje je mama? Donosi vruću vodu i zavoje?

Njištanje što para uši iza njezinih leđa natjeralo ju je da se okrene. Konji su u panici trčali prilazom, zabacujući glave i ritajući se. Tko ih je pustio? Pjena im je išla na usta zaprljavši im slabine. Što se to dogodilo u konjušnici? Jesu li revolucionari i ondje ušli? Konjušari su hvatali prestrašene životinje, dozivajući ih i mameći, no glavnom konjušaru Simeonu Popkovu, snažnom muškarcu koji je znao kako ih obuzdati i primiriti, nije bilo ni traga.

Gdje je? I gdje je Lav?

Udaljila se od stuba i pojurila iza kuće. Je li već uhvatio one koji su Katji učinili ovu strahotu? Otac bi joj zacijelo oprostio sebičnost kad bi mu dovela jednog od revolucionara odgovornih za ovo.

“Simeone!” zazvala je žurno ulazeći u stajsko dvorište.

Naglo se zaustavila dišući punim plućima. Dvorište je bilo tiho i čudno prazno. Samo Daša i Lavov ružni konj bijahu privezani za željeznu alku u zidu. Bili su uznemireni, vrteći se ukrug i međusobno se sudarajući. U dnu dvorišta onkraj pregradaka za konje nalazila se daščara u kojoj je bio ured glavnog konjušara. Vrata su joj bila širom otvorena. Unutra je u polumraku uspjela razabrati plećat lik muškarca koji joj je bio okrenut leđima. Klečao je na tlu pognute crne glave.

“Simeone”, zazvala ga je začuvši strah u svojem glasu.

No čim joj je riječ sišla s usana, shvatila je da je pogriješila. To nije bio glavni konjušar; bio je to njegov sin, Lav. Stajao je pogrbljen nad nečim na tlu. Uletjela je u kolibu, a srce joj je nabijalo.

“Lave, gdje je...”

Njegov otac, Simeon Popkov, ležao je opružen na leđima ispred nje, iskrenutih udova i otvorenih crnih očiju. Grlo mu je bilo prerezano do kosti. Nikad nije mogla zamisliti toliko krvi. Grimizna boja kao da je preplavila njezin svijet. Natopila mu je tuniku i kosu, proširivši se po cijelom podu. Čestice krvi lebdjele su u zraku, a njihov miris gušio ju je.

Um joj se zamaglio. Trepnula je, kao da vjeđama može obrisati ono što je ležalo pred njom, a zatim još jedanput, ovog se puta usredotočujući na Kozakova sina. Suze su mu se slijevale niz obraze dok je čvrsto držao očev dlan, stisnuvši mu ruku snažnim prstima kojima bi ga, da može, otrgnuo od smrti. Valentina je ispružila ruku i dodirnula mladićeva leđa, osjećajući kako drhti ispod košulje. Pogladila je tijelo što je drhtalo, svjesna čvornatih mišića pod dlanom i očaja koji se u njih uvukao.

“Lave”, nježno je šapnula. Dodirnula mu je kosu, oštre crne kovrče, želeći ukloniti krhotine bola, no ne znajući kako. “Tako mi je žao. Bio je dobar čovjek. Zašto bi i njemu naudili?”

Popkov podigne glavu i zapilji se u krv kojom su bili poškropljeni drveni zidovi. Riječi su provalile iz njega poput rike. “Moj im otac nije značio ništa. Ništa! Učinili su to samo kako bi dokazali da mogu, kako bi pokazali svoju moć. I upozorili one koji rade za druge obitelji iz tvojega staleža.”

Valentina glasno uzdahne. No on ne reče više ništa.

Dugo je stajala ondje, prsa odveć stegnutih da bi disala, prisjećajući se Katjine slomljene prilike i izraza u očevim očima, slušajući bol u grlenim jecajima što su se otimali iz Kozakova grla. Ruka joj je počivala na njegovu ramenu u uzaludnom pokušaju nuđenja utjehe, premda je znala da je utjeha posljednje što oboje žele. U njoj se podignula divlja plima gnjeva.

“Lave”, obznanila je, “platit će za ovo.”

On podigne svoje tamne oči prema njezinima. “Neću imati mira”, zarežao je, “niti ću zaboraviti. Dok god su na životu.”

“Neću zaboraviti”, ponovi ona poput jeke.

Pogled joj klizne prema Simeonovu mrtvom tijelu, tijelu čovjeka koji ju je prvi popeo na konja kad joj nisu bile ni tri godine i koji bi je prvi podignuo iz prašine kad bi s njega pala. Otresao bi s nje prašinu, zadirkivao je glasno joj se smijući i smjesta je ponovo bacio u sedlo.

“Neću zaboraviti”, zaklela se. “Ni oprostiti.”

Kuća je ležala spokojno, a sobe su bile zamračene. Svi su se šuljali na prstima i šaptali, kao što bi to činili u prisutnosti mrtvih. Valentina je htjela rastvoriti zastore i povikati: “Još je živa!” No šutjela je, zanemarujući bol što joj je parala grudi, i sjedila tik uz majku na šezlonu u primaćoj sobi.

Zanijemjeli su, zatvoreni u sebe, čekajući da se liječnikov težak korak počne spuštati niza stube. U sobi je bilo vruće i sunce se pokušavalo probiti između zastora, no Valentina je osjećala studen duboko u srži kostiju. Oči su joj pratile majčine nježne prste promatrajući kako leže u njezinu krilu na jutarnjoj haljini boje lavande, isprepleteni, cupkajući čipkaste rukave, dok joj je ostatak sitnog tijela sjedio mirno. To je Valentinu uzrujavalo više od izraza očaja na majčinu licu ili dvije jarko rumene mrlje na bijeloj koži njezinih obraza. Elizaveta Ivanova bila je od onih koji vjeruju da čovjek u svakom trenutku treba biti suzdržan. Pogled na njezine ruke koje su se otele kontroli ulio joj je osjećaj nesigurnosti.

“Koliko još?” promrmljala je Valentina.

“Liječnik je odveć dugo gore. To je loš znak.”

“Ne, to znači da joj još uvijek pomaže. Nije digao ruke.” Pokušala se nasmiješiti. “Znaš koliko je Katja tvrdoglava.”

Elizaveta Ivanova oštro zajeca, a potom se utiša. Odgojena je kao pripadnica onog sloja žena koje su smatrale da im je životna uloga da budu nijemi ukras svome suprugu, da u svakom trenutku izgledaju privlačno i pristojno dok ih on vodi pod ruku te da mu rađaju djecu, od koje bi jedan trebao biti sin koji će nastaviti obiteljsku lozu. U ovom posljednjem je podbacila. Rodila je dvije zdrave djevojčice, no činilo se da si ne može oprostiti što nije rodila i sina, vjerujući da ju je tako Bog kaznio zbog tko zna kojega smrtnoga grijeha. A sad je ovo prokletstvo snašlo mlađu joj kćer.

Unatoč brojnim svakodnevnim društvenim obvezama, Valentinina se majka katkad činila usamljenom. Premda im to nije bio običaj, obavila joj je ruku oko ramena. Iznenadila ju je toplina majčina tijela. Njezina je koža pak bila hladna poput mramora. Čak je i u ovoj prilici majčina bujna zlatna kosa bila uredno spletena na vrhu glave te je sjedila ukočeno i uspravno unutar oklopa od francuske svile i čipke s brošem od ametista. Valentini je prvi put palo na pamet da njezina majka možda već zna koliko je svijet opasno mjesto pa se zato nikad ne opušta.

Zaštitari su pročešljavali polja i šumu, no zasad nisu pronašli nikakve muškarce s puškama.

“Mama”, tiho je prošaptala Valentina, “da me revolucionari nisu zadržali u šumi, vratila bih se ovamo mnogo prije nego što bi se Katja probudila — bila bi sa mnom dolje uz potok pa ne bi odlutala u tatinu...”

Elizaveta Ivanova okrene glavu kako bi pomno promotrila kćer, raširenih nosnica i gotovo bezbojnih očiju, kao da su skrivene suze isprale njihovu inače modru boju. “Krivnja nije tvoja, Valentina.” Držala je kćerin dlan u svojem.

“Tata misli da jest.”

“Otac ti je ljut. Mora na nekoga svaliti krivnju.”

“Mogao je okriviti muškarce s kukuljicama u šumi.”

“Ah...” Elizaveta Ivanova ispusti dugačak, tužan izdah. “To bi bilo odveć lako. Imaj strpljenja s njim, draga moja. Na umu mu je mnogo više stvari nego što misliš.”

Valentina protrne. Bila je sigurna da odsad više ništa neće biti lako.

U sobi se nije moglo disati. Što su to pokušavali učiniti njezinoj sestri, ugušiti je? U ognjištu je gorjela vatra premda je bio vruć ljetni dan, zastori bijahu navučeni, a prigušeno svjetlo bacalo je sjene koje su se Valentini činile poput pritajenih prilika što se skrivaju u polumraku. Dopustili su joj da ostane pet minuta, ni trenutka više, i to samo zato što je toliko usrdno preklinjala. Smjesta je kleknula pokraj kreveta, naslonila ruke na izvezenu svilenu prevlaku te poduprla bradu dlanovima kako bi joj oči bile u razini sa sestrinima. “Katja”, prošaptala je. “Katja, žao mi je.”

Lice na jastuku paralo joj je srce. Bila je to Katja kakva bi izgledala za pedeset godina, sive i beživotne kože i kose, tankih usana razvučenih u napetu crtu boli. Valentina je nježno poljubi u obraz osjetivši na njoj miris zemlje. Jednom, kad je bila malena, jedan od vrtlara iskopao je štakorovo leglo ispod štaglja te su ona i Katja razrogačenih očiju gledale sitna krznena stvorenja kako ciče nastojeći pobjeći. Zaudarali su ustajalim vonjem koji se Valentini urezao u nosnice. Tako je sada mirisala i Katjina koža.

Nije znala je li Katja budna, pri svijesti ili ne. Rekli su joj da joj je liječnik dao nešto. Što je to značilo? Morfij? Kako se njezina mila plavokosa sestra, koja je uvijek prštala od smijeha i energije, može skrivati pod kožom ove sitne starice? Valentina kolebljivo dotakne prašnjavu ruku koja je ležala izvan pokrivača i na dodir joj se učini poput strančeve, suha i hrapava. Gdje su nestali poput satena glatki udovi koji su obožavali plivati u potoku i otkidati grane vrba kako bi od njih izgradili srebrnaste jazbine u kojima će se skrivati?

Krupna suza kanula je na Katjinu ruku iznenadivši Valentinu. Nije bila svjesna da plače. Naslonila je obraz na sestrinu vruću nadlakticu koja se na dodir činila poput peći.

“Ja, Valentina Ivanova, uzrokovala sam ovo”, promrmljala je ispod glasa kako bi joj i uši i um posvjedočile tim riječima. Otrla je suze i glasno rekla: “Katja, ja sam, Valentina.”

Nema odgovora.

Poljubila je sestrinu prljavu kosu. “Čuješ li me?”

Nema odgovora.

“Molim te, Katja.”

Sivo-zlatna trepavica zatreperi.

“Katja!”

Na jednom se oku otvori tanki plavi prorez.

Valentina se primakne. “Hej, privet,2 milo moje.”

Prorez se malčice proširio. Katjine su se usne pomaknule, no nisu ispustile zvuk.

Valentina približi uho sestrinim ustima i osjeti tračak daha. “Što je? Boli li te? Liječnik je...”

“Bojim se.”

Valentini se stisnulo grlo. Stala je ljubiti glatki obraz sve dok joj zrak napokon nije dospio do pluća. “Ne boj se, Katja. Ja sam tu. Ja ću te paziti i čuvati. Do kraja naših života.” Stisnula je sestrine male prste i opazila neznatan trzaj u kutu njezinih stisnutih modrih usana. Smiješak.

“Obećaj mi”, dahnula je Katja.

“Kunem ti se. Vlastitim životom.”

Katjine su se oči polako sklopile i uski plavi prorez nestao je. No ne i osmijeh u kutu usana. Valentina joj je milovala mlitavu ruku sve dok nisu došli po nju i natjerali je da izađe.

3

“Djevojke, mesdemoiselles, danas je dan velike počasti našoj školi. Dan za pamćenje. Od svake od vas očekujem da dade najbolje od sebe. Danas morate zabljesnuti jače od...”

Ravnateljica zastane na pola riječi. Pomno iscrtane obrve uzdignule su joj se od gnušanja. Djevojke su suspregnule dah, čekajući na koje će se siroto stvorenje sručiti njezin gnjev. U tamnoj haljini visoka ovratnika i s kamejom, madame Petrova žustro se ushodala gore-dolje ispred klupa u velikoj dvorani internata Instituta Ekaterinskij, motreći svaku od učenica s nepopustljivom pozornošću generala koji pregledava svoje čete.

“Madamoiselle Nadia”, odrješito će.

Valentina se sažali nad prijateljicom kojoj je tinta kapnula na čistu pregačicu.

“Uspravno sjedni, djevojko. Samo zato što sjediš u zadnjem redu ne znači da možeš sjediti pogrbljeno. Želiš li da ti privežemo držak metle za leđa?”

“Ne, madame.” Nadia ispravi ramena, no rukama nastavi prekrivati umrljanu pregačicu.

“Madamoiselle Aleksandra, uklonite taj uvojak s obraza.”

Nastavila je jezditi niz redove klupa.

“Madamoiselle Emilija, spojite stopala, niste konj. Madamoiselle Valentina, smjesta prestanite prtljati prstima!”

Valentina porumeni i zagleda se u prste. Bubnjali su joj po koljenima, očajnički se nastojeći zagrijati. Hladnih prstiju nije mogla svirati, no svejedno ih je poslušno sklopila u krilu. Srce joj je snažno nabijalo, kao i svaki put prije nastupa, premda je Nocturno vježbala dok je nije počeo progoniti u snovima, kao što ju je i zvuk njištanja konja još uvijek progonio. Konja nije jahala od dana eksplozije, niti je to ikada više kanila činiti, no nije mogla zaboraviti njihovo glasanje bez obzira na to koliko gromoglasno udarala po tipkama glasovira.

“Madamoiselle Valentina.”

“Da, madame.”

“Sjetite se za koga danas svirate. Ni manje ni više nego za cara.”

“Da, madame.”

Ovaj će put Chopinov Nocturno u Es-duru odsvirati bolje no ikad.

Jens Friis bacio je pogled prema velikom zidnom satu. Poslijepodne je odmicalo sporo poput starca s ozeblim nožnim prstima te je bio u napasti da zijevne.

Protegnuo je noge i razdraženo se promeškoljio. Dosadile su mu beskrajne pjesme i napjevi te mu je bilo neudobno na smiješnom stolcu koji nije bio napravljen za nekoga poput njega, s udovima kao u žirafe. A što je bilo još gore, ljutio se na groficu Serovu što ga je dovukla na ovu ispraznu priredbu školarki kad je ionako bio u škripcu s vremenom: morao je proučiti nacrte za novu građevinu koji su mu stigli baš tog jutra. Usto mu je bilo i vraški hladno u toj dvorani. Kako su, zaboga, ove sirotice uspijevale to podnositi? Na klupama poredanim duž zidova sjedile su učenice, ukočene i uspravne u svojim tamnim haljinicama s bijelim pelerinama i pregačicama, nalik na krhke snježne rezbarije.

Iz pristojnosti je usmjerio pogled prema institutki koja je pjevala. Imala je sasvim ugodan, premda običan glas, no pjesma je bila zamorna, jedna od onih dosadnih njemačkih liedera koje je prezirao i koji su trajali unedogled. Bacio je pogled prema vratima pitajući se kakvi su mu izgledi za bijeg.

“Jense”, prošaptala je grofica Natalija Serova koja je sjedila pokraj njega, “ponašaj se pristojno.”

“Bojim se da su ovakvi elitistički užici previše za moj neuglađen um.”

Njezine su se sive oči ljutito zagledale u njega, a potom su se okrenule u drugu stranu. Osjećao je miris njezina parfema — najvjerojatnije iz Pariza, kao i njezin šešir, tričava stvarčica od svile i perja koja mu je izazivala smiješak. Dugačak, po mjeri skrojen kaput najsvjetlije nijanse zelene, isticao je njezinu mladenačku građu, premda je pretpostavljao da joj je najmanje trideset pet, a na ušima i oko vrata blistali su joj smaragdi. Imala je istančan ukus, u to nije bilo sumnje. Kao sin danskog tiskara, Jens je odrastao u Kopenhagenu gdje mu se vonj tinte zauvijek urezao u nosnice, a danas je, u dobi od dvadeset sedam godina, učio cijeniti ugodnije mirise kojima je Sankt Peterburg odisao.

“Baš me ljutiš. Slušaj Mariju”, promrmljala je potiho.

Ah, dakle ova ptica pjevica je Marija, grofičina nećakinja. Mutno je se sjećao iz vremena kad ga je grofica prije dvije godine dovukla ovamo na koncert, kad je Jens imao čast prvi put upoznati cara Nikolaja. Grofica Natalija Serova predstavila mu ga je, to ne smije zaboraviti. Mnogo joj je dugovao, unatoč tomu što je njezin suprug zauzvrat dobro iskoristio Jensove inženjerske vještine za radove na njihovu imanju.

Ovaj je put car Nikolaj sjedio uspravno usred dvorane kao svijeća na stolcu visoka naslona i bilo je nemoguće reći dosađuje li se ili zabavlja, tako su uvježbano kruti bili mišići njegova lica. Bio je omanji čovjek, a slabu je čeljust skrivao pod upadljivom kestenjastom bradom, baš kao što je i sitnu građu skrivao glomaznim vojnim odorama skrojenima s namjerom da zadive. Tog je dana blistao u jarko modrom sakou nakićenom mnoštvom odličja i zlatnim gajtanom.

Jens nije bio jedini koji je smatrao da je car Nikolaj Aleksandrovič Romanov pogrešan čovjek na pogrešnom položaju, za razliku od svog krupnog, osornog i nasilnog oca, cara Aleksandra III., čovjeka koji je bez cipela bio visok stotinu devedeset pet centimetara i bez imalo ustezanja ponašao se kao da je Božja željezna šaka. No Rusiji je sada više nego ikad prijetila opasnost od toga da prereže vlastiti grkljan, i očajnički joj je trebao mudar i snažan vođa.

“Bravo”, uskliknuo je car. “Odlično, mademoiselle Marija.”

Dvoranom se prolomio pljesak. Grofičina je nećakinja, hvala Bogu, završila — Jens je s olakšanjem odahnuo jer je sad mogao otići i vratiti se poslu. No koncertni glasovir koji je dominirao u dnu prostorije najednom je oživio te se prostorijom visokih stropova razlegla glazba. Jens zagunđa u sebi. Bio je to neki Chopinov komad, a on mu je bio jedan od najmanje dragih skladatelja, vazda tako tugaljiv i pun očaja, cvileći poput mačke što se tjera.

Pogledao je pijanisticu, vitko mlado stvorenje guste tamne grive koju joj je s lica uklanjala crna traka za kosu. Sedamnaestogodišnjakinja, pretpostavio je, možda osamnaestogodišnjakinja. Bila je odjevena u odoru Ekaterinskog instituta i trebala je izgledati bezoblično i bezlično kao i sve ostale djevojke. Ali nije. Nešto na njoj privuklo mu je pogled, nešto u načinu na koji su joj se ruke kretale opčinjavajućom gracioznošću. Kao da su dio same glazbe.

Imala je sitne ali snažne prste koji su se prelijevali preko tipki, povezujući je s nečim što on nije mogao vidjeti, nečim što je bilo dio njezina svijeta. Glazba se vinula uvis, uzdižući se u molski akord i preplavljujući mu čula svojom ljepotom, da bi mu potom bez upozorenja, kad je bio potpuno nepripremljen, iščupala srce. Zatvorio je oči osjećajući kako glazba u njemu oživljava, a note dodiruju tajne kutke, žuljajući ih dok nisu prokrvarili. Morao je uložiti svjesni napor kako bi otvorio oči i promotrio djevojku koja je bila u stanju glazbu pretvoriti u takvo oružje.

Tijelo joj se nije dramatično njihalo na stolcu. Samo ruke, i glava. One su se kretale kao da pripadaju glazbi, a ne njezinu tijelu. Koža joj je bila blijeda poput najsvjetlije bjelokosti, a lice gotovo bezizražajno, izuzev očiju. One su bile goleme i tamne, pune nekog osjećaja koji je Jensa podsjetio više na gnjev nego na zanos. Odakle mladoj djevojci tako snažni osjećaji? Kao da ih je svakim dahom udisala.

Naposljetku je glazba uz uzdah utihnula, a djevojka je pognula glavu. Tamna joj je kosa zakrila lice od pogleda te je tiho položila ruke u krilo. Tek joj je jedan izdajnički drhtaj potresao kralježnicu, nakon čega je dvoranu ispunila tišina. Jens pogleda cara. Suze su se nekontrolirano kotrljale niz Nikolajevo lice. Polako je podignuo ruke i počeo pljeskati, a aplauz se smjesta razlegao dvoranom poput jeke. Jens ponovo pogleda mladu pijanisticu. Nije se pomaknula.

Glava joj je bila okrenuta ustranu, a blistave tamne oči uprte ravno u njega. Da to nije bilo odveć apsurdno, zakleo bi se da je ljuta na njega.

“Mademoiselle Valentina”, reče car glasom bremenitim od osjećaja, “hvala vam. Merci bien. Bila je to veličanstvena izvedba. Nezaboravna. Morate doći svirati mojoj supruzi i dragim mi kćerima sljedeći put kad dođu u Zimsku palaču.”

Djevojka ustane sa stolca i duboko se nakloni. “Bila bi mi velika čast”, reče.

“Pozdravljaju. Čestitam, draga djevojko. Postat ćeš velika pijanistica.”

Prvi put se nasmiješila. “Blagodarju Vas, mnogo Vam hvala, Vaše Veličanstvo. Odveć ste ljubazni.”

Nešto u načinu na koji je to promrmljala prenulo je Jensa. Umalo se naglas nasmijao, no činilo se da car ne primjećuje natruhu podrugljivosti u njezinim riječima.

“Eto”, prošaptala je Jensova družica, “barem si u Chopinu uživao, kad već nisi u pjevanju.”

Jens se okrene prema grofici Serovoj. “I jesam.”

“Friise! Za Boga miloga, čovječe, što ti radiš ovdje?”

Bio je to car Nikolaj. Krupnim se koracima uputio prema svojoj sviti kako bi protegnuo noge prije sljedeće izvedbe. Svi ustadoše. Bio je znatno niži od Jensa i imao je naviku ljuljati se gore-dolje na prstima. U znak pozdrava žene su našušurile svečana ruha, a muškarci ponizno pognuli glave.

“Friise”, nastavio je car Nikolaj, “nadam se da nisi došao kako bi očijukao s djevojkama.”

“Ne, Vaše Veličanstvo, nisam. Ovdje sam kao gost grofice Serove.”

“Zar ne bi trebao raditi punom parom? To je ono što od tebe očekujem, znaš. A ne da se šepiriš pred mladim damama Sankt Peterburga.”

Jens se nakloni žustro škljocnuvši potpeticama i naklonivši glavu. “U tom Vas slučaju pozdravljam.”

Nikolajevo držanje postalo je ozbiljno. “Potreban si drugdje, Friise. Ne mogu si priuštiti da se tvoj talent rasipa na”, mahne rukom okićenom nakitom prema školskoj dvorani, “ovakve tričarije.”

Jens se ponovo nakloni i okrene da ode. Dok je to činio, još je jedanput pogledom preletio po prostoriji tražeći pijanisticu. I dalje ga je promatrala. Osmjehnuo se, no ona mu nije uzvratila pa joj je kratko kimnuo i išetao iz prostorije. Dok su se vrata za njim zatvarala, osjetio je kao da je dio njega ostao ležati na ulaštenom parketu dvorane. Dio koji mu je značio.

“Jense!”

Zastao je na pola koraka. “Ah, grofice. Kao što vidite, žurim se.”

“Čekajte”, doviknula je. Koraci su joj odzvanjali praznim žutim školskim hodnikom dok se žurila da ga sustigne. “Jense, žao mi je. Nisam htjela da ti car očita bukvicu.”

“Niste?”

“Ne. Oprosti mi.”

“Grofice Serova”, reče on podižući njezinu ruku u rukavici i pritisnuvši je uz usne, “nemam Vam što oprostiti.” No glas mu je bio jedak i ironičan.

Ona oštro izdahne. “Ne budi tako bahat, Jense”, reče. “Ne sa mnom.”

Istegnula se i utisnula mu poljubac ravno u usta. Usne su joj bile mekane, primamljive. No Jens je zakoraknuo unatrag. Uputila mu je prijekoran pogled i vratila se putem kojim je i došla.

Dovraga i ta žena. Dovraga.

Jens je čvrsto omotao težak jahaći ogrtač oko ramena. Sumorna siva magla lijepila mu se za odjeću i kosu, čak i za trepavice. Na konju je lutao gradom poput duha, preko mostova koji su, budući da je bila zima, danonoćno bili osvijetljeni uličnom rasvjetom. Kočije su kloparale pokraj njega zaklonjene maglom, automobili trubili iz sveg glasa, dok su pješaci čvrsto držali svoje torbice i novčanike. Dan je bio stvoren za džepare i lopove.

Hladnoća je te godine bila surova, surovija nego što je to uobičajeno za Sankt Peterburg. Kanal Mojke se zamrznuo, a Nevu je prekrio mrtvački pokrov što je progutao grad. Bila je to zima žučljivih štrajkova u tvornicama i nestašice namirnica u trgovinama. Nemir je gmizao i šuljao se ulicama, radnici su se okupljali na uglovima te kivni i gnjevni pušili svoj jeftini duhan marke mahorka.

Jens je petama podbo konja u galop, udaljivši se od širokih bulevara i ostavivši za sobom pomodnu Aveniju Nevski i njezina krzna te svilene haljine.

Ulice su bile sve uže, a kuće sve sirotinjskije, dok se na koncu prljavština i očaj nisu osjećah u vlažnome zraku. Čopor od tri divlja psa iskesio je zube prema konju, a Junak ih je zauzvrat udario vrhom željezne potkove. Jens je duž ulice zurio u upala lica i pocrnjele zgrade. Studen je bila toliko snažna da su od nje popucali prozori.

Zbog toga je došao ovamo. Zbog ovakvih mjesta. Ulica što zaudaraju. Bez vode za pranje — samo s bunarima začepljenima od kiše i crpkama koje je okovao led. Zbog toga je došao u Sankt Peterburg.

Bila su četiri sata ujutro kad je Valentina lagano pokucala na vrata vrškom prsta.

“Vhodi, uđi, mila.” Glas joj je bio tih i pun dobrodošlice.

Okrenula je kvaku i stupila u privatne odaje bolničarke Sonje, gdje su se pri prigušenom svjetlu sjene valjale po sagu poput umornih pasa.

“Dobroe utro”, pozdravi Valentina.

Bolničarka je bila žena od pedesetak godina, koja je sjedila u stolcu za ljuljanje i stopalom tapkala po podu odgurujući se u pravilnom ritmu. Krupno joj je tijelo progutao pohabani kućni ogrtač, a u krilu joj je ležala otvorena Biblija u kojoj je prstom pratila svaki pročitani redak.

“Kako joj je noćas?” smjesta je upitala Valentina.

“Spava.”

Spava? Ili se samo pretvara? Valentina je znala da bolničarka Sonja često to ne zna razlučiti. Katja je tijekom posljednjih šest mjeseci pretrpjela šest operacija kojima su joj pokušavali spasiti smrskanu kralježnicu, a nakon posljednje pokretnost joj se znatno popravila, premda još nije bila u stanju hodati. No daleko od toga da se ikad žalila. Ne, Katja to ne bi radila. No ljubičaste udubine ispod očiju i blijedožuto, bolno lice odavali su kad bi je jako boljelo.

“Što ste joj dali?” upita tiho Valentina.

“Malo laudanuma, uobičajenu dozu.”

“Mislila sam da je odvikavate od njega.”

“Pokušala sam, mališka. No potreban joj je.”

Valentina ne reče ništa. Što ja znam o laudanumu? Samo ono što vidim u Katjinim očima.

Bolničarka se prestala ljuljati i zabrinuto proučila Valentinino lice. “Grizodušje je strašna stvar, mila moja.” Odmahnula je glavom, prešavši dlanom preko stranice tanke poput hostije što joj je ležala otvorena u krilu. “Bog nam oprašta.”

Valentina je prišla prozoru, povukla težak zastor ustranu i zagledala se van u noć. Svjetla su treperila dok su saonice s konjskom zapregom i kočije s jarkim bakljama nastavljale juriti kroz grad koji se ponosio reputacijom grada koji nikad ne spava, u kojem se mahnito živi i još mahnitije umire. Sankt Peterburg bio je grad krajnosti. Sve ili ništa. Činilo se da nitko u Sankt Peterburgu nema vremena ni za što osim za sljedeće piće, sljedeću razuzdanu zabavu ili sumanuto kockanje. Zagledala se van u sve to žudeći za nečim što je više od života.

“Ne”, promrmljala je bolničarki, “ne želim Božji oprost.” Žestoko je protrljala ruke, premda s vanjske strane kože nije osjećala hladnoću.

Bilo je još uvijek mračno. Ona vrsta gustog i teškog mraka što je u stanju zakrčiti um. Prvi prigušeni zvukovi kućanstva što se budi doprli su do gornjeg kata dok su sluge potpaljivale vatru i laštile podove. Valentina je prekriženih nogu sjedila na dnu Katjina kreveta s ručnikom rasprostrtim u krilu.

“Čujem da je tata kupio novi automobil dok sam bila u školi”, reče Valentina.

“Da. Turicum. Iz Švicarske.”

“Zar taj nije strahovito skup?”

“Pretpostavljam da jest — no car Nikolaj upravo je kupio novi Delaunay-Belleville. Znaš kako to ide na dvoru, podignula se velika prašina oko toga i svi su požurili oponašati ga.”

“Tko ga vozi?”

“Tata je zaposlio profesionalnog vozača. Zove se Viktor Arkin.”

“Kakav je?”

“Vrlo naočit u odori. Poprilično šutljiv, no rekla bih zgodan na neki ozbiljan način.”

“Uvijek su ti se sviđali muškarci u odorama.”

Katja se razdragano nasmije što je obradovalo Valentinu. Bilo je dana kad joj je trebalo mnogo više da nasmije sestru. No primijetila je da su Katjine oči mutne, kao da se magla prikrala uz rijeku Nevu i preko noći joj se ušuljala u glavu. Jedna noga bila joj je poduprta ručnicima. Valentina joj je masirala mekanu kožu razgibavajući joj zglobove i prividno vraćajući život u oduzete udove. Pritom joj je pomagao tanak sloj ulja od lavande što je ispunio zrak, prikrivajući zadah bolesničke sobe.

Katja se udobno ugnijezdila u jastucima, kose nalik na blijedo-zlatnu izmaglicu oko glave. “Pričaj mi opet o caru.” Promatrala je Valentinine marljive ruke. “Kakav je bio?”

“Već sam ti rekla. Bio je naočit i šarmantan, i čestitao mi je na izvrsnoj izvedbi.”

Katja stisne plave oči kao da škilji u nešto jako sitno. “Nemoj misliti da nisam prozrela tvoje laži, Valentina. Što se jučer zbilo? Zašto ti se nije svidjelo Njegovo Carsko Veličanstvo?”

“Naravno da mi se svidio. Car se svima sviđa.”

“Pozvat ću bolničarku Sonju da te izbaci odavde ako mi ne...”

Valentina se nasmije i načas prestane utrljavati ulje u sestrine blijede nokte na nogama. Katjino stopalo ležalo joj je u dlanu, beživotno kao da je lutkino. “U redu, u redu, priznajem. Predobro me poznaješ. U pravu si, Katja, car Nikolaj jučer mi se nije svidio. No samo zbog toga što se šepirio po prostoriji kao da posjeduje cijeli svijet, a ne samo onu polovicu koja pripada Romanovima. Razmetljiv je poput pauna. Premalen čovjek u preširokim hlačama.”

Katja se odjednom pljesne po čelu hineći razdraženost. “Pa da, sad se sjećam. Rekao ti je kako želi da sviraš njegovoj ženi i djeci kad te je prije dvije godine čuo kako sviraš u školi. Zar ne?”

“Da. A ja sam bila toliko glupa da sam mu povjerovala. Vježbala sam i vježbala, čekajući poziv na dvor. No nikad ga nisam dočekala.” Osmjehnula se mlađoj sestri. “Caru ne treba vjerovati. Laži odveć olako klize niz njegov carski jezik.”

Katja širom otvori oči. “Je li i on opet došao?”

“Tko?”

“Sjećam se da si mi bila rekla kako je neki čovjek bio s carem Nikolajem kad si mu onomad svirala.”

“Ne, takvo što nisam rekla.”

“Da, rekla si.”

Valentina joj podigne drugo stopalo i položi ga na ručnik. Uronivši prste u toplo ulje, stane joj masirati suhu kožu na peti. “O čemu to, zaboga, pričaš?” Oči je držala uprte u Katjine nožne prste dok ih je nježno razdvajala jednog po jednog.

“Tamo je bio neki čovjek. S carem, prije dvije godine, kad je posjetio vašu školu”, bila je uporna Katja. “Sjećam se, rekla si da je bio...”

“Ne budi smiješna.”

“Rekla si mi da je izgledao poput vikinškog ratnika.”

“To je besmislica.”

“Vatrene kose i zelenih očiju.”

“Umišljaš.”

“Ne, rekla si mi. Stajao je pokraj vrata, i rekla si...”

Valentina se nasmije i uštipne je za nožni prst. “Svakakve sam budalaštine pričala kad mi je bilo petnaest.”

No Katja nastavi netremice zuriti u sestru. “Rekla si mi da si se zaljubila u njega.”

Valentinini prsti izbubetaše dio Katjina stopala iza kosti gležnja. “Ako sam takvo što i rekla, bila je to puka budalaština jedne školarke. Nisam čak ni razgovarala s njime. Sad se jedva sjećam i kako je izgledao.” No krv joj je udarila u obraze.

“Rekla si mi”, Katja će tiho, “da se kaniš udati za toga visokog vikinškog ratnika.”

“Tada sam bila bedasta. Ne kanim se udati, ikad.”

4

Katja je bila u pravu u vezi s Vikingom. Valentina se pokušala nasmijati tomu, no nije mogla — sada je bila ljuta na njega. Nije je se sjećao, očito, no to nije ni važno. Zašto bi to i očekivala od njega nakon što je onako svirala kada je imala petnaest godina?

Ne, nije ju to srdilo. Srdio ju je način na koji je jučer otišao. Čim je završila sa sviranjem, on je jedva to dočekavši odmaglio, što ju je uvrijedilo: skočio je na noge i, izmijenivši nekoliko riječi s carem, zagrabio prema vratima kao da jedva čeka da izađe. Zar ga je toliko razočarala da nije mogao podnijeti to da ostane? Ali ovaj se put tako ponosila svojom izvedbom. Njegova ravnodušnost prema tomu pekla ju je poput uboda ose.

Žudno je sjela za glasovir u glazbenoj sobi svojih roditelja i, kao i uvijek, pogladila njegovu površinu. Bio je to prekrasan, sjajan crni koncertni glasovir marke Erard koji je obožavala. Pustila je da joj prsti dotaknu tipke, a napetost joj je smjesta iščeznula iz tijela poput vlaka što iskače iz tračnica. Istoga trenutka, kao i svaki put. Prsti su joj milovali tipke od slonovače, prebirući gore-dolje po klavijaturi, krećući se različitim brzinama, čas glasnije, čas tiše, dok je zagrijavala mišiće i razgibavala tetive. Raskošan, razigran zvuk što se razlegao iz Erarda umirio ju je i ponešto joj umanjio uzbuđenje. Jer zaista je bila uzbuđena, no iz sasvim pogrešnih razloga. Htjela je ponovo vidjeti Vikinga.

Katja je bila u pravu.

Valentinu je osupnulo kad je ušetao u dvoranu odmah iza cara, visok i uspravan u svečanom žaketu. Nije ga očekivala. Bio je daleko najviši muškarac u prostoriji, vitak i plećat, odavao je dojam nepobjedivosti. Prije dvije godine na koncertu Instituta Ekaterinskij ušetao je u dvoranu zajedno s nekolicinom pripadnika carske svite, očaravši nju, tada petnaestogodišnjakinju, svojom energijom i vatrenom crvenom kosom. Živopisnim zelenim očima pregledao je prostoriju s podsmijehom, kao da je cijela ta situacija odveć apsurdna da bi je ozbiljno doživio.

Tom ga je prilikom promatrala, cijelo vrijeme tijekom pjevanja i plesa, htijući mu uhvatiti pogled, no vidjela je da su mu izvedbe dosadne i da ne primjećuje nikoga osim lijepe žene odjevene u zelenu svilu i skupocjene smaragde koja je sjedila pokraj njega. Kad je na nju došao red da zasvira, Valentina se zaklela da će se potruditi da mu ne bude dosadno, no njegova ju je prisutnost smela pa nije dobro odsvirala skladbu. Na koncu joj je uljudno zapljeskao, smiješeći se svojoj pratilji kao da su upravo izmijenili kakvu samo njima znanu šalu. Valentina je bila bijesna na sebe. Ali nemoguće je voljeti nekoga s kim nikad nisi prozborio, nekoga koga si tek vidio na drugom kraju prostorije. To nije moguće.

Odustala je od zagrijavanja prstiju i prihvatila se Mozartove sonate u C-duru, skladbe koja joj je oduvijek godila, da bi odjednom odignula ruke s tipki. Bilo je trenutaka, čudnih neugodnih trenutaka tijekom sviranja kad bi je glazba uistinu obuzela te bi naglo prestala svirati. Svjesna toga da majka njezinu strast prema glasoviru smatra pretjeranom i stoga nedoličnom mladoj ženi. Znala je da joj majka nikad ne bi shvatila zbog čega je ni najmanje ne zanimaju odlasci u kupnju, odabir haljina i sve ono što se od mladih dama očekivalo da rade, nego je radije satima sjedila kod kuće na klavirskom stolcu. A što je bilo još gore, Valentina se pribojavala da joj majka žali što se Valentina nije rodila kao toliko žuđeno muško dijete kad se već ne želi ponašati kako djevojci priliči.

Poželjela je da ju je Katja jučer mogla čuti. Naglo je ustala, privukla stolac koji je stajao pokraj zida i smjestila ga pokraj svojeg stolca za sviranje. Stolac je bio presvučen brokatom bež boje i imao je tanke ižlijebljene naslone za ruke od mahagonija. Ponovo je sjela na stolac, oslonivši se najprije jednom, a potoni i drugom rukom o drugi stolac. Ne koristeći se nogama, pokušala se zanjihati s klavirskog stolca prema sjedištu drugog stolca, no potpuno ga je promašila. Ruke su joj se zaplele, a tvrd rub stolca zabio joj se u lopaticu kad se poput krpene lutke prevrnula na pod. Bijesno si je pogledala noge kao da su one krive za to.

“Čort!”

Nakon pet nespretnih pokušaja, napokon je uspjela. Srce joj se uzlupalo, a ruke se tresle od napora.

“Čort!” ponovo je opsovala, a potom ustala i potrčala uza stube do sobe.

Sjedeći za radnim stolom Valentina je pred sobom držala popis ispisan urednim rukopisom na listu papira boje bjelokosti. Taj je popis sastavila prije četiri mjeseca i čuvala ga zaključana u ladici stola, daleko od znatiželjnih očiju - služavke su svagdje zabadale nos. No rubovi papira već su bili iskrzani budući da bi ga svako malo uzimala, kako bi se podsjetila. Oči su joj pomno iščitavale svaku od točaka.

1. Kontaktirati svakog stručnjaka za kralježnicu u Europi.

Marljivo i pomno pretraživala je medicinske časopise u knjižnici tražeći članke o oštećenjima kralježnice i pisala liječnicima u Berlinu, Rimu, Oslu, pa čak i Londonu. Tek nekolicina njih udostojila se odgovoriti.

2. Usrećiti Katju.

To joj je izmamilo osmijeh. Kako jednostavan zadatak. Prije četiri mjeseca, usrećiti Katju nakon operacija činilo se najlakšom stavkom s popisa: čitat će joj, kartati s njom, šaptom izmjenjivati tajne i prenositi joj najnovija naklapanja iz škole ili blagovaonice za služinčad na donjem katu. Donosila joj je vrpce i slagalice, kao i najnovije knjige iz Belizardove knjižare. U parkovima i na obali rijeke prikupljala je svrakino perje i prvo bakrenasto jesensko lišće javora. Krišom joj je donosila čokoladu iz Wolfa i Bérangera ili pak nezgodne ljepljive kompote sa zatvorene tržnice Gostinjij dvor.

No sad je shvatila da je za usrećivanje Katje potrebno i više od toga. Valjalo joj je stvoriti cijelu jednu novu budućnost. U tišini njezine glave te su joj se riječi učinile golemima.

Što sljedeće?

3. Pronaći posao.

Prstom je prešla preko riječi posao i okrenuo joj se želudac. Godinama je već snivala jedan san. Planirala je to još otkako je bila nespretno i bezubo dijete, dok su se drugi smijuljili i igrali se igračkama. Postati koncertnom pijanisticom. To je bio njezin cilj. Nastupati po najvećim koncertnim dvoranama i palačama u Europi, svirajući pred državnim poglavarima u Rimu i Parizu, Londonu i Beču. No taj je san uništen, raznijela ga je bomba. To više nije bilo moguće. Zahtijevalo bi godine predanog rada na konzervatoriju u Sankt Peterburgu, a ona više nije imala taj luksuz. Morala je skrbiti o Katji. Zagledala se u prste, u njihove snažne tetive i oble jagodice, osjećajući se kao da ih je izdala. Kao da je izdala samu sebe.

“Okani se sanjarenja”, izusti naglas.

Ali kako? Kako da to učini kad se još uvijek zamišljala za glasovirom? Kako utače srce u glazbu koja se potom razliježe iz glasovira, a njezina publika stoji na nogama. Nosila bi crvenu parišku haljinu i samo jednu nisku bisera u kosi te bi svirala na najglasovitijim koncertima u Europi. Doslovno se mogla vidjeti, osjetiti kako joj srce bubnja.

“Okani se sanjarenja.” Ovaj je put to glasnije ponovila.

Papir u njezinoj ruci zadrhtao je. Pronaći posao. Da, donijela je tu odluku. Morat će razgovarati s ocem. Znala je da supruge i kćeri iz istaknutih obitelji ne rade te da će oca biti stid ako to napravi. Smatrat će to ponižavajućim za prezime Ivanov. No ona će mu sve objasniti, uvjeriti ga da pristane.

4. Nagnati oca da mi oprosti.

Jednoga dana, oče. Jednoga dana.

Najviše ju je rastuživalo to što su se otac i ona oduvijek prešutno razumjeli, a sada je to nestalo. On nikad nije bio brižan roditelj i vazda je posao pretpostavljao svemu drugome, no među njima je uvijek postojala neka posebna spona. Katja mu je bila mezimica, ona kojoj je najviše ugađao i najviše se smješkao, a Valentina je shvaćala zbog čega: bila je slika i prilika majke u mladim danima, plavokosa, plavooka i s blagim osmijehom, dok je Valentina više nalikovala na oca: tamnokosa, smeđooka te uporna i dosljedna poput njega.

Tijekom godina nije skrivao činjenicu da ga je starija kći često dovodila do ludila, no čak i kad bi je kudio zbog kakva nedjela, u oku mu se nazirao tračak ponosa, a u glasu prizvuk poštovanja. Kao što bi to osjećao prema sinu kojeg nikad nije dobio. No od onoga dana kad je eksplodirala bomba udaljio se od nje, a ona je i te kako osjećala taj gubitak. Potreban mu je netko na koga će svaliti krivnju, bila joj je rekla majka, no Valentini se nije činilo poštenim da to bude ona.

Jednoga dana, tata, jednoga ćeš mi dana oprostiti.

5. Slušati mamu.

Na tome je još radila.

6. Svakim danom sve bolje svirati glasovir.

To više nije imalo smisla.

7. Svirati za cara.

Sama se sebi nasmijala i prekrižila tu rečenicu.

8. Udati se za Vikinga.

Te su riječi već bile precrtane žestokim crnim potezima tinte. Maštarije luckaste djevojčice. Preskočila je to zanemarujući vrućinu koja joj je oblila vrat.

9. Kupiti pištolj.

U tu se stavku zagledala osjećajući kako joj se bilo ubrzalo. Još nije smislila način na koji će to obaviti, no odbijala je precrtati tu stavku s popisa. Revolucionari su već jedanput došli. Mogli bi se i vratiti, onako kako se noćne more vraćaju kad misliš da su nestale, no sljedeći će ih put dočekati spremna. Stavka broj devet. Podcrtala ju je crnom tintom. Kupiti pištolj. Sjedila je očiju prikovanih za popis i o svakoj stavci potanko razmislila. Na koncu je uzela nalivpero i dopisala još jednu:

10. Pronaći boljševika.

Pronaći onog boljševika. To je zapravo mislila. Obećanja policije i njezina oca da će bombaši platiti za počinjeni zločin pokazala su se beznačajna kao i careve laži. Muškarci s kukuljicama isparili su bez traga. O da, deseci poznatih boljševika privedeni su i ispitani, no nitko nije znao ništa o duhovima što kroče šumom.

Pronaći boljševika.

“Dobroe utro, ministre.”

“Dobrij den, ministre.”

“Dobrij večer, ministre.”

Te su riječi Viktoru Arkinu bile najmrskije. Umjesto “Dobro jutro, druže.”

“Da, gospodaru. Da, barin.”

“Ne, gospodaru. Njet, barin.”

Od tih mu se pak grčila utroba.

Svaki je dan u Turicumu vozio ministra Filipa Ivanova duž nasipa u Sankt Peterburgu do Ministarstva financija i svakoga je dana slušao riječi koje je njegov poslodavac prosipao na stražnjem sjedalu automobila. Ministar je bio lajav. Često bi odveć otvoreno razgovarao s kolegama dok bi ih Arkin vozio po gradu na sastanke. Jednom je prilikom ministar Ivanov čak bio dovoljno nesmotren da ostavi svoju aktovku na stražnjem sjedalu automobila nakon što je popio previše konjaka u Dononu. Arkin je podrobno pročitao ono što se u njoj nalazilo i sat vremena zapisivao bilješke prije nego što ju je vratio ministru.

Večeri su bile najgore. Čekanje poput psa na hladnoći ispred restorana. Ispred noćnih klubova. Ispred javnih kuća. Ispred ljubavničina stana na Izmailovskoj aveniji. No bilo je dana i kad bi gospođa Ivanova zatražila automobil umjesto kočije, i tih bi dana Arkin bio nasmiješen.

Arkin je gledao Elizavetu Ivanovu kako silazi niz ulazno stubište kuće i razmišljao o tome kako se žene iz njezina staleža drugačije kreću i drže. Čak i da ih umotate u dronjke, znali biste tko su i što su. Prelijepi, otmjeni, mirisni paraziti.

Prišla je šljunčanom stazom, oprezno koračajući po tankom sloju snijega koji je napadao otkako je prilaz posljednji put pometen prije sat vremena. Stajao je pokraj automobila u svojoj smeđoj odori i šiljastoj kapi sa zlatnim obrubom čekajući njezine upute.

“Arkine, htjela bih da obje moje kćeri danas odvedeš u grad. U restoran Gordino u Morskoj.” Procjenjivački ga je promatrala plavim očima i znao je da se pita može li mu vjerovati.

Obje kćeri. To se rijetko događalo. Ona nepokretna nije mnogo izlazila premda je zbog nje uklonio suvozačko mjesto kako bi na njemu mogla stajati njezina invalidska kolica. To je zacijelo bila zamisao one starije, tamnokose, one što ga je gledala očima koje vozačka odora i pokorno obaranje pogleda nisu mogli olako zavarati.

Danas u grad, rekla je. Načas je umalo izlanuo pogrešne riječi. Danas nije dan kad bi vaše kćeri trebale biti u gradu. Bolje je da ostanu kod kuće. No umjesto toga uljudno je kimnuo i otvorio vrata automobila.

Arkin je upijao svaku riječ. Uvijek je to činio. To mu je bio posao.

Turicum je bio veličanstvena neman od vozila. Uvezen iz Pariza, sav u tamnoplavoj koži i s opakim mjedenim ukrasima koje je svakodnevno laštio. Sjedio je naprijed na vozačkom mjestu, do grla zakopčan u smeđ kaput — zrak je danas bio oštar poput tigrova ugriza. Kćeri su, za zaštitu od hladnoće, bile zabundane u teški ogrtač od medvjeđe kože i krznene kapuljače što su im pokrivale uši.

Demonstrantima će danas biti hladno. Bez medvjeđih kožuha. Bez krznenih kapuljača. Samo im je žar gnjeva grijao trbuhe.

Dok je vozio kroz grad, ulice Sankt Peterburga promicale su pokraj njih sa svojim visokim zgradama svijetlih boja i ljudima što su žurno obavljali svoje poslove ne želeći se zadržavati na ledenome vjetru. Osjetio je zadovoljstvo vidjevši automobile i kočije kako se probijaju kroz gužvu, droškije s konjskim zapregama kako polako kloparaju, ne obazirući se na automobilske trube što traže mjesto za prolaz. Što gušći promet, to bolje — nastat će veći kaos.

Slušao je njihove djevojačke brbljarije. Isprazne riječi. Ushićenje kad im se pred očima pojavila pomodna prodavaonica haljina madame Duchet u Morskoj; zadovoljni žamor dok su prolazili pokraj znamenitog Instituta Zirov s prozorima punim egzotičnog porculana s Istoka i srebrnine iz Engleske. Kad se osvrnuo, vidio je da je gospođica Katja zavukla ruke pod topli pokrivač, promatrajući vanjski svijet kao što bi on gledao cirkus.

“Danas ćemo”, najavila je Valentina, “raditi što god nam se prohtije.”

“Da”, nasmijala se Katja, “i hoćemo.”

Arkin je nepokretnu sestru rijetko viđao bez pratnje majke ili bolničarke Sonje pa je danas zračila osjećajem slobode. Najednom je morao snažno zakočiti. Cestu je zakrčio odred policajaca, odjevenih u tamno i prijetećeg izgleda. Zaustavio je automobil, no kočija ispred njih opasno se zaljuljala budući da se konj svom snagom zaletio u branik, uznemiren bukom koja je dopirala negdje od naprijed i zvučala kao grmljavina u daljini. No nije bila riječ o grmljavini. Osjetio je da njegove putnice pozorno osluškuju zvuk. Zvučao je kao da valovi zapljuskuju šljunčanu obalu, bio je oštar i škripav. I sve im se više približavao.

U Morskoj se sve zaustavilo i pješaci su se stali povlačiti duž pločnika, uplašeno se osvrćući preko ramena. Vozači nisu imali dovoljno prostora da zaobiđu policijski kordon, nego su zaglavili u prometu pa su planule svađe i prepirke.

“Arkine, što se zbiva?” upitala je Valentina. Nagnula se naprijed, tik uz njegovo rame, pokušavajući vidjeti što je ispred njih. “Zbog čega je nastao zastoj?”

“Zbog štrajkaša”, odgovori on pazeći da je ne uznemiri. “Marširaju po Morskoj.”

“Štrajkaši? To su oni što uzrokuju nevolje po tvornicama, nisu li? Čitala sam o njima u novinama.”

On ne reče ništa.

“Premijer Stoljipin ih optužuje”, dometne ona, “da pokušavaju uništiti rusko gospodarstvo. Uspjeli su nam zatvoriti rudnike i zaustaviti vlakove.”

On je i dalje šutio.

“Ne vidim ih”, potuži se Katja. “Policija mi zaklanja pogled.”

“Gle, vide se vrhovi njihovih plakata”, primijeti Valentina. Mogao je čuti tjeskobu u njezinu glasu.

Čekaj. Samo čekaj. Vidjet ćeš i više nego što bi htjela.

Pred njima su stajali policajci okrenuti leđima, neprobojan zid što se protezao od jedne strane ulice do druge.

“Mislite li da će biti nevolja?” Valentina mu je bila toliko blizu iza leđa da je mogao osjetiti toplinu njezina daha na ovratniku. Zamislio je njezine ruke, bijele i uznemirene, i nakostriješene dlačice na zatiljku. “Zbog čega ti ljudi štrajkaju, Arkine?”

Zar ne zna? Kako može ne znati?

“Zahtijevaju poštenu plaću, gospođice Valentina. Policajci sada kreću na njih.”

Polako, nesmiljeno kreću na njih. Uspio je razabrati palice u njihovim rukama. Ili su to bili pištolji? Skandiranje demonstranata primicalo se i istoga časa u ulici zafrcaju iskre prave opasnosti. Zapucketala je u zraku i ljudi su počeli trčati, kližući se po ledu i snijegu. Arkin osjeti kako mu se bilo najednom uzlupalo.

“Arkine.” Bio je to glas gospođice Valentine. “Izvedi nas odavde. Učini što god moraš, samo nas izvedi odavde.”

“Ne mogu. Zapeli smo u prometu.”

“Arkine”, naredila je Valentina, “molim te, odvezi nas odavde. Smjesta.”

Osjetio je kako mu se mišić u kutu čeljusti napinje, a prsti u smeđim rukavicama skvrčili su mu se oko upravljača. “U ovom trenutku nikamo ne mogu pomaknuti automobil”, reče ravnodušno, gledajući ravno preda se kroz vjetrobran. “Zaglavili smo.”

“Arkine, slušaj me. Vidjela sam što su boljševici kadri učiniti. Sestra i ja ne kanimo sjediti ovdje poput bespomoćne teladi i čekati da to ponove.”

Tada ga je čuo, tračak straha. Okrenuo se u sjedalu i pogledao je. Na trenutak su im se pogledi ukrstili, dok ga on na koncu nije oborio. “Razumijem, gospođice Valentina.”

“Molim te, učini nešto.”

“Nema razloga da ih se bojite”, slagao je. “Demonstranti samo žele veće plaće i bolje radne uvjete. Vama nitko neće nauditi. Ni gospođici Katji.”

Podignula je ruke kao da će ga prodrmati. “Barem iznesi kolica”, zapovjedila je. “Sama ću ih gurati uz ulicu.”

“Nema potrebe za tim.”

Naglo je okrenuo upravljač. Bokom Turicuma izgurao je kočije ispred sebe, natjeravši ih da mu se sklone s puta. Ispred njih zanjištao je konj, no teški kotači automobila oslobodili su se i Arkin je uspio popeti automobil na rub pločnika i krenuti.

“Izbavit ću vas odavde.”

5

“Koje ćemo odabrati?”

“Ti uzmi puslice, te su ti najdraže.”

“A što kažeš na čokoladni kolač?”

“Ne, taj ne možeš”, smijala se Katja. “Ja ga želim.” Katja je razdragano se smiješeći kružila vilicom iznad srebrnih redova stalka s kolačima na sredini stola. “Ja prva biram”, obznanila je.

Valentina je bila na sto muka. Htjela se pretvarati kao da se ništa nije dogodilo. Htjela je da joj sestra uživa, zbog toga ju je i dovela ovamo, a Katju odavno nije vidjela ovako vedru i raspoloženu. No vilica za tortu u Valentininim prstima težila je poput olova.

Arkin je održao riječ. Silom se probio automobilom duž pločnika, oglušujući se na povike pješaka koji su se razbježali pred velikim modrim vozilom. Pronašao je izlaz, baš kao što je i obećao. Odvezli su se u drugi restoran, La Gavotte, bez ikakvih daljnjih komentara o onome što se zbilo i Valentina je odabrala stol smješten uza stražnji zid, blizu vrata što su vodila u kuhinju. Što je moguće dalje od prednje strane lokala.

Sve oko nje zbivalo se prema uobičajenom redu: konobarice su se vrzmale uokolo u crnim haljinicama s bijelim pregačama na volane i nacifranim kapicama od bijele čipke. Svi su bili tako ljubazni. Tako uljudni. Nikakva gnjeva tu nije bilo. Nikakve galame. Gosti su bili nasmiješeni i otmjeno odjeveni, okupani svjetlom što su ga bacale staklene ružičaste zidne lampe, te su grickali kolačiće i pijuckali vruću čokoladu. Smijali se. Razgovarali.

Valentinu je zapanjila vlastita osjetljivost. Nijedan drugi gost nije se činio uplašenim, a svakako ne na rubu toga da povrati ručak po djevičanski bijelom stolnjaku. Svi su normalno disali. Tko je budalast, ona ili oni?

“Valentina.”

“Molim?”

“Jesi li dobro?” Katja se pomno zagledala u nju.

“Jesam.”

Prostor među njima učini se krhkim. Lomljivim. Valentina nije htjela čačkati po njemu.

Katja namjerno promijeni temu. “Dobar je ovaj novi automobil, zar ne?”

“Da.”

“A Arkin je bio sjajan.”

“Odlično vozi.”

Valentina baci zabrinut pogled kroz mrežaste zastore na širokim lučnim prozorima što su gledali na cestu. Nešto u njezinim grudima nepravilno zadrhti.

“Čuješ li nešto?” upita. “Učinilo mi se da sam čula...”

Katja dlanom obavije Valentinin koji je ležao na stolnjaku, prstiju tananih poput porculana. Valentinini su bili krupniji, sazdani od snažnih jastučića mišića. Zbog tolikih odsviranih ljestvica na klaviru.

“U redu je da se katkad prestrašiš”, reče Katja, “nakon onoga što si proživjela u šumi.”

Valentina ponovo pogleda prema mrežastim zastorima. “Ti se danas nisi prestrašila.”

“To je zato što je moj život nezanimljiv i odveć sam glupa da bih znala kad se trebam bojati, a kad ne. Ti si razboritija.”

“Katja”, upita tiho Valentina, “misliš li...”

U tom trenutku prozore je zasula baražna paljba od opeka, a mrvice stakla poput dijamanata razrezale su napudrane obraze gostiju. Krhotina u obliku strijele zarila se u vrat neke žene. Tada je počelo vrištanje.

Valentina je trčala. Posrćući i kližući se po snijegu, no ne zastajkujući. Noge joj se nisu mogle zaustaviti. Kotači kolica škripali su i proklizivali.

“Valentina, nemoj!” Ledena je ruka zgrabi za dlan. “Molim te, stani. Molim te.”

Bila je to Katja. Preklinjala ju je. Teškom se mukom uspjela zaustaviti, no prsti su joj i dalje čvrsto stiskali ručke invalidskih kolica kao da su se stopili s njima, ukočeni i kruti i kao zavareni za metal. Vrisak žene kojoj se staklo zarilo u vrat urezao se Valentini u pamet i nije ga mogla izbaciti iz glave. Duboko je udahnula i osjetila kako joj zrak razdire pluća, toliko je bilo hladno.

“Valentina, nasmrt ćemo se smrznuti.”

Valentinin razum polako se povratio. Katja se okrenula u kolicima, povlačeći Valentinin rukav golom rukom bez rukavice. U plavim joj se očima ogledala panika.

“Katja, jesi li dobro?”

Katja odmahne glavom.

Valentina se ogleda oko sebe, zbunivši se na trenutak jer se zatekla u uskoj prljavoj uličici u kojoj se blatna otpadna voda iz domaćinstava smrznula u žute lokve na pločniku. Odvodna cijev zatrpana snijegom ležala je poput trupla u jarku uz pločnik, a prozori bijahu zamračeni kartonom. Boja se ljuštila s napuknutih zidova. Neki ih je čovjek sa psom promatrao, brade jednako odrpane kao što mu je bila i odjeća.

Zaboga, što je učinila?

Onaj čas kad su opeke zasule prozor, samo joj je jedna stvar bila na pameti: izvući Katju odande. Van. Daleko. Na sigurno.

Zgrabila je invalidska kolica u kojima joj je sestra sjedila i izgurala je ravno kroz vrata u restoransku kuhinju, a potom van kroz stražnji dio zgrade u neuredno unutrašnje dvorište. Nakon toga noge su joj počele same trčati. Van. Daleko. Na sigurno. Te su joj se riječi kovitlale po glavi. Jurnula je brzinom munje niz ulice koje nikad prije nije vidjela, kao da je nagonski znala da će ondje, među ubogima i otpisanima, biti sigurnija nego među pripadnicima svojega staleža, gdje su bombe i cigle postale način komunikacije.

Katjini obrazi sasvim su problijedjeli — nasmrt se smrzavala. Sjeverac je brijao iz zaljeva, a nijedna od njih dviju nije imala ni kaput ni rukavice, ili barem šal. Sve su ostavile u La Gavotteu. Gotovo je mogla vidjeti kako se u Katjinim žilama ledi krv. Valentina je trčala, na taj način zagrijavajući samu sebe, no shvatila je da će tako ubiti Katju. Po drugi put. Uputila se ravno prema najbližim vratima. Bila su rascijepljena cijelom dužinom i pokrpana komadima grubo tesanih dasaka, no unatoč tomu svom je snagom zalupala po njima. Nakon dugog čekanja otvorilo ih je dijete čija joj je glava sezala do boka.

“Smijemo li ući? Molim te. Požalujsta. Hladno nam je.”

Dječak nije reagirao. Lice mu je bilo prekriveno krastama, a jednim je prljavim prstom čačkao golu ranu na bradi.

“Požalujsta”, ponovila je. “Je li ti majka ovdje?”

Zakoračio je unatrag pa je pomislila da će raskriliti vrata kako bi kroz njih mogla proći kolica, no on ih je umjesto toga uz zamah zatvorio. Valentina je tako snažno zalupala po drvu da se pukotina proširila.

“Otvorite vrata!” vikala je. “Otkrojte dver!”

Vrata se su se odškrinula, upravo toliko da kroz njih proviri plavo oko. “Što hoćeš?” upitao je glas neke djevojčice.

“Sestra mi se nasmrt smrzava ovdje vani. Molim vas, pustite nas unutra.”

No poučena prethodnim iskustvom nije se na tome zaustavila. Ovaj je put molbu popratila time što se naslonila na vrata, što je djevojčicu zateklo. Prije nego što se stigla snaći, Valentina je zajedno s kolicima već stupila u polumračni hodnik čvrsto zatvorivši vrata za sobom. Kuća je zaudarala. Pljesniv vonj štakorskog izmeta širio se stubama.

“Hvala”, reče. “Spasibo.”

Pred njom su čučala tri prljava derana, dva istovjetna dječaka i djevojčica prljave plave kose. Blizanci su bili razdražljivi, odjeća im je bila pokidana i bezoblična, a hlače im nisu sezale ni do gležnjeva. Djevojčica je bila mlađa od braće te je razrogačenih očiju znatiželjno zurila u invalidska kolica.

“Je li vam majka kod kuće?” upitala je Valentina.

Djevojčica pokaže prema vratima ne mičući pogled sa žbica Katjinih kolica. “Je li to bicikl?” prošapta.

Jedan od dječaka lagano je klepne iza uha. “Ne budali, Ljubo. To je za bogalje.”

Valentina otvori vrata prema kojima joj je pokazala djevojčica i odgura kolica u malu prostoriju tek neznatno topliju od vanjskog zraka. Preko dijela prozora bila je razapeta prljava plahta za zaštitu od hladnoće zbog koje je zrak bio prošaran sivim prugama. Soba je zaudarala na vlažnu žbuku i neoprana tijela.

“Ispričavam se na smetnji.”

Na rubu uskog kreveta sjedila je žena i dojila djetešce. Odjeća joj je bila pohabana, a tijelo kržljavo kao u starice, no oči su joj još uvijek bile sjajne i mlade. Nosila je debele rukavice bez prstiju i smeđu maramu oko glave. Ugledavši Valentinu, zatvorila je prednji dio haljine.

“Što hoćeš?” Ženin glas zvučao je umorno.

“Sestra i ja trebamo pomoć. Molim vas.” Valentina je mrzila što mora tražiti milostinju od ove žene, koja očito nije imala što dati. “Mojoj sestri je hladno. Treba joj topline. Malo tople hrane.”

“Mojoj djeci treba topla hrana”, mrzovoljno odvrati žena, “no nemaju je.”

Valentina iz nekog razloga osjeti grižnju savjesti, premda nije bila kriva za njihove prazne želuce. Uzela je Katjinu hladnu ruku među dlanove i stala je zdušno masirati. Žena je smjesta položila dojenče na krevet i prišla maloj crnoj peći u kutu. Otvorila je metalna vratašca iza kojih je tinjao sićušan plamen, gotovo dogorio. Nije ni čudno da je bilo tako hladno. Žena je pomoću kliješta iz peći izvadila težak kamen, umotala ga u pocrnjeli komad ručnika i položila ga Katji u krilo. Katja zavuče ruke ispod njega.

“Zar ne možete naložiti još drva?” upita Valentina.

“Ne.”

“Ja imam novca.”

Troje djece stalo se polako primicati. Djevojčica ispruži prljav dlan. “Mi možemo kupiti drva za ogrjev.”

Valentina nije imala drugog izbora nego vjerovati im. Iz novčanika u džepu izvadila je dvije bijele novčanice od deset rubalja, premda je znala da je to i više nego dovoljno za ogrjev. “Donesite i nešto hrane. Požurite! Potoropites!”

Sve troje djece odmagliše.

“Evo, uzmi ovo.” Žena joj pruži pokrivač s kreveta. Valentina ga pogleda. Vjerojatno je vrvio ušima.

“Spasibo.” Omotala ga je oko sestrinih ramena, zatiskujući joj ga ispod nepokretnih nogu. Bila je svjesna da je žena za to vrijeme pomno motri i prvi put u životu palo joj je na pamet da se zapita koliko vrijede Katjina invalidska kolica. Onoliko koliko obitelj ove žene zaradi u mjesec dana? U godinu? Nije imala predodžbu o tome. Ovaj bijedni stan bio je manji od Valentinine spavaće sobe i oronuo. Dio stropa je visio, a po jednom se zidu proširila crna plijesan. Osjećala se vlaga.

“Hvala što nam pomažete”, reče Valentina, iskreno zahvalna. “Restoran u kojemu smo bile napali su štrajkaši, a moja sestra i ja pobjegle smo ne uzevši kapute.”

Žena kimne prema Katji. “Je li bolesna?”

“Doživjela je nesreću.”

Djetešce na krevetu počelo je tiho plakati te žena reče: “Uzmi je.”

Valentina pogleda prema zavežljaju što se meškoljio.

“Uzmi je.” Ovoga je puta ženin glas bio oštriji.

“Molim?”

“Tražiš moju pomoć. Zauzvrat ja želim tvoju. Trenutak predaha od djeteta.” Osmjehnula se, a u osmijehu joj bljesne tračak mladosti. “Ne brini se, neću ukrasti sestrina kolica.”

Rumenilo je zažarilo Valentinine obraze dok je podizala dijete. Vratilo joj je sjećanje na doba kad je tako nosila Katju, no ona nikad nije ovako zaudarala. Djetešce gotovo da uopće nije imalo kose, a noge su mu bile tanane poput dvaju grančica.

“Valentina.” Bio je to Katjin jedva čujni glas. “Daj da je ja držim.”

Valentina približi dijete kolicima, no ne preda ga u sestrine ruke. “Prljava je”, procijedi. “Ne želiš...” No u Katjinim je očima spazila željan izraz. Položila joj je dijete u krilo prenerazivši se kad joj se sestra nagnula i poljubila djetetovu koštunjavu glavicu. Katjino lice obasjao je smiješak. Bila se povukla u sebe, no polako je dolazila k sebi.

Miris vrućih piroški sve je promijenio. Troje djece kao da se zaoblilo čak i prije nego što su dobili po komad pite od mesa iz nepropusne papirnate vrećice. Sjedili su na podu ispred cjepanica što su plamtjele u peći, promatrajući ih s istim onim udivljenjem kojim bi Valentina pratila glazbeni ili baletni nastup.

“Zar ne biste trebali oprati ruke?” predloži Valentina stavljajući svakome po komad pite na dlan. Prljavština na njihovim prstima bila je crnja i od poda.

“Crpka za vodu se zamrznula.” Žena slegne ramenima i odgrize povelik zalogaj kruha namazanog džemom od ribiza. Dok je žvakala, Valentina je promatrala kako joj se lice rastapa od užitka i naočigled se pomlađuje.

“Kako se zoveš?”

“Varenka Sidorova.”

“Ja sam Valentina. Moja sestra zove se Katja.”

Katja je pijuckala vrući čaj s medom iz limenog vrčića, a boja joj se vratila u obraze. Dojenče joj je ležalo u krilu poput mačeta, opušteno i mekano od topline.

“Varenka, čime se bavi tvoj suprug?”

Ženin pogled postade oprezniji. “Radi u tvornici.”

“Je li boljševik?”

Primijetila je kako se koža ispod ženinih očiju namreškala. “Što ti znaš o boljševicima?”

“Je li i on danas sudjelovao u demonstracijama?”

Varenka se počela smijati. Djeca su se zagledala u nju, zapanjena, kao da nisu naviknula na taj zvuk, no ona se nije prestala smijati. Smijeh joj se bez prestanka orio kroz otvorena usta. Žile na vratu iskočile su joj i suze su joj klizile niz obraze, no smijeh je i dalje ispunjavao zrak, mukao i nezaustavljiv. Pala je na koljena, a smijeh je zamro jednako naglo kao što je i počeo. Strgnula je maramu s glave, oslobađajući kratko podrezanu kestenjastu kosu. Valentina se zapilji. Katja kratko i prigušeno uzdahne. Jedna strana ženine glave bila je ćelava, a široki bijeli ožiljak što se presijavao kao da je mokar protezao joj se posred lubanje od sljepoočnice do zatiljka. Promatrala je sestre s mješavinom samilosti i mržnje.

“Prije pet godina, ispred ulaznih vrata Zimske palače”, reče strogim glasom, “vaši su vojnici nasrnuli na mene sa sabljama kad smo u povorci došli razgovarati s carem. Nismo imali nikakve zle nakane, no oni su nas pokosili. Zbog ljudi koji su tada umrli, vi i vaš stalež danas ste živi. No zaslužujete li to?”

Valentina podigne dijete iz Katjina krila i položi ga na krevet. “Mislim da je vrijeme da odemo.”

“Ti!” I dalje klečeći, žena uperi prst prema Valentini. “Obećajem ti da ćemo uskoro doći po tebe i pripadnike tvojega staleža, i da ovoga puta nećete preživjeti. Vi dokoni bogataši. Paraziti.” Pljunula je na pod. “Radnici će zahtijevati pravdu.”

Valentina uzme novčanik i baci ga na stol. Rublji su se razletjeli zveckajući, a djeca pojuriše za njima poput miševa. “Uzmi ovo jer si mi danas pomogla. Zahvalna sam na tome.” Prišla je ženi koja je klečala i prstima joj dodirnula sjajni ožiljak na glavi. Bio je to opscen osjećaj. Nije bio mokar nego gladak i sklizak, i bezbojan poput bića koje živi pod zemljom. “Žao mi je, Varenka.”

“Ne treba mi tvoje žaljenje.”

“Valentina.” Bila je to Katja. “Ona želi da odemo.”

“Da, u pravu si. Prije nego što mi se muž vrati.” Varenka se prkosno zagleda u Valentinu. “Moj boljševik.”

Glasan tresak na ulaznim vratima prepao ih je. Prije negoli su stigle reagirati, začuo se još dvaput, poput udarca čekićem, i čule su kako se drvo raskoljuje. Žena podigne dojenče i privije ga uz grudi toliko snažno da je počelo jecati. Valentinino srce žestoko zakuca. “Pričekaj ovdje, Katja.”

“Ne, Valentina, nemoj...”

Lupanje se ponovo začulo. Valentina bez oklijevanja otvori vrata što su vodila u sumoran hodnik i potom otključa rascijepljena ulazna vrata što su gledala na ulicu. Nečija golema figura blokirala je svjetlo.

“Valentina Ivanova, kojeg vraga radiš u ovoj rupčagi?”

Bio je to Lav Popkov.

6

Arkin je bio mehaničar, no u duši se smatrao vještim kirurgom za strojeve. Brinuo se o svojim rukama i neprestano čitao o najnovijim izumima, na taj način obogaćujući znanje. Hvala Bogu da je znao čitati. Premda Bog s tim nije imao veze. Većina seljaka ne zna čitati i pisati, no njegova majka bila je izuzetak te ga je znala tući pletaćom iglom po zglobovima prstiju ne bi li potaknula njegov lijeni mozak na razmišljanje.

“Viktore”, znala bi reći dok bi joj on sjedio uz koljeno i mučio se sa zbrkanim slovima, pokušavajući ih uobličiti u riječi, “čovjek koji zna čitati čovjek je koji može vladati svijetom.”

“Ali ja ne želim vladati svijetom.”

“Sada ne. Ali jednog dana hoćeš. I tada ćeš mi zahvaljivati.”

Nasmijao se sam sebi sjetivši se toga. “Spasibo, hvala”, promrmljao je. Bila je u pravu. Sada, u dobi od dvadeset tri godine, zaista je htio vladati svijetom.

“Arkine.”

Podignuo je glavu. Čučao je na betonskom podu garaže perući ulje i konjski izmet s kotača Turicuma, nakon čega je njihova modra boja ponovo zablistala. Prljava sapunica cijedila mu se s krpe po čizmama.

“Što je, Popkove?”

Kozak je nečujnim korakom ušao u garažu. Za jednog tako krupnog čovjeka kretao se bešumno, poput šumskih vukova u rodnome mu kraju.

“Što je?” upita ponovo Arkin.

“Gazdarica želi razgovarati s tobom u kući.”

“O današnjem poslijepodnevu? Je li to?”

“Kako bih ja to znao?”

Život na stepskoj farmi Bogu iza leđa nauči čovjeka strpljenju. Na selu život nikad nije užurban i sve se zbiva sporo pa je Arkin vrlo dobro znao čekati. Svoje je selo napustio prije šest godina u dobi od sedamnaest, naumivši živjeti i raditi u Sankt Peterburgu. U tom je gradu mogao osjećati bilo Rusije. Tu su nicale ideje velikana poput Karla Marxa i Lenjina, šireći se ispod zemlje poput korijenja stabala. U tom gradu, bio je uvjeren, ležala je budućnost Rusije. Okrenuo se natrag kako bi završio s pranjem kotača prije nego što ispere krpu i uredno je objesi o kuku. Kad se osvrnuo, Lav Popkov i dalje je stajao ondje, kao što je i očekivao. Taj je krupni čovjek u mnogočemu krojio vlastite zakone, što Arkinu baš i nije prijalo.

“Kojeg si vraga radio?” ljutito upita Popkov.

Arkin svuče dugačku smeđu pregaču i objesi je o drugu kuku. “Što sam radio? Štitio sam ih.”

“Puštajući ih da odu bez nadzora? Je li to tvoja predodžba štićenja?”

“Nisu djeca, Popkove. Mlade su žene. Donose vlastite odluke, bile one ispravne ili pogrešne.”

“Ovo je opasan grad.”

“Opasan za njih? Ili za radnike koji svakodnevno umiru po tvornicama?”

“Ti si budala”, prezirno otpuhne Popkov.

“Nisam”, strpljivo će Arkin. “Ja samo radim svoj posao.”

Bio je to prvi put da je Arkin kročio u kuću dalje od kuhinje za služinčad te se jedva suzdržavao da ne bulji. Što će ikome toliko stvari? Na zidovima su visjele slike veće od njega. Rubini nalik na kaplje krvi ukrašavali su ogledala, a podnožje svakog kipa bilo je obrubljeno zlatom. Lakaj ga je dopratio do male primaće sobe. Arkin shvati da je to najženskastija prostorija u koju je ikad kročio, sva u boji krema i lavande te puna cvijeća koje je svojim egzotičnim, njemu potpuno nepoznatim, mirisima ispunjavalo zrak.

Elizaveta Ivanova sjedila je vrlo uspravno u otmjenom naslonjaču držeći čašu vruće vode u ruci. Zbog haljine boje jorgovana i sama je izgledala poput cvijeta. Naklonio se, pustivši da mu ruke padnu niz bokove, i pričekao da prva prozbori. Nije se žurila; sat je otkucao cijelu jednu minutu.

“Arkine”, naposljetku reče, “zahtijevam objašnjenje.”

“Svakako, gospođo. Odvezao sam dvije mlade dame na čaj u hotel Gordino, no nismo se mogli probiti do njega zbog svjetine koja je štrajkala duž Morskaje.”

“Nastavi.”

“Zapeli smo u prometu, no uspio sam se iskobeljati otamo i odvesti mlade dame u drugi lokal po njihovu izboru.”

“Trebao si ih dovesti ravno kući. Na ulicama je bilo opasno.”

“Predložio sam im to, gospođo. No obje su se gospođice tome usprotivile, odbivši se vratiti kući.”

“Zašto me to ne iznenađuje?” Riječi su joj se otele s usana, prenuvši ih oboje. “No ne razumijem gdje si bio kad su napustile čajanu? Kao vozač ove obitelji, imaš obvezu prema njoj, Arkine. Mislila sam da su ti to objasnili kad...” Zastala je i prinijela vodu ustima, ne otpivši ni gutljaj. “Svojeglave su”, promrmljala je.

On se blago osmjehne. “Poznajete svoje kćeri, gospođo.”

“Dovoljno dobro.”

“Duboko žalim što sam zbog demonstranata bio prisiljen Turicum parkirati u pokrajnjoj uličici. Kad sam se pješke vratio do čajane, ondje je vladala potpuna strka — a gospođice Valentine i gospođice Katje više nije bilo.”

“Jesi li ih potražio?”

“Dakako, gospođo.”

Je li ih tražio? Je li ih dozivao? Je li jurcao kao luđak od ulice do ulice i od trgovine do trgovine? Je li hvatao ljude za revere i pitao ih jesu li vidjeli invalidska kolica? Da, sve je to učinio i trčao je dok ga pluća nisu zaboljela. I proklinjao je te djevojke dok mu se jezik nije zažario, no ipak ih nije pronašao.

Elizaveta Ivanova kimne. “Dakako da jesi. Vidim da si pouzdan mladić.”

“Žao mi je, gospođo. Ispričavam se što sam Vam dao povoda za brigu.”

“Kako si ih na kraju pronašao?”

“Vratio sam se ovamo i okupio nekolicinu ljudi za temeljitiju potragu.”

Utihnula je, prisiljavajući ga da kaže više nego Što je htio. “Lav Popkov ih je pronašao”, nevoljko je priznao. “Slijedio je tragove invalidskih kolica u snijegu.”

Taj je Kozak bio poput psa tragača, pomno pretražujući pločnike lica gotovo priljubljena uz tlo, pronalazeći i najneprimjetnije tragove guma čak i na izgaženom snijegu.

Ona je pustila da razgovor zamre i otpila gutljaj vode, dok joj se grlo stegnulo iznad blijedožute biserne ogrlice. “Katji nije dobro”, rekla je nakon nekoliko trenutaka tišine.

“Žao mi je.”

“Nije tvoja krivnja.”

Pravednost njezine primjedbe osupnula ga je. Većina poslodavaca za sve voli kriviti sluge. Čekao je, no nove riječi nisu uslijedile.

“Želite li razgovarati o tome sa samim Popkovom?” upitao je.

Ona gotovo neprimjetno protrne. “Ne bih.”

Bila su tri sata ujutro. Valentina je već dva sata sjedila u mraku. Začuvši težak korak bolničarke Sonje kako napokon napušta Katjinu sobu, pričekala je nekoliko minuta i potom se bosih stopala iskrala na hodnik ne proizvodeći nikakav zvuk. Okrenula je kvaku na vratima bolesničke sobe uz jedva čujni škljocaj. Iza mrežastog zaslona ognjišta pucketala je vatra, a glomazni pokrivač na krevetu bio je odgurnut ustranu, nalik na planinski lanac. Slabašna prilika njezine sestre ležala je nepomično pod tankom plahtom, dok joj se glava nemirno meškoljila na jastucima kao da pripada nekom drugom tijelu.

“Katja”, prošaptala je Valentina.

Plavokosa glava istog se trena podignula s jastuka. “Valentina?”

“Kako si?”

“Dosadno mi je.”

Valentina klekne na dno kreveta. “Znaš zbog čega si dobila groznicu, zar ne?”

“Zbog čega?”

“Zbog toga što si poljubila prljavu glavu one bebe.”

“Vrijedilo je”, nasmiješi se Katja.

“Nisi to valjda rekla mami ili bolničarki?”

“Naravno da nisam. Nisam glupa.”

“Smatraj to pustolovinom, samo što je nećemo ponavljati. Pretjerala sam, žao mi je.”

“Ne govori to. Nemoj mi reći da me više nećeš voditi u pustolovine.”

“Katja, ako zbilja želiš pustolovine, moraš se oporaviti. Omogućit ću ti ih”, obećala je, “samo ne onako opasne.”

“Pustolovina nije pustolovina ako nije opasna. Onakvo što ne bih propustila za sve na svijetu.” Uklonila je vlažnu kosu koja joj je upala u oči. “Kaži mi kakav je bio ožiljak one žene kad si ga dotaknula?”

“Poput toplog stakla. Tvrd i sklizak.”

“Bilo mi ju je žao.”

“Meni nije.”

“Ne vjerujem ti.”

“Istinu govorim, Katja. Mrzim ih. Nazivali se oni menševicima, boljševicima ili socijalnim revolucionarima, meni su svi isti. Mrzim ih zbog onoga što su ti učinili.” Nagnula se i poljubila sestrin vreo obraz.

Katja podigne ruku i nježno pogladi sestrinu tamnu kosu. “Ta će se mržnja s vremenom istrošiti”, reče s uvjerenjem.

“Je li se tvoja istrošila?”

“Jest.”

Valentina nije Katji rekla da je već prekasno. Da joj je mržnja već progorjela kožu sve do kosti.

Pokucala je na vrata očeve radne sobe. Kucnuo je čas da mu priopći svoju odluku.

“Naprijed. Vhodite.”

Gurnula je vrata. Otac joj je sjedio za širokim pisaćim stolom presvučenim kožom, podignuvši glavu s papira koje je proučavao.

“Tražila si me?” reče. Činilo se da nije sretan što ga ometa.

“Jesam.”

Prekrižio je ruke. Nezapaljenu je cigaru nestrpljivo otresao između dva prsta. Još je uvijek bio naočit muškarac, premda se malčice udebljao od previše gozbi u Zimskoj palači. Kosu je nosio zalizanu unatrag te je imao guste obrve iznad prodornih, duboko usađenih očiju. Tamnih poput njezinih. Te su je oči sada odmjeravale.

“Sjedni.”

Sjela je na stolac ispred radnog stola, prekriživši ruke u krilu. “Tata, htjela bih se ispričati što sam jučer Katju odvela u četvrt Rževka. Pokušala sam je zaštititi od štrajkaša koji su...”

“Prihvaćam tvoju ispriku.” Rukom je otro tamne brkove kao da tako može otrti misli. “Ono što si učinila”, reče, “bilo je budalasto, no shvaćam da si pokušala zaštititi sestru.”

Očekivala je da će biti gore.

“Je li to sve?” upitao je. “Imam posla.”

“Ne”, reče ona. “To nije sve.”

On odloži cigaru u pepeljaru koja je stajala uredno smještena pokraj nalivpera i crvene olovke pred njim. Oči su mu se zadržale na cigari kao da bi mu bilo draže da je može u miru popušiti. Otac joj je imao uredno posložen um, zbog čega se i bavio time čime se bavi. Valentina nije znala što točno radi kao ministar u vladi, no znala je da je njegov posao povezan s financijama. Kao dijete zamišljala ga je kako u svojoj sobi u uredu kancelara broji carev novac, hrpe rubalja visoke sve do stropa.

Naposljetku mu je dosadila njezina šutnja pa je podignuo pogled.

“Što još?” upitao je s natruhom nestrpljenja. “Imam posla.”

“Tata, ne želim se vratiti u školu kad počne novo polugodište.”

Zagledao se u nju, iznenađen. Ni traga gnjevu koji je očekivala. Smiješio se.

“Nadam se da se slažeš, tata”, brzo je dometnula.

“Slažem, i te kako. Tvoja majka i ja raspravljali smo o tome i uvjereni smo da od školovanja više nemaš koristi. Vrijeme je da počnemo razmišljati o tvojoj budućnosti.”

Isprva je bio jedva osjetan, taj prvi neugodni predosjećaj. Zanemarila ga je.

“Slažem se, oče. I drago mi je da i ti tako misliš. Na um mi je pala jedna zamisao.”

Naslonio se u naslonjaču i sa zadovoljstvom uzeo cigaru sa stola. Odmotao ju je, odrezao jedan kraj i pomirisao duhan raskošna mirisa prije nego što ju je bez žurbe pripalio. Imala je osjećaj kao da već nešto slavi.

“E pa, Valentina”, reče on, “drago mi je da se slažemo. Sad si opet dobra kći.”

Primijetila je ono sad, no nema veze: to je bio prvi korak.

Kimnuo joj je, zadovoljan, a ona je pokušala zaustaviti taj trenutak kako joj ne bi procurio kroz prste. “Ta tvoja zamisao, jesi li o njoj razgovarala s majkom?”

“Nisam još, tata. Htjela sam prvo s tobom porazgovarati o tome.”

“Luckasta djevojko.” Nasmijao se i otpuhnuo kovitlac dima prema njoj. “Što ja imam s haljinama?”

“Haljinama?”

“Da, haljinama koje su ti padale na um. O tome moraš razgovarati s majkom. Majke su te koje se bave takvim stvarima.”

Brzo je udahnula, osjećajući okus dima. “Tata, nisam spomenula nikakve haljine.”

“No, ne brini se, siguran sam da će ti majka htjeti o tome razgovarati.” Kimne u znak razumijevanja. “Znam kakve su žene kad su haljine u pitanju.”

Ustao je iz naslonjača i glasno se ushodao po prostoriji, šuškajući rukavima, stružući stopalima po ulaštenim podnim gredama, bubnjajući prstima po košulji. Prepoznala je to kao znakove iznimnog zadovoljstva. Što se to događalo? Ovaj razgovor odvijao se u pogrešnom smjeru.

“Neće mi trebati više od nekoliko haljina”, istaknula je oprezno.

“Ne, draga moja. Ako želiš uhvatiti dobru partiju, trebat će ti barem trideset ili četrdeset haljina, pretpostavljam. No to prepuštam tvojoj majci. Važno je da je odluka donesena i da smo već sastavili popis imena koja ćeš razmotriti.”

“Tata, kako to misliš, uhvatiti dobru partiju?”

“Pronaći muža, dakako.”

“Muža?” Ruke su joj pale iz krila.

“Da, draga moja. Zar nismo o tome razgovarali? O prekidanju školovanja i pronalaženju supruga?” S očitim užitkom povukao je dim cigare, uskoračao se po sobi i otresao mrvice duhana s košulje.

“Uskoro ćeš navršiti osamnaest, Valentina. Vrijeme je da se počneš odgovorno ponašati, pronađeš odgovarajućeg muža i udaš se. Mnogo je krasnih mladih časnika iz dobrih obitelji.”

“Ja se neću udavati, tata.”

“Nemoj se sada glupirati, Valentina, o čemu govoriš?”

“Neću se udavati.”

“Maloprije si rekla da si se spremna latiti planiranja svoje budućnosti.”

“Da, ali ne kao nečija žena.”

“A što ti drugo, zaboga, preostaje? Tvoja majka i ja...” Zastao je, kao da mu je na um pala neugodna misao. Stojeći nasred prostorije činio se kao da se sav naduo u odjeći, a obrazi su mu se zajapurili. “Kakvu to zamisao imaš o svojoj budućnosti?”

Ustala je kako bi ga pogledala licem u lice. “Tata, to je ono što sam ti došla priopćiti. Želim se osposobiti za profesionalnu bolničarku.”

Posjeli su je. Ne u radnu sobu. Ne u primaću sobu gdje su se obično vodile ozbiljne rasprave. Roditelji su je posjeli u glazbeni salon, na mjesto u kojem je godinama gajila nade. Posjeli su je na klavirski stolac sa sjedalom s resicama koje je cupkala i mrsila kad glazba ne bi zvučala kako treba. Majka joj je sjela na stolac uz prozor. Premda joj je lice bilo bezizražajno kao i uvijek, među prstima je držala rupčić zgužvan u čvrstu lopticu. Majčina šutljivost bila joj je gotovo gora od očeve provale gnjeva.

“Valentina”, reče joj otac ozbiljno, “moraš smjesta izbaciti te mušice iz glave. Zapanjuje me da ti je takvo što uopće i palo. na pamet, a kamoli da si o tome ozbiljno razmišljala. Sjeti se obrazovanja koje smo ti priuštili, glazbenih poduka. Razmisli koliko nas je sve to stajalo.”

Krupnim se koracima ushodao ispred nje dok su mu repovi fraka mlatarali od uznemirenosti. Poželjela je ispružiti ruku ne bi li utišala taj zvuk. Ne bi li utišala njega.

“Molim te da me pokušaš razumjeti, tata. Govorim četiri jezika, znam svirati glasovir i znam lijepo hodati. I što s time mogu?”

“Možeš se udati. Sve mlade dame pripremaju se za to.”

“Žao mi je, tata, ali rekla sam ti. Ne želim se udavati.”

Majčin očajan uzdah bio je kap koja je prelila čašu. Valentina se okrenula prema glasoviru, okrenuvši im leđa, i podignula njegov poklopac. Prsti su joj pronašli prvi nježni akord, a potom i drugi, i, kao uvijek, zvuk nota umirio ju je. Drhtanje u grudima smirilo se. Odsvirala je kratak ulomak iz one Chopinove skladbe i u skrivenom kutku uma načas ugledala plamenokosog Vikinga. Iza njezinih leđa zamro je svaki pokret. Zamislila je roditelje kako izmjenjuju poglede.

“Dobro sviraš, Valentina.”

“Hvala, mama.”

“Svaki muž ponosio bi se da mu nakon večere goste zabavljaš kakvom Beethovenovom ili Čajkovskijevom skladbom.”

Valentina skvrči prste kako više ne bi dodirivali tipke. “Želim biti bolničarka.” Govorila je tiho, strpljivo. “Želim skrbiti o Katji. Bolničarka Sonja neće dovijeka biti s nama.”

Prostorijom se pronio uzdah i Valentina najednom shvati da joj očev visoki tamni lik stoji tik iza leđa. Pogladio ju je po kosi, položivši joj ruku na rame. Nije se pomaknula. Šest mjeseci nije ju dodirnuo, od bombe u Tesovu, i bojala se da će, ako pomakne makar jedan mišić, povući ruku i ne dodirnuti je još sljedećih šest.

“Valentina, poslušaj me, dijete drago. Znaš da ti želim najbolje. Zanimanje bolničarke je bijedno, puno kurvi i alkoholičarki. Nije primjereno za uglednu mladu ženu.”

“Slušaj oca”, majka će joj blago.

“Pune su ušiju. Imaju svakakve boleštine.” Riječ boleštine izgovorio je tako da je znala da ne misli samo na boginje ili tifus.

“Ali bolničarka Sonja nije ni kurva ni alkoholičarka”, primijeti Valentina. “Nema nikakvu bolest. Ugledna je žena.”

Otac joj čvršće stisne rame te Valentina osjeti kako joj želi stisnuti i um. “Postoji još jedan način”, reče on, “da pomogneš Katji. Bolji način na koji ćeš joj se iskupiti.”

“Koji?”

“Nije teško.”

“Koji to, tata? Što mogu učiniti?”

“Dobro se udaj.”

Naglo se okrenula natrag prema glasoviru dok joj se grlo stezalo od razočaranja. Nije željela rasrditi oca.

“Čula si me, Valentina.” Povisio je glas. “Dovraga, djevojko, moraš se dobro udati. Moraš se smjesta udati. Inzistiram. Za dobrobit prezimena Ivanov.”

“Ili što, oče? Što ćeš učiniti ako odbijem?”

“Budem li morao, spreman sam te i izbičevati.”

7

“Izrabljivanje! Oskudica! Gladovanje!”

Mihail Sergejev bio je izvrstan. Znao je kako potaknuti svjetinu, kako pobuditi emocije u ljudima i raspaliti njihove prazne trbuhe. Arkin je sa zadovoljstvom pratio večerašnji skup. Većinom seljaci, kao i on sam, priprosti radnici što su se iz ruralnih provincija sjatili u Sankt Peterburg u potrazi za poslom u tvornicama. Većina ih nije znala čitati. Tek nekolicina jedva je znala napisati vlastito ime. Začudo, ta je činjenica Arkina rastužila čak i više od užasnih uvjeta u kojima su radili u poduzećima ili tvornicama. Činjenica da vlast namjerno zatupljuje puk uskraćujući mu obrazovanje činila mu se najokrutnijom mogućom nepravdom. Bio je to oblik kontrole koji je valjalo satrti.

Zbog toga je vjerovao u teoriju vječne revolucije Lava Trockog. Sa Sergejevim je otišao poslušati Trockijev govor na nekom sastanku i obojica su bili toliko opčinjeni tim vizionarom čupave, neobuzdane kose, s naočalama koje su vazda blještale, da su cijele noći šetali ulicama ne mogavši se smiriti. Otkrio im je neki novi svijet. Onaj u kojemu pravda i jednakost nisu samo prazne riječi, nego živa bit života svakog čovjeka. Od toga su trenutka počeli vrbovati i druge za socijalističke ideje.

“Ljudi Rusije”, Sergejev je strastveno pozivao, “sami se moramo izboriti za svoja prava. Željezna ruka carske vlasti mora...” — zastao je i ogledao se po prostoriji prema publici — “mora pasti.”

Odobravajuće klicanje.

“Dali su nam Dumu kako bi nas ušutkali.” Sergejev je te riječi izgovorio posprdno.

“No premijer Stoljipin odnosi se prema tome s prezirom i oko vrata stavlja Stoljipinove kravate, omče, vješala, svakomu tko mu se usprotivi.” Sergejev strgne vlastitu kravatu kao da je uže što ga guši, a okupljeno mnoštvo zaurla. I Arkin im se pridruži.

“Zanima li Stoljipina to što vi na stolu nemate kruha za svoju djecu?”

“Ne! Njet! Ne!”

“Zanima li Stoljipina to što vas tjeraju da radite u uvjetima u kojima bi i pas odgrizao vlastitu nogu samo da pobjegne?”

“Ne! Ne!”

“Zanima li Stoljipina..

“Druže Sergejev!” Povikom se oglasio čovjek mršav poput hrta koji je stajao na nogama dok mu je iz usta visjela cigareta.

“Sjedni!” doviknuo mu je neki glas.

Sergejev ispruži ruku zahtijevajući tišinu. “Reci, druže. Svatko ima pravo da ga se čuje.”

“Drugovi”, reče čovjek podižući glas, “ove brbljarije neće nas odvesti nikamo. S neprijateljem se ne možemo boriti, nego moramo pokušati pregovarati s njim. Duma nam je tek prvi korak. Moramo se neprestano boriti i izvojevati nove ustupke. Aleksandr Gučkov, vođa oktobrista u Dumi, da je sve od sebe kako bi postigao dogovor za bolje uvjete u rudnicima...”

“Aleksandr Gučkov”, zagrmi Sergejev, “nije ništa drugo doli sredstvo tiranije.”

To je razgalilo gomilu. “Da! Da!”

Sergejev se potpuno uspravi. “Jedino je rješenje da radnici preuzmu vlast. Moć sindikatima!”

Uslijedio je gromoglasan pljesak i galama glasova. Okupljeno mnoštvo stalo je nagurivati uljeza sve dok se nije zakleo da neće proći mnogo dok svi ne budu nosili Stoljipinove kravate te se poražen iskrao iz dvorane.

“Moć radnicima!” urlao je Sergejev.

Naslonjen na zid, Arkin je pripalio cigaretu i kimnuo. Diktatura proletarijata, tako je to nazvao Lav Trocki. Bit će to ljuta i krvava bitka, no već je pred vratima. Bilo je samo pitanje vremena.

Svećenik je bio mudar, u to nije bilo sumnje. Otac Morozov poznavao je ljude. Mamio je gladne trbuhe u crkvenu dvoranu pomoću velikog kotla vrućega gulaša. Bez mesa, dakako, samo s povrćem, no bili su mu tako patetično zahvalni jer im to nije hranilo samo tijela — hranilo im je i gnjev, bijes zbog onoga na što su spali. U njima je to razjarivalo osjećaj nepravde, čak i prije no što bi ih svećenik uputio u dvoranu na Sergejevljeve govore. Jedina mana oca Morozova bilo je to što je vjerovao u Boga i Božju ljubav prema svem čovječanstvu, bez obzira na to koliko je netko bijedan primjerak ljudske vrste. To je katkad bio problem.

Svećenik je poput vrane stajao iza kotla s gulašom koji se pušio, grabeći varivo kutlačom i dijeleći ga u emajlirane posude, saslušavajući muškarce koji bi mu se žalili i nudeći savjete ili trunku utjehe. Nikad se nije zamarao. Uvijek je izgledao isto, visoka, blago pogrbljena, strpljiva figura guste brade, u ručno ispredenoj crnoj mantiji. Vjerojatno mu nije bilo više od četrdeset, no izgledao je mnogo starije, budući da mu je kosa već posijedjela. Možda je to bila posljedica tolikih godina slušanja patnji drugih ljudi, ili pak zbog gubitka supruge.

Arkin je stajao pokraj oca Morozova, čekajući kratku stanku u gladnom nizu zdjelica.

“Oče, imamo opremu.”

“Ovdje?”

“Na donjem katu. Dođite kad završite.”

Svećenik kimne i toplo se nasmiješi sljedećem muškarcu u redu. Arkin se divio njegovoj staloženosti. Nitko nikad ne bi pomislio da sije smrt.

Izrada bombi bila je pipav posao. Otac Morozov bio je mozak operacije, onaj koji je kovao planove. Mihail Sergejev bio je dobavljač koji je nabavljao potrebnu opremu ne postavljajući nikakva pitanja. A Arkinov doprinos bila je ručna izrada. Nikome drugome nije bilo drago rukovati eksplozivom.

Tri su muškarca dobro surađivala, no Arkin je toga dana primijetio da mu je drug Sergejev nemiran. Neprestano se dizao i sjedao za stol za kojim je Arkin radio, živcirajući ga, dok Arkin nije odložio kliješta za žicu. U podrumskoj prostoriji bilo je tako hladno da im se dah kovitlao poput dima svaki put kad bi progovorili te se Arkin brinuo da bi mu se želatinski dinamit mogao slediti ako se temperatura previše spusti. Pogledao je Sergejeva. Jakna mu je bila prljava i puna rupa, a šal tako zamašćen i omotan oko vrata toliko puta da je nalikovao na debelu usnulu zmiju.

“Što je, druže?” upita Arkin. “Dobar si govor danas održao. Trebao bi biti zadovoljan.”

Sergejev je po rukama premetao kutiju cigareta od duhana mahorka, koji je imao jeftin miris i neugodno je zaudarao u zatvorenom prostoru. Arkin mu je zabranio da puši u blizini upaljača čahure. Dvije takve ležale su na stolu pred njim te mu je pogled pao na njih još dok se obraćao Sergejevu. Duge uske čahure od bakra koje su sadržavale malu količinu živina fulminata. Visokoeksplozivne. Arkin je njima uvijek rukovao s poštovanjem, no rado bi ih položio na dlan, naizgled bezopasne poput Sergejevljeve cigarete. Dok bi držao toliku moć u dlanu, srce bi mu brže zakucalo.

Iznenadilo ga je koliko je lako bilo pronaći podatke o eksplozivima. U sanktpeterburškoj knjižnici proučavao je genijalne izume Alfreda Nobela kako bi bolje razumio tih pet na brzinu napravljenih štapića sivoga želatinskog dinamita, što su ležali spojeni na stolu ispred njega. Želatinski dinamit bio je mješavina eksploziva sastavljena od nitroglicerina i nitroceluloze pomiješanih s nitratom potaše i sitno mljevene piljevine. Dvanaest posto snažniji od dinamita. Dermo! To je poprilična snaga. A smjesa je otporna na vlagu i ne ispušta štetne pare nakon detonacije. Obavio je dlan oko jednog štapića osjećajući njegovu glatku hladnu površinu na koži. Gospodin Alfred Nobel, pomislio je, bio je čovjek neobična karaktera. Tko bi drugi svijetu mogao nanijeti toliku štetu, a ipak mirno počivati u grobu?

“Druže”, reče Sergejev, “žao mi je, ali moram otići.”

Arkin podigne obrvu. “Što je? Nije te valjda strah?”

“Ne. U pitanju je moja žena. Uskoro bi trebala roditi, no i dalje radi u tvornici ljepila. To joj izaziva mučninu.”

“Ah, obitelj.”

“Nemoj to tako govoriti.”

Arkin se nasmiješi. “Sergejeve, doći će dan kad će obitelji biti stvar prošlosti.” Baci pogled prema svećeniku. “I vjera također.

Opijum za mase, kao što je rekao Karl Marx. Jedini prioritet bit će Država. Bude li postojao savršen državni poredak, i stanovništvo će biti zadovoljno. Država mora imati prednost pred obitelji. Ona će i biti naša obitelj.”

“Dakako da se slažem s tobom”, reče Sergejev i nesigurno slegne ramenima. “Ali ne večeras.” Ustane i zaputi se prema vratima. “Nemojte se raznijeti”, reče kroza smijeh i ode prije nego što su ostala dvojica stigla prigovoriti.

Arkin i otac Morozov okrenuše se natrag prema stolu.

“Dobar je on čovjek”, reče Morozov.

“Vatren je govornik i predan je našoj borbi”, složi se Arkin dok je umetao jedan kraj osigurača u otvoreni vrh čahure. Kliještima joj je pažljivo stisnuo rubove. Ako ih prejako stegne, mogli bi eksplodirati. “Ali nema želuca da ubije nekoga.”

“A ti?” upita svećenik.

“Ja ću učiniti što god budem morao.”

“Čak i raditi za obitelj koju prezireš? Za ministra Ivanova?”

“Da, oče, radim za tog parazita i da, špijuniram ga. Kao i vi, radim sve što naša borba od mene zahtijeva. Ivanov ima trideset slugu koji tetoše četvero dokonih ljudi. Kad bi sve sluge diljem Sankt Peterburga radile na nečem korisnom, kako bi nam samo grad bio drugačiji.”

“Jesi li to predložio Ivanovima?” upita blago Morozov.

Ta je ironija Arkina zabavljala. Nasmijao se i omotao komad žice oko štapića želatinskog dinamita u čijoj su se sredini nalazila dva detonatora. Izmjerio je fitilj. Sastojao se od komada pamučnog vlakna omotanog oko jezgre od sitnog baruta, a sve to bilo je premazano bijelim lakom za zaštitu od vlage. Ovaj je sporo gorio, šezdeset centimetara u minuti. To mu je ostavljalo vremena za bijeg. Odrezao je komad dug stotinu dvadeset centimetara.

Srce mu je tuklo u pravilnom ritmu i to ga je veselilo. Otac Morozov pomolio se nad bombom i iznad nje načinio znak križa. Uvijek je to činio.

Prije nego što bi krenuli u pohod.

Tens je zaronio dublje u tamu. Buka u tunelu bila je zaglušujuća, no i unatoč tomu volio je ondje redovito zalaziti. Morao se spuštati u kanalizaciju kako bi se uvjerio da radovi dovoljno brzo napreduju i provjerio paze li nadglednici da radnici kopaju duž zacrtanih pravaca.

Zrak je postao gušći i morao se napola presaviti pod niskim svodom. Voda mu je kapala po ramenima. Snažna baklja koju je držao u ruci bacala je krug svjetla po oblim stijenkama tunela omogućavajući mu da pomno pregleda zidove od opeke te je svakih nekoliko koraka pružao ruku i dodirivao ga. Oči mu nisu bile dovoljne — trebali su mu i prsti. Negdje od naprijed začula se potmula tutnjavina. Ispod njegovih nogu bile su tračnice za teretna kola koja su odvozila iskopano kamenje i zemlju te je osjetio kako podrhtavaju.

“Idu kola”, povikao je.

Trojica muškaraca ispred njega odskočila su u stranu priljubivši se leđima uz stijenku tunela. Buka koju su kola, do vrha natovarena šutom, stvarala prolazeći pokraj njih parala je uši. Dva radnika koja su se svim silama trudila gurati ih nosila su bezlična radna odijela i suknena pokrivala za glavu za zaštitu od vode koja je posvuda kapala, lica crnih od naslaga prljavštine. Na prvi pogled reklo bi se da su muškarci, no nisu bili. Bile su to žene. Muškarci su kopali.

“Pruga je slobodna”, viknuo je.

No primijetio je da su se kola zatresla. Prišao im je, nogom gurnuo tračnice i osjetio da su se pomaknule. Okrenuo se prema jednom od muškaraca. “Pobrini se da se ovo učvrsti. Ne želim nikakve nesreće.”

Bilo mu je dosta nesreća, muka mu je bila od njih. Sve je to zbog mraka — radnici ne vide dobro. Smjene su im preduge, alati otupjeli, plaće preniske.

A njega su smatrali odgovornim za to.

Od krvi je sve bilo sklisko. Jens je čovjeka nadljudskom snagom držao u sjedećem položaju na stolcu. Oglušivao se na krikove i zanemarivao kletve. Jednom ga je rukom čvrsto obujmio oko prsa, prikovavši ga odostraga za stolac, dok mu je drugom čvrsto stisnuo lakat, imobiliziravši ga. Čovjek se izvijao od bola i silovito zabacivao glavu unatrag, udarivši Jensa u čeljust.

“Držite ga”, naloži doktor Fedorin.

Nakon posljednjega naglog trzaja koji je čovjeka nagnao na još jedan bolan jauk od kojeg se grčila utroba, Fedorin se uspravio.

Ruke su mu bile prekrivene krvlju. Znoj mu se presijavao na koži, a na čelu mu je ostao krvav trag na mjestu gdje ga je obrisao dlanom.

“Bolje ne mogu, Sergejeve.”

Čovjek se zamagljenih očiju zagledao u smrskanu desnu podlakticu i zastenjao. Kosti su se još uvijek nazirale ispod sloja krvi, no više nije bilo oštrih krhotina što strše u raznim smjerovima. Jens osjeti kako Sergejevu počinju podrhtavati prsa pa popusti stisak.

Položi dlan na drhtavo rame kopača tunela. “Liječnik je to izvrsno izveo.” Izvrsno izveo? Kako se usudio tu osakaćenu kašu nazvati izvrsno izvedenim poslom? Znao je da je Fedorin učinio sve što je mogao, no od čega će, zaboga, ovaj čovjek sada živjeti?

“Daj mu još morfija”, reče Jens.

“Kakva mi korist od morfija?” progunđa Sergejev. “Ne mogu raditi.” No ipak je prihvatio nekoliko ponuđenih kapi u žlici.

“Zarast će”, uvjeravao ga je doktor Fedorin. “Možda neće biti jednako ravna ili snažna kao prije, no zarast će. Mlad si, brzo će zacijeljeti.”

Krenuo mu je ispirati ozlijeđenu ruku prokuhanom vodom i jodom, a potom mu počeo zašivati rane dok mu je Jens nastavio pritiskati lakat kako bi smanjio gubitak krvi. Kad su mu stavili čiste gaze, zavoje i udlage, i fiksirali mu ruku u povez o vratu, Jens izvadi bocu rakije iz ladice stola koji je služio kao privremena radna površina. Nalazili su se u drvenoj kolibi koja je služila kao ured. Natočio im je tri čaše žestokog pića.

“Evo. Zalij grlo ovime.”

Jednu je gurnuo u Sergejevljevu zdravu ruku, a drugu dao liječniku. Doktor Nikolaj Fedorin jednim je gutljajem otpio pola natočenog pića, a ostatkom isprao ruke iznad zdjele, zavrnuvši rukave košulje do lakta. Jens je znao da se ovakve nesreće ne bi smjele događati. Netko negdje škrtario je na održavanju. Natočio je kopaču još jednu rakiju te se, sad kad je najgore završilo, Sergejevu počela vraćati boja u obraze.

“Spasibo, direktore Friis.” Nazdravio je Jensu i Fedorinu. “Spasibo.”

“Sergejeve, evo ti novca za vožnju kući u droškom^3.” Jens mu pruži svežanj novčanica iz ladice. “Uzmi to i nahrani obitelj.”

Čovjek odloži čašu i uzme novac. Čvrsto ga je stisnuo prstima razmazavši krv po novčanicama. Nastupio je trenutak nelagode. Jens mu ponovo položi ruku na rame. “Ti si dobar radnik, Sergejeve. Trebat ćeš mi opet kad ti ruka zacijeli.”

Kopač je proučavao rublje koje je držao u ruci. “Čuvat ćete mi radno mjesto slobodnim?”

“Hoću.”

“Predradniku se to neće svidjeti.”

“Predradnik će učiniti što mu ja kažem.”

Muškarac se napola osmjehne. “Da. Naravno da hoće.”

Jens ponovo osjeti kako se nelagoda uvukla u kolibu. “Idi kući”, reče. “Idi kući i ozdravi.”

“Trebat će mu mijenjati zavoje”, primijeti doktor Fedorin. Sergejev je i dalje zurio u novac. “Ne mogu vam platiti, doktore.”

Fedorin okrzne Jensa pogledom. “Tvoj direktor toliko je dobar da će on pokriti te troškove.”

Čovjek napokon polako podigne pogled. “Direktore, kažite mi, kanite li osobno plaćati liječenje svakom čovjeku kojemu bude potrebna liječnička pomoć ovdje u tunelu? Čuvati radno mjesto svakom ozlijeđenom kopaču? Svakom radniku u tvornici u Sankt Peterburgu? Čak i onima s osakaćenom rukom poput mene?”

Jens zgrabi muškarca za zdravi lakat i podigne ga sa stolca. “Idi odavde, Sergejeve. Idi kući ženi.”

Pridržavajući desnu ruku lijevom, Sergejev krene prema vratima.

“Ono što radim u ovim tunelima”, odsječno će Jens, “moja je stvar.”

Sergejev se naglo okrene uprijevši pogled najprije u Jensa, a zatim i u Fedorina. “Ne još zadugo”, reče tiho.

“Mogao je pokazati više zahvalnosti, gad jedan.”

“Bio je ponižen, Nikolaju. Bio bi mi bacio novac natrag u lice. Ono što on želi jest raditi u pristojnim uvjetima, a ne milostinju.”

“Jense, dragi moj prijatelju, ponekad mi se čini da ni dan-danas ne razumiješ rusku dušu. Tvoj danski um odveć je racionalan. Ruska duša nije.”

Jens mu se osmjehne i podigne čašu. “Na zdorovje! Uzdravlje! Za rusku dušu i ruski um. Neka izvojevaju pobjedu nad neprijateljima napretka.”

“A to su?”

“Samodopadnost i korupcija. Glupost i pohlepa.”

“Ha!” Fedorin pljesne Jensa po leđima. “To mi se sviđa.”

“Nevolja je u tome što na svijetu nema srdačnijih ljudi od Rusa, ali ni okrutnijih. U Rusiji nema zlatne sredine, samo sve ili ništa. Pogledaj cara Nikolaja. On vjeruje da ga je sam Bog postavio na čelo Rusije, a čak je i uvjeren da mu Bog šalje proročanstva kojima se vodi. Govorio mi je o njima.”

“Ne rastužuj me, prijatelju.”

“Povodi se za duhovnim vođama poput monsieura Phillippea Lyonskog i svetog Serafima iz Sarova. A carica je zaluđena onim podmuklim popom, Grigorijem Rasputinom.”

“Kažu mi da vjeruje da je bolest njezina sina, carevića Alekseja, Božja kazna te je pokušava zataškati.”

“Koliko je teška ta bolest?” upita Jens.

Fedorin si natoči još jednu čašicu rakije. “Carev je sin hemofiličar. Zbog toga ga skrivaju podalje od očiju u Carskom selu.”

Jens ne dopusti da mu se šok odrazi na licu. “Hemofiličar?”

“Da.”

“Oni ne žive dugo, zar ne?”

“Ne, obično ne.”

“Bog neka pomogne Rusiji.”

Fedorin iskapi rakiju. “Neka nam Bog svima pomogne, prijatelju.”

Rukovao se s Jensom i napustio njegov ured. Jens je prolio rakiju po stolu i njome oribao krv s drva. Bez obzira na to što Nikolaj Fedorin govorio, Jens je osjećao srodnost s ruskom dušom, osjećao je da su mu bliska njezina mračna i bolna raspoloženja i očaj. Ovamo je došao kad mu je bilo samo osamnaest godina kako ne bi morao robovati u očevoj tiskari, i umjesto toga studirao inženjerstvo u Sankt Peterburgu. Tijekom devet godina koje je ondje proveo strastveno je zavolio Rusiju. Nije htio doživjeti da padne poražena zbog pohlepe.

“Budi tako ljubazan pa mi objasni, Friise”, naložio je ministar Davidov.

Plan grada ležao je rasprostrt pred skupinom od šest muškaraca. Jens je pripalio cigaretu i zaškiljio kroz dim, promatrajući napetost na licima ljudi oko stola. Andrej Davidov bio je čovjek koji je rijetko podizao glas iznad razine žamora. Ljudi bi katkad zaboravljali utišati vlastite jezike i saslušati ga, no Jens je znao da su takvi ljudi budale.

“Ministre”, Jens se nagnuo naprijed i sa stola podignuo pokazivač od bjelokosti koji se sužavao prema vrhu, “dopustite da vam pokažem.” Njegovim vrhom stao je pratiti jednu od linija koja je u izlomljenom pravcu presijecala kartu. “Vidite ovu plavu liniju; ona označava dovršene tunele. Primijetite kako se svi oni nalaze u neposrednoj blizini središta grada i palača.”

Davidov kinine. Teški kapci sjeli su mu na oči, no usredotočeno je pratio pokazivač.

“Ova pak”, Jens pokaže na niz zelenih crta, “predstavlja one koji su još u izgradnji.”

Ministar skupi čupave obrve i stane otvarati i zatvarati poklopac svojega sata proizvodeći oštar i kratak zvuk. “Treba li nam ih toliko?”

“Zbilja treba, ministre. Sankt Peterburg svake se godine sve više širi, a broj stanovnika raste budući da sve više seljaka hrli s polja u grad u potrazi za poslom u novim tvornicama. Zbog toga ova ovdje”, povukao je pokazivačem duž debele crvene linije, “prikazuje planirane tunele čija gradnja još nije počela.”

Na prostoriju je legla teška tišina dok je Davidov promišljao o karti. Prekinulo ju je tek prezirno frktanje kojim se oglasio Gosolev, koji je bio sklon šmrkanju duhana. “Razmišljam o troškovima. Sve se”, rekao je Davidov, “svodi na troškove.”

“Ovome gradu potreban je novi vodovodni i kanalizacijski sustav, ministre. Bolest i proljev haraju među peterburškim radnicima zbog nedostatka čiste vode za održavanje higijene. Kako da grad očistimo od sirotinjskih četvrti kad nemamo dovoljno kanalizacijskih i vodovodnih cijevi?”

“Troškovi”, promrmljao je ponovo ministar. “Lani smo morali uskratiti sredstva transsibirskoj željeznici kako bismo namaknuli milijun rubalja za onaj prokleti kip careva oca.”

“Ministre”, reče Jens glasom ne glasnijim od Davidovljeva, “ovo je nekoć bilo močvarno tlo. Sklono je poplavljivanju. Tijekom gradnje moramo danonoćno crpsti vodu iz tunela. Događalo se da nam se stropovi urušavaju zbog”, polustisnutih očiju pogleda prema Krastsinu koji je sjedio niže za stolom, “zbog toga što nemamo drvene potpornje i nedostaje nam svjetiljki.”

“Ne biste smjeli tetošiti siromašne”, ubaci se Davidov.

“Potpuno ste u pravu, ministre”, složi se Krastsin. “Bolje rade kad su gladni.”

Jens pogleda najprije u jednog pa u drugog te položi oba dlana na stol kao da time može zdrobiti njihove riječi. “Ljudi najbolje rade”, odvrati, “kad se ne plaše da bi svakog trena mogli umrijeti.” Duboko udahne. “Car me je zamolio da ga osobno izvještavam o napretku izgradnje ove vodovodne mreže. To je nešto do čega mu je jako stalo. Da mu kažem da nisam u stanju brže napredovati zbog Vas, ministre, ili Vas, Krastsine?”

Davidov podigne jednu debelu obrvu. “Je li to istina? Njegovo je Veličanstvo od Vas tražilo da ga izvještavate?”

“Da”, slaže Jens.

“Krastsine”, naloži ministar, “hajdemo ponovo razmisliti o tim sredstvima.”

Jens pripali još jednu cigaretu, iznenađen time što su mu ruke tako mirne. Upravo je stekao dva moćna neprijatelja.

Grofica je mirisala na ružino ulje ležeći ispružena na krevetu.

“Danas si razdražljiv”, obznani Natalija Serova. Prstima ščepa pramen Jensove riđe kose i nježno ga povuče, taman toliko da osjeti zatezanje na tjemenu. Ponekad mu se činilo da bi ga najradije iskidala na komadiće i svaki od njih stavila u džep kako bi ga mogla potpuno posjedovati.

“Nisam razdražljiv, Natalija. Nestrpljiv sam.”

“Nestrpljiv zbog čega?”

“Zbog promjena koje moraju nastupiti.”

“Oh, Jense, molim te, ne počinji opet s tim.” Nagnula se i poljubila mu čelo. “Barem jedanput u životu ne dopusti tom svom danskom mozgu da zuji.”

“Davidov me pokušava smijeniti”, reče.

“O, zaboga, Jense, zar ne možeš jednostavno napraviti ono što taj čovjek traži?” Snažno ga je udarila dlanom po golim prsima i grubo ga odgurnula. “Znaš da je Stoljipin na njegovoj strani, zar ne? Nemoj ni pomišljati na to da se usprotiviš našem premijeru.” Teatralno je zakolutala očima. “Jer ćeš izgubiti.” Udaljila se na drugu stranu golemoga kreveta i utonula među jastuke. “Molim te, nemoj mi reći da bi bio toliko glup.”

On pruži ruku i pogladi je po stopalu. “Ne”, reče, “toliko glup nisam.”

“Stoljipin je poput prirodne sile. Gorostas koji svakoga zgromi.”

“Uključujući i samog cara Nikolaja, koji ga se boji. Baš kao što se bojao i vlastitog oca.” Jens sjedne uspravno. “Muka mi je od politike. Nego, kaži, kako ti je sin?”

“Aleksej je dobro, hvala ti.”

Jens je s groficom bio u vezi puna tri mjeseca prije nego što je saznao da ima sina. Jednom mu je prilikom, nakon što su cijelo poslijepodne pili šampanjac, priznala da njezin suprug, grof Serov, nije dječakov otac. Priznala je da je slaba na zelenooke udvarače te da se bila upustila u vatrenu ljubavnu vezu s vojnim časnikom — koji je imao oči boje apsinta. Poginuo je u bitki koja se vodila u šumama Finske. Jens nikad nije znao govori li grofica istinu — premda bi to objasnilo zbog čega grof Serov dječaku posvećuje tako malo pozornosti. Alekseju je sada bilo šest godina i Jens ga je rado vodio na jahanje.

“Moja nećakinja Marija dolazi mi u posjet za Božić”, rekla je prelazeći mu noktom niz kralježnicu. “Možda bi je volio ponovo sresti. Sjećaš se onog koncerta?”

Jensu se smjesta vrati živo sjećanje na taj koncert. Nezaboravna glazba. Za glasovirom bujna kosa i krupne crne oči. Gnjev u njima usmjeren ravno u njega.

8

“Bolničarko Sonja, kako je to?”

“Kako je što?”

“Kako je to biti bolničarkom. Uvijek nekomu pomagati.”

Žena je promotri dobrohotnim pogledom. “Zašto pitaš?”

“Jer sam se odlučila školovati za bolničarku.”

“Bolničarku? Ti?” Bolničarka Sonja prasne u smijeh, što Valentina doživi poput pljuske posred lica. Bolničarka primijeti izraz na njezinu licu i smjesta utihne. “Ozbiljno govoriš?”

“Da, ozbiljno.”

“Jesi li rekla ocu i majci?”

“Jesam.”

Najednom je nastupila tišina. Vani u vrtu krupne pahulje snijega padale su poput bijelih cvjetića jabuke.

“No? Što su rekli?”

Valentina se pokuša nasmijati. “Tata je zaprijetio da će me izbičevati.”

“Valentina, ne možeš biti bolničarka.”

“Zašto ne?”

“Jer si preosjetljiva. Odveć si krhka. Uvenula bi u surovoj svakodnevici bolnice. To nisu ugodna mjesta, vjeruj mi na riječ.”

“Ti si ih preživjela.”

“Ja sam odrasla na farmi.”

Na to Valentina nije imala što odgovoriti. Promotrila si je ruke, svoje dlanove i ravne prste. Njoj se nisu činili krhkima i preosjetljivima. Činili su joj se snažnima.

“Bolničarko”, reče dok je Sonja bila na odlasku, “hoćeš li me poučiti? Zanatu bolničarke, mislim.”

Bolničarka odmahne glavom, blagih i tužnih očiju. “Njet, mališka. Ne mogu te poučiti bolničarskom zanatu. Kako nas na kraju ne bi obje izbičevali na snijegu.”

Vrata se za njom tiho zatvoriše. Valentina otključa svoju ladicu i izvadi popis.

“Spasibo, barišnja. Hvala vam, mlada gospodarice.” Pomoćnica kuharice kratko joj se naklonila.

“Sretan Božić, Ščastlivogo Roidestva, Alisa”, odvrati Valentina.

Obitelj Ivanov svake je godine za Badnjak imala običaj darovati nešto svojim slugama. Kuća je bila ukrašena prigodnim vijencima zelenila i jarko okićenim božićnim drvcem kupljenim na tržnici pokraj Gostinogo dvora. Valentina je stajala prva u redu, dijeleći slatkiše i sapun i rukujući se sa svakim ponaosob. Majka je stajala pokraj nje usiljena smiješka na licu dok je svakoj od žena pružala komad kvalitetna vunenog sukna, a muškarcima novu britvu i vrećicu duhana. Elizaveta Ivanova inzistirala je na tome da svi muški zaposlenici u njezinu domu budu glatko izbrijani, uključujući i vrtlare. Valentinin otac stajao je leđima okrenut vatri, razmaknuvši noge dok mu je plamen grijao repove fraka, te bi svakom članu svojega osoblja uručio malenu baršunastu vrećicu s kovanicama. Valentina je čula kako bi novčići zazveckali kad bi pali na ispružen dlan te se pitala koliko svaka vrećica sadrži kovanica.

“Ščastlivogo Roidestva, sretan Božić, gospođice Valentina.”

“Sretan Božić i Vama, Arkine.”

To je bio prvi put da je vozača vidjela bez odore. Nosio je uredan sako i čistu bijelu košulju, bio je vitke i atletske građe. Odlučnog lica. Kad su im se pogledi otvoreno sreli, zapitala se što se zbivalo iza tih njegovih hladnih sivih očiju. Položila mu je smiješne slatkiše i sapun na besprijekorno čist dlan.

“Spasibo”, zahvalio se, no smiješak što joj ga je uputio uopće nije bio primjeren vozaču.

“Arkine, neki dan dobro si vozio kad smo zaglavile u automobilu na Morskaji. Hvala ti.”

Činilo se da se sprema nešto izustiti, no predomislio se i umjesto toga pristojno kimnuo prema njoj.

“Gdje je Lav Popkov večeras?” upita Valentina. “Ne vidim ga.”

Njegov se uljudni smiješak skameni. “Mislim da Popkov ima drugih obveza. U konjušnici.”

Valentina se namršti. “Zar se jedan od konja razbolio?”

“To ćete morati njega pitati, gospođice Valentina.”

“Pitam tebe.”

Pogled mu se zadržao na njoj mnogo duže nego što je to bilo primjereno. “Ne bih rekao da je konj bolestan.”

“Lav? Zar mu nije dobro?”

“Valentina, draga, zadržavaš red”, reče joj majka odsječno. “Dođite, Arkine.”

On smjesta krene naprijed po sljedeći dar. Od nečega u tom vozaču, nečega što je bilo brižljivo skriveno ispod uljudne vanjštine, Valentini su prolazili trnci niz leđa.

“Lave? Lave?”

Gdje li je, dovraga?

“Lave Popkove!” ponovo ga je zazvala u konjušnici.

Pronašla ga je. Sklopljenih očiju, teških beživotnih udova, izvaljena na leđima na hrpi slame u praznom pregratku za konje. Srce joj je zastalo. Ne opet. Najprije njegov otac, Simeon, a sada i Lav. U nosnicama je nanovo osjetila miris krvi.

Počela je vrištati.

“Dovraga, prestani galamiti! Plašiš proklete konje.”

Prestala je. Kratko je udahnula i gnjevno se zagledala u Lava Popkova. Jedno mu je oko bilo napola otvoreno te joj se mrštio češkajući se po pazuhu.

“Glupi, tupi Kozače”, vikala je na njega, “prestrašio si me na mrtvo ime! Pomislila sam da si mrtav.”

Namrgođeni izraz je nestao. Nešto je nerazgovijetno promrmljao i prinio bocu votke ustima, nalijevajući bistru tekućinu niz grlo i prolijevajući dio po slami. Boca je bila gotovo prazna.

“Lave, pijan si.”

“Nego što sam nego pijan.”

“Mislila sam da njušim krv.”

“Uvijek si bila sklona umišljanju.”

“Ne umišljam da ćeš se zateći u grdnoj nevolji.”

Nacerio joj se ustima nalik na mračnu špilju u sjeni konjušnice i nagnuo bocu.

“Lave! Nemoj!” prekorila ga je.

Zavitlao je praznu bocu prema njoj, promašivši je. “Čega se toliko plašiš?”

“Ne želim da te bičuju.”

“Ha!”

Pružila mu je slatkiše i sapun, osjećajući se smiješno. “Pravi dar je kod oca.”

Nasmijao se, glasnim grlenim zvukom što mu je prasnuo iz prsa. “Već mi ga je dao.”

“Vrećicu s rubljima?”

Oči su mu se suzile u crne proreze. “Njet, ne rublji.”

“Što onda? Britvu i duhan?”

Umjesto odgovora krupni se muškarac naglo uspravio u sjedeći položaj, silovito se njišući, i zadignuo crnu košulju povrh glave, otkrivajući široka prsa prekrivena gustim crnim kovrčama. Valentina nije mogla odvratiti pogled s njih. Još nikad nije vidjela polunagog muškarca, ne ovako izbliza.

“Pijan si”, nanovo će ona, no riječi su joj zazvučale manje strogo. “Smjesta navuci majicu prije no što se smrzneš na mrtvo ime.”

Kao da nije ništa rekla. On je bacio košulju sa strane i zavaljao se po slami legavši potrbuške.

“Lave!” Ovoga puta to je zazvučalo kao tihi uzdah. Dlanom je prekrila usta i stala mu zuriti u leđa.

Čvrsti mišići bili su mu izbrazdani poprečnim crvenim tragovima, toliko jednoličnima da se činilo da su naslikani. Boja je još uvijek bila svježa i presijavala se. Valentina polako uđe u pregradak i padne na koljena na slamu pokraj njega. Posjekline od biča na nekim su mjestima bile duboke, otvorene bolne brazde oderane kože.

“Zašto?” prošaptala je. Nije bilo potrebe pitati tko.

Popkov se otkotrlja, dohvati košulju i navuče je preko glave. Nije joj bilo jasno kako se uopće može pomicati s takvim leđima.

“Zašto je to učinio?” Osjetila je stid zbog oca, jedak stid u trbuhu.

Popkov iščeprka još jednu bocu ispod slame. Ta je bila puna. “Jučer sam”, reče, “ušao u sobu tvoje sestre dok bolničarke nije bilo.”

“O, Lave.”

On slegne ramenima i ulije još alkohola niz grlo. “Htio sam joj darovati sitnicu za Božić, to je sve.”

“Ali to je njezina spavaća soba.”

“Mnogo sam puta ušao u nju kako bih je položio ili izvadio iz kolica.”

“Ali nikad u odsutnosti bolničarke Sonje.”

On frkne. “Njet. Tvoj je otac ušao dok sam sjedio na rubu kreveta i razgovarao s njom. I zato me je izbičevao.”

Valentina ga najednom stane udarati po prsima. Šakama mu je bubnjala po mišićima tvrdima poput granita, a on se smijao.

“Glupi, tupi vole!” vikala je. “Nesmotreni Kozače, lud si. I zaslužuješ da te se bičuje.”

Zgrabio joj je zapešće i utisnuo joj vrat boce votke u dlan.

“Evo ti, popij malo.”

Zagledala se u naizgled bezazleno piće, protrnula sve do kosti i prinijela bocu usnama.

Valentini je bilo jako toplo. Čula je noćni vjetar kako grebe po drvenim zidovima konjušnice. Neka ugoda lebdjela joj je u glavi, nešto s krilima poput leptira ili moljca. Činilo se da joj usne više nisu njezine te su se neprestano izvijale u smiješak. Sjedila je na tlu naslonivši se na bočnu stijenku pregratka za konje, a noge su joj bile ututkane ispod hrpe slame. Odakle joj tolika toplina u trbuhu? Kad god bi sklopila oči, u glavi bi joj počelo zujati te bi se počela naginjati ustranu.

“Valentina, dosta ti je. Idi u krevet.” Popkov je zamahnuo čizmom preko slame i udario je u bedro kao da je svinja. “Odlazi odavde”, zarežao je.

“Što si joj dao?”

“Komu to?”

“Kaži mi.”

“Potkovu.” Zastao je zagledavši se u slamu. “Ulaštio sam je i...” bilo je očito da se stidi, “i kroz nju upleo bršljan i bobice.”

Valentina pomisli kako je to najljepši dar što ga je mogla zamisliti. “A meni ništa?” upita.

On podigne svoje crne oči do njezinih. “Ti si dobila moju votku. Što bi još htjela?”

Nasmijala se i osjetila kako svijet nestaje u izmaglici, otplovivši izvan njezina dosega. “Mama i tata me tjeraju da idem na božićni bal”, reče i zatvori oči. Tama se počela zabrinjavajuće vrtjeti pa se prisilila da ih otvori. Onaj nesretni stvor promatrao ju je podrugljiva izraza lica.

“Pijana si”, reče Popkov.

“Gubi se”, promuca ona progutavši slova.

Već sljedećeg trenutka shvati da lebdi u zraku, ne osjećajući ruke i noge. Kad je samo malčice otvorila oči, ugledala je tamu kako se vrtloži oko nje poput prašine.

“Lave, spusti me.”

On se nije obazirao na to što mu govori.

Kroz maglu je bila svjesna da je nosi u mračnu kuću kroz ulaz za služinčad, no kapci su joj se slijepili, otvorivši se tek kad ju je iskrenuo na krevet ne pokušavajući biti pažljiv.

“Lave”, promrmlja ona, boreći se da joj se strop ne sruši na glavu, “mislim da ne bi...”

“Spavaj”, zareži on.

“Spasibo, Lave”, reče tiho. “Hvala ti.” No on je već napustio prostoriju.

“Sviraj mi.”

Katja je sjedila u kolicima i bile su same u glazbenom salonu. Valentini je još uvijek bubnjalo u dnu lubanje, no sad je barem mogla okretati glavu bez straha da će joj otpasti. Zaklela se da do kraja života neće više ni primirisati votku. Proklela je Lava, njegovu odčepljenu bocu i to što je narednog jutra izveo konje zviždučući neku veselu narodnu pjesmu kao da mu mozak uopće ne pliva u alkoholu.

“Molim te”, reče Katja, “sviraj mi nešto.”

“Danas neću biti dobra”, promrsila je Valentina podižući poklopac glasovira. Od samog pogleda na tipke koje su je mimo čekale napetost u njoj popustila je.

Katja se nasmijala. “Ti si uvijek dobra, Valentina. Čak i kad kažeš da nisi, dobra si.”

Valentina je udahnula, ne znajući što će odsvirati sve dok joj prsti nisu dotaknuli tipke. Pod njima su se razlegli početni taktovi Nocturna u Es-duru, skladbe koju je uvijek svirala za Vikinga. Smjesta je zaboravila na vanjski svijet i začuđujuće je dobro odsvirala. Njezina profesorica glazbe ponosila bi se njome jer je melodijsku liniju savršeno uskladila s akordima odsviranima lijevom rukom, dok je desnom uspjela postići čisti cantabile legato, osjećajući kako je glazba preplavljuje sa svakim otkucajem srca. Kroz pluća. Preko ramenâ. Niz zapešća i prste.

“Valentina.” Bila je to njezina majka. Kad li je ušla u prostoriju? “Vrijeme je da se počneš odijevati za večerašnji bal”, reče Elizaveta Ivanova. “Pristala si ići, sjećaš li se?”

Valentinine ruke ukočiše se povrh tipki.

Broj pet s njezina popisa: Slušati mamu.

Pusti da joj ruke padnu na tipke po reskom, neskladnom akordu. “Da, mama. Pristala sam.”

Pažljivo je zatvorila poklopac glasovira i prišla malenoj srebrnoj kutiji koja je stajala na stolu pokraj Katjinih kolica. Iz nje je izvadila mjedeni ključ, vratila se do glasovira i zaključala ga, te prišla prozoru. Odškrinula ga je i bacila ključ van u snijeg. Potom je bez riječi napustila prostoriju.

Lice Viktora Arkina bilo je izobličeno. Jedno mu je oko pobjeglo na vrh čela, a usta su mu se razvukla do veličine ključa za matice. Na trenutak se zagledao u svoj iskrivljeni odraz u zaobljenoj površini mjedenog fara Turicuma pitajući se što je još u njemu izobličeno, dublje u nutrini koju nije u stanju vidjeti. Zabrinjavalo ga je to koliko voli taj automobil. To je bilo opasno. Voljeti nešto ili nekoga do te mjere — to je čovjeka činilo ranjivim. A on sebi nije mogao priuštiti ranjivost. No svejedno se nježno osmjehnuo sjajnoj modroj oblini prednjeg boka i prebrisao je krpom.

“Imaš posjet.”

Arkin se osvrnuo. U dovratku je stajao Kozak. Izgledao je kao da se zabavlja. To nije bio dobar znak.

“Gdje?”

“U dvorištu.”

Arkin presloži svoju krpu za laštenje i odloži je na policu te prođe mimo Kozaka i izađe iz garaže u dvorište, gdje je upravo počela padati noć, bacajući sjene nalik na mrtva stvorenja po kamenim pločama. S desne strane nalazile su se konjušnice i kolnica, pred njim je bila crpka i korito za vodu, a s lijeve se uzdizao nadsvođeni prolaz nad stazom što je vodila uokolo do pročelja kuće. Tik iza prolaza stajala je mlada žena. Na glavi je nosila rubac čvrsto svezan ispod brade za zaštitu od ledenog vjetra i dug remenom stegnut kaput koji je izgledao kao da je nekoć pripadao muškarcu. Držala se kao da joj je nelagodno, a glavu je bojažljivo pognula.

“Prijateljica?” Popkov se nasmijao pokazavši prema trbuhu i rukom načinivši tobožnju okruglu izbočinu.

Žena je bila u visokoj trudnoći. To je bilo očito čak i pod kaputom.

“Idi laštiti potkove ili timariti konjima grive ili tako nešto”, reče Arkin i krene prema ženi. Oprezno ju je pozdravio.

“Kako Vam mogu pomoći?”

“Nosim poruku. Od Mihaila Sergejeva.”

Smjesta ju je uhvatio za ruku. Bila je mršava i nije mu pružila otpor. Poveo ju je u garažu gdje joj se, sklonjeno od vjetra, lice opustilo te mu se stidljivo osmjehnula.

“Ja sam Mihailova žena, Larisa.”

U tom se trenu nešto dogodilo, nešto se u njemu prelomilo. Sve ono što mu je bilo tako uredno i čvrsto posloženo u glavi odjednom kao da se poljuljalo. Način na koji je to rekla, tako jednostavno, tako ponosno. Ja sam Mihailova žena, Larisa. Ruku položenih na nabreknuli trbuh. Sjetio se svoje majke kad je isto to izgovorila. Ja sam žena Mihaila Arkina, Roza. I njoj je ruka počivala na nabreknulom trbuhu. Dva tjedna kasnije i ona i nerođeno dijete umrli su od sepse budući da mu otac nije imao novca za liječnika. To se zbilo na njegov deveti rođendan.

Osjetivši nešto nalik na bol, najednom shvati da i sam želi imati dijete, imati ženu nabreknulog trbuha koja će biti njegova unatoč tomu što je Sergejevu napričao kako je obitelj stvar prošlosti. Osmjehnuo joj se, potresen.

“Je li se nešto dogodilo?” upita je.

Ona kimne. Usne su joj bile blijede, a oči obrubljene tamnim krugovima i pune tjeskobe. “Mihail. Ozlijeđen je u nesreći na poslu.”

“Teško?”

“Slomljena mu je ruka.”

Osmjehnuo joj se ne bi li joj odagnao strahove. “Brzo će to zacijeljeti”, reče. “Mihail je snažan.”

No znao je što to za njih znači. Nemati posla značilo je nemati novca. Za hranu, za stanarinu, za djetešce. Posegnuo je u džep i izvukao zadnje tri cigarete i nekoliko novčića. To je bilo sve što je imao.

“Evo, odnesi to svome mužu.”

Dopustila mu je da joj ih stavi u sitni dlan. “Možeš li si ovo priuštiti?”

“Odvedi ga u crkvenu dvoranu oca Morozova. Ondje ima tople hrane.”

“Spasibo”, prošapće ona. “Šef mu je dao dovoljno rubalja za stanarinu.”

“To je neobično. Tko je taj čovjek?”

“Direktor Friis.”

“Radiš li ti i dalje u tvornici ljepila?”

Ona slegne ramenima. “Da.”

Osjetio je kako mu se u utrobi rasplamsala vatra što je gorjela s namjerom da ovome nesretnom gradu donese pravdu. Jedan mjedeni far automobila, to bi bilo dovoljno. Mogao bi ga otrgnuti s automobila i dati joj ga da ga proda. To bi bilo dovoljno da osigura život novorođenom djetešcu, dovoljno da spriječi da se mlijeko njegove majke ne sasuši zbog izgladnjelosti.

“Zabrinut je...” reče ona uznemireno, “zbog... posla koji večeras ima obaviti s tobom.”

“Reci Mihailu da mu poručujem da se ne brine. Ja ću to riješiti. Idi kući i odmori se. Pojedi nešto.”

“Spasibo.”

“Sretno s djetetom.”

Ona se osmjehne blagim smiješkom punim nade. Polako se uputi natrag preko neravnih kamenih ploča krivudavim korakom svojstvenim ili pijanom muškarcu ili trudnoj ženi. Stojeći na vjetru, Arkin ju je promatrao dok mu se nije izgubila iz vida. Dakle, kucnuo je čas. Osjetio je kako mu živac na rubu čeljusti počinje titrati te ga nije uspio obuzdati bez obzira na to koliko se trudio.

No bio je spreman za ono što ga je večeras čekalo.

9

Jens nije volio plesati. Došao je na taj vražji bal kako bi zaskočio ministra Davidova, i samo zato, no zasad od njega nije bilo ni traga ni glasa. Načas je zastao u raskošnom predvorju Palače Aničkov, no budući da su ga uznemiravali mramorni stupovi i kićene pozlaćene štukature, premjestio se u salon u kojemu je u tijeku bila kartaška igra.

Nakon sat vremena sa zadovoljstvom je pospremio šaku rubalja i obveznica u džep. Volio je kockanje, no već ga se pomalo zasitio. Vidio je što ono može učiniti čovjeku. Jednom je sjedio za kartaškim stolom s kockarom koji je usred igre prislonio revolver na čelo i raznio si mozak. A drugom je prilikom na željezničkom peronu grlio staroga prijatelja kojega su poslali na deset godina u Sibir zbog sudjelovanja u uroti - čovjek je na kocku stavio sve što je imao u dvorskoj spletki zbog koje je nadvojvodi Vladimiru trebao biti oduzet nadzor nad vojskom. Kockao je i izgubio.

Da, Jens je volio kockati, no u odabranim trenucima. Večeras je bio takav trenutak.

“Friise, nisam očekivao da ću te ovdje zateći.”

Jensa je iznenadilo što ga je Davidov pronašao u mnoštvu, no to mu je uvelike olakšalo prvi korak.

“Dobra večer, dobrij večer, ministre.”

Pozdravili su jedan drugoga službenim naklonom glave. Ministar je bio zlovoljno stvorenje gustih obrva koje kao da su mu padale preko očiju, a nakon nedavnog sukoba na sastanku na kojem su raspravljali o sredstvima za izgradnju tunela, u njegovu je držanju bilo određene hladnoće. Nosio je elegantan frak s uštirkanim bijelim prslukom i ovratnikom, no odavao je dojam čovjeka kojemu su na umu druge stvari osim razonode. Obrazi su mu bili crveni za razliku od uobičajene pepeljasto sive boje, i Jens se pitao koliko je dobroga francuskog konjaka već popio.

“Dobra večer, gospođo.”

Jens se prignuo nad rukom supruge Andreja Davidova, sitne sredovječne žene u jarko ljubičastoj haljini. Stalno se smiješila, kao da se iskupljuje za suprugovo mrgodno lice.

“Kakva krasna večer”, ozareno će ona. “Bože dragi, kako volim vidjeti vas gospodu tako veličanstveno odjevene.”

Palača je vrvjela vojnim licima u svečanim odorama. Šepirili su se po veličanstvenim prostorijama sa svojim pomno upletenim gajtanima i raznobojnim epoletama, dok su se mladi vojnici međusobno natjecali ne bi li privukli neku od mladih dama s lepezom. Na društvenim događajima u Sankt Peterburgu vojni časnici bili su najbrojniji, veličanstveni u svojim bijelim, modrim ili grimiznim odorama, a pripadnici husarske garde oduvijek su bili najnaočitiji i najbahatiji. Ta je vojska učinila Rusiju jakom, i nisu dopuštali da Sankt Peterburg to ikad zaboravi.

Najavljivač s napudranom bijelom perikom i uskim crvenim hlačama svojim je zlatnim štapom triput udario po mramornim stubama kako bi najavio dolazak novih uzvanika.

“Plešete li?” upita gospođa Davidova Jensa puna nade, nakrivivši glavu poput vrapčića.

Jensu se želudac prevrnuo. Bacio je pogled prema Davidovu.

“Samo naprijed”, potaknuo ga je ministar. “Ja baš i nisam od plesa.”

“Bit će mi čast, gospođo”, odgovori Jens uz galantan naklon.

Dok joj je pružao ruku kako bi je otpratio do plesnog podija, nehajno dobaci preko ramena: “Davidove, riječ ili dvije kasnije, ako nemate ništa protiv.”

Davidov se namršti, no njegova supruga zacvrkuće: “Dakako da hoćeš, zar ne, Andreju?”

Jens se okrene prema svojoj plesnoj partnerici s novostečenim poštovanjem. Osmjehne joj se. Ona mu uzvrati smiješak.

Plesali su mazurku. Bio je to jedan od onih energičnih plesova od kojih je zazirao, ukupno osam parova što su se neobjašnjivo provlačili jedni između drugih. Pronaći pravi put između stopala što kližu po podiju bilo je gore nego navoditi konja kroz mračnu šumu.

Tako se snažno usredotočio na brz tempo da su mu gotovo promaknula dva tamnosmeđa oka što su zurila u njega s drugog kraja prostorije. Posrnuo je te se ispričao plesnoj partnerici. No kad je ponovo pogledao, tamnih očiju više nije bilo — ostao je samo vihor ljupkih kovrča i ljeskanje svile. Sjetio se upečatljivog prizora dugog bijelog vrata, mekane linije obraza i bijele haljine s dugim bijelim rukavicama. Iščeznule su u prepunoj plesnoj dvorani, no prepoznao je te oči. I naumio ih je ponovo pronaći.

“Uzalud ti trud, Friise.”

“Ministre Davidov, predlažem da poslušate što Vam imam reći.”

“Još novca. To ti hoćeš. Još sredstava za tu prokletu kanalizaciju.”

Jens se kiselo osmjehne. “Nisam ovdje kako bih razgovarao o kanalizaciji.”

“Nego o čemu?”

“O zemljištu.”

Ministar nadme uska prsa. “Slušam.”

Broj stanovnika Sankt Peterburga raste sve većom brzinom, što obojica znamo. Posljedica toga ozbiljan je manjak stambenog prostora. Stoga su cijene kuća ili stanova u središtu grada skočile nebu pod oblake.”

“Toga sam svjestan.”

“No, s druge strane, postoji mnoštvo neiskorištenih parcela. Čestica zemlje prekrivene šipražjem u siromašnijim četvrtima i na rubovima grada koje se mogu kupiti za nekoliko stotina rubalja. No nitko ih ne želi.”

“Zbog toga što se nalaze u prokletim sirotinjskim četvrtima.” Davidov prezirno otpuhne dim cigare. “Ako se želiš preseliti u krcatu prljavu daščaru s još deset obitelji, samo izvoli. No ne očekuj da ćemo te mi ostali slijediti.” Krenuo je da otiđe.

“Neke od tih četvrti neće još dugo biti sirotinjske.”

Ministar zastane. Okrene se. Jens je znao da ga je pridobio.

“Ljudima uvijek trebaju stanovi. No bogati trenutačno žele živjeti samo ondje gdje ima trgovina, restorana i, što je najvažnije”, zastane tjerajući Davidova da čeka, “suvremene kanalizacije i vodoopskrbe.”

Promatrao je kako se ministrove obrve podižu. “Nastavi.”

“Moderne kupaonice. Moderne kuhinje. One postaju moguće zahvaljujući tunelima koje gradim ispod grada. A to znači da zemljište koje danas ne vrijedi ništa sutra može vrijediti pravo malo bogatstvo.”

Davidovljeve tanke usne razvukoše se u nešto nalik na osmijeh. “U pravu si.” Zamišljeno povuče dim cigare. “Proklet bio, u pravu si.”

“Tko je čovjek”, upita Jens tiho, “koji odlučuje koji će se tuneli iskapati u kojim četvrtima? Tko je čovjek koji zna kojim će parcelama stoga rasti cijena?”

Davidov položi žilave prste na Jensovo zapešće, snažno ga stisnuvši. “Ti si taj”, reče ministar promuklim šaptom. “Ti, gade.”

Jens ju je pronašao.

Veliki lusteri u plesnoj dvorani caklili su se u visokim zrcalima, stvarajući dojam svjetova unutar svjetova. Mlade djevojke koje su se te godine prvi put pridružile peterburškom visokom društvu nosile su bijelo. Poput ljiljana, nježne i netaknute. Stajale su okupljene u manjim skupinama s bojažljivim osmijesima na licima. Uznemireno su pipkale svoje dugačke bijele rukavice i srnećim pogledom zurile u mladiće koji su se šepirili pred njima. One čije plesne kartice još nisu bile ispunjene imenima zapovjednika i poručnika stajale su pokraj prozora i tromim se pokretima hladile lepezama, kao da im je prevruće da bi plesale.

Jens je pripalio jednu od svojih turskih cigareta, nalaktio se na brončani kip polunaga bacača koplja i promatrao je. Plesala je. Orkestar je svirao mazurku, pa polku, pa polonezu, a ona je bez stanke mijenjala partnere u modroj, grimiznoj te zelenoj odori. Primijetio je da ni s jednim muškarcem nije zaplesala dvaput. Lijepo se kretala — to je prvo primijetio. Ljubak način na koji je držala ramena i glavu, ne ukočeno poput nekih drugih djevojaka, nego u skladu s tečnim ritmom glazbe. Podsjetila ga je na gipku mladu mačku, okretnu i podatnu, a stopala joj bijahu skladna i lagana.

“Upoznat ću vas, ako želiš. Poznajem joj majku.”

“Gospođo Davidova”, reče on kad se ona najednom stvorila pokraj njega, “kakvo je zadovoljstvo vidjeti Vas opet.”

“Zuriš u nju.” Oštro ga je potapšala bjelokosnim drškom svoje lepeze. “Odveć je mlada za tebe. Čujem da si skloniji starijim ženama.”

Uputio joj je dugačak pogled, provukao joj ruku ispod svoje i poveo je na plesni podij kako bi otplesali valcer. “Dobro plešete”, rekao joj je dok su klizili uokolo po prostoriji.

Zarumenjela se od zadovoljstva sve od njedara pa do teške ogrlice od bisera i ametista koju je nosila oko vrata. Njezine ptičje oči zažmirkale su prema njemu. “Ne izgleda sretno.”

“Nisam primijetio.”

“Lažljivče! Pitaj je za ples.”

Sviđala mu se ta žena. I bila je u pravu: mrk izraz na djevojčinu licu jedva da se mijenjao kako je mijenjala plesne partnere. Činilo se da sluša što govore, no sama je malo pridonosila razgovoru. Tek bi ih s vremena na vrijeme prostrijelila pogledom svojih krupnih smeđih očiju, najednom animiranih, kao da su rekli nešto što ju je zainteresiralo. Jens se stao pitati kakva bi to rečenica mogla pobuditi njezino zanimanje.

“Mislim da je vrijeme da ih prekinem”, promrmljao je gospođi Davidovoj, “ako ste sigurni da Vam ne smeta.”

“Ni najmanje. Godinama već nisam uživala u valceru s naočitim mladim časnikom.” Nestrpljivo je zatreptala prema njemu, nagnavši ga na smijeh.

Poveo ju je do mjesta gdje je djevojka plesala u naručju nekog poručnika, a gospođa Davidova smjesta ih krene upoznavati.

“Draga moja djevojko, ovo je Jens Friis”, gospođa Davidova svrne pogled prema Jensu. “Valentina je kći moje drage prijateljice, Elizavete Ivanove. Vas dvoje, vjerujem, imate mnogo toga zajedničkog. Oboje ste zaljubljenici u”, oklijevala je ne duže od djelića sekunde, poprativši to trzajem glave koji ga je podsjetio na vrapčića, “zvijezde.”

Jens nije ni trepnuo.

“Rijetkost je”, reče galantno se naklonivši Valentini, “upoznati zaljubljenika u istu stvar. Smijem li vas načas prekinuti? Kako bismo porazgovarali o zvijezdama, shvaćate?”

“Pa, ne, meni je zapravo...” zaustio je mladi poručnik, no nije bio ni do koljena gospođi Davidovoj.

“Zadovoljstvo mi je plesati s Vama.” Bacila mu se u naručje brzinom munje.

Poručnik nije imao drugog izbora nego odreći se svoje partnerice. Jens se ubaci i odvede Valentinu. Tamnosmeđe oči blistale su joj od smijeha, a usne su joj se izvijale u ljubak osmijeh što ga je svim silama nastojala zatomiti. U njegovim se rukama osjećala tako lagano, kao da lebdi na zvjezdanoj prašini.

“Zvijezde?” upita Valentina.

“Da. Orionovo zviježđe. Veliki medvjed. Sjevernjača.”

Nastala je stanka.

“I to je sve?” upita ona.

“Vi biste još? Postoji Gorostasov čekić i Astralis gigantis... Mogao bih još nabrajati. Sve su one nevjerojatno lijep prizor.”

“Zbog čega mislite da me zanimaju zvijezde?”

On joj se zadirkujući osmjehne, svjestan da ga pomno promatra izvijene obrve. “Htio sam Vas nešto pitati. Kako bih drugačije prokrčio put kroz onu šumu odora oko Vas?”

Ona se tobože namršti. “Kažite, što ste me htjeli pitati.”

On se uozbilji. “Zašto ste se naljutili na mene? Mislim, na koncertu. Mrko ste me gledali kao da mi vrag viri iza ramena.”

Ona zabaci glavu nasmijavši se tako opušteno i prirodno u tom neprirodnom svijetu nakita, steznika i umjetnih kovrča, da se našao potpuno zatečen. Bio je to divan zvuk. Grlen i zarazan. Hitro ju je zavrtio preko plesnog podija. S te blizine vidio je da joj oči nisu samo smeđe kad se smije, nego i zlatne i smeđe, kao da je onaj tko ih je naslikao umočio kist u pogrešan lončić s bojom. Pogled mu je odlutao do mliječno bijele glatkoće njezina vrata.

“Nije vrijedno spomena”, nasmiješila se. “Bila sam tek budalasta školarka.”

“A sada?”

“Sada se više ne ljutim na Vas. Niti sam školarka više.”

“A što ste onda? Jedna od ovogodišnjih debitantica koja je došla na dvor kako bi pronašla muž.

“Ovdje sam jer su mi roditelji tako naredili.”

“A.”

Osjetio je kako se najednom ražestila, premda je prikrila svaki trag srdžbe na licu — izdali su je prsti koje je držala među njegovima. Pustio ju je da pleše u miru, ne postavljajući više pitanja. Činilo se da lebdi duboko unutar glazbe kao nijedna njegova plesna partnerica dosad, kao da je glazba važnija od razgovora. Poveo ju je od natiskanih plesnih parova prema vratima plesne dvorane. Čim ih je spazila, čuo je kako je duboko udahnula i pod rukom osjetio kako joj se uska rebra šire. Podsjetila ga je na životinju koja je nanjušila slobodu.

“Želite li da Vam pokažem Astralis gigantis?” upitao je ozbiljna lica. “Zvijezdu koju je, vjerujem, dosad tek nekolicina ljudi vidjela.”

“Bila bih očarana.”

Osjetio je tračak podrugljivosti.

Brzo se okrenula i pošla prema dvostrukim vratima što su vodila u prostoriju u kojoj je bila poslužena zakuska, a on je pritom udahnuo miris njezine kose. Prekrasni tamni uvojci što ih je onomad vidio u školi bili su ukosnicama pričvršćeni u brižljivo dotjeranu frizuru visoko na zatiljku, naglašavajući joj jagodice i dug vrat. No nije mu se sviđao taj stil. Možda takve frizure i jesu bile u modi, no izgledale su odveć uštogljeno — lišavale su je nečega. Dok je koračala ispred njega, sitna, vitka prilika u svilenoj bijeloj haljini, osjetio je snažan poriv da joj iz kose izvuče velik biserni češalj i oslobodi te guste kovrče. Kao da će tako i nju osloboditi. Osjetio je poriv da iz nje oslobodi sve ono što je bilo tako čvrsto sapeto.

Usmjerio ju je prema jednom od visokih prozora što su se protezali od poda do stropa, zastrti zlatnim baršunom i ukrašeni svilenim cvjetovima. Valentina se nagnula kroz njega kao da noć napolju skriva nešto što žarko želi.

“Gdje je ta Vaša Astralis gigantis?” upita ga tiho.

“Tu je negdje gore, časna riječ, samo čeka da je se otkrije.”

“Nadam se. Vjerujem da ih mnogo još nije otkriveno.”

“Uvijek postoji nešto što još nije otkriveno, Valentina.”

Nije odvratila, samo se njihala uz glazbu što je dopirala iz daljine, doimajući se gotovo netjelesno među sjenama što su padale izvana.

“Možete li mi donijeti nešto za piće?” upita.

Jens se stao probijati do prostorije za okrepu, no dok se vratio s čašom likera od limete u jednoj ruci i rakije u drugoj, već je bilo prekasno. Odore su se sjatile oko nje poput pčela. Čuo je njihovo gladno zujanje. Progurao se naprijed do visokoga svjetlokosog zapovjednika husarske garde u grimiznoj odori, koji je u ruci držao njezinu plesnu karticu i nešto gnjevno govorio. Jens baci pogled prema Valentininu licu i u očima joj spazi pogled zatočene životinje. Odloži pića na stolić, istrgne plesnu karticu zapovjedniku iz ruke. pokida je na dva dijela i vrati mu ih uz kratki naklon.

“Ispričajte nas”, reče i provuče Valentininu ruku ispod svoje. “Valja nam proučiti zvijezdu.”

Dok su izlazili iz prostorije, osjetio je kako Valentina drhti. Načas je užasnuto pomislio da plače, no kad joj je pogledao lice, vidio je da se zapravo smije.

10

Vožnja saonicama s konjskom zapregom. Valentina je dahtala, toliko je hladan bio zrak. Vjetar joj je povlačio kapuljaču od dabrova krzna, a ruke su joj bile zavučene duboko u muf koji joj je ležao u krilu. Godila joj je hladnoća. Ispirala joj je vonj cigara s kože. Viking ju je umotao u krzneni ogrtač tako da su joj samo vršak nosa i brade virili na mjesečini.

Saonice su brzo klizile po snijegu, podmazani metalni salinci zvučali su pjevno poput glazbe, a konjska kopita gotovo da se nisu ni čula. Viking je uživajući vozio otvorene saonice. Trebala je biti uznemirena, no nije bila. Majka bi joj se onesvijestila od užasa da je saznala za to — Valentina uopće nije smjela biti ovdje, no prema njezinu mišljenju nije trebala biti ni na balu. Saonice su letjele ulicama Sankt Peterburga, duž granitnog nasipa uz rijeku, pokraj mosta iza kojeg su se u daljini nazirali tornjevi Tvrđave svetog Petra i Pavla. Magla je nalegla na rijeku poput zimskog ogrtača, pretvarajući odraze uličnih svjetiljki u zamućene mrlje.

On nije govorio. To joj je odgovaralo. Zatvorila je oči osluškujući hujanje salinaca. Odvodio ju je dalje od svjetala grada kako bi mogli gledati zvijezde. Osmijeh joj je zaigrao na prozeblim usnama. Nitko joj još nije pokazao zvijezde.

“Ono je Odisej. On je bio veliki ratnik i bogovima je bilo silno žao da umre pa su ga zavitlali gore na nebo gdje su se mogli hrvati s njime kad god bi im bilo dosadno.”

Valentina pokaže prema drugoj skupini zvijezda. Bilo ih je na tisuće, svijetleće točkice na gustom crnom nebeskom svodu. “Što su one? Prelijepe su. Čine se tako blizu.”

“To su Zeusove pomagačice. Svaka od njih bila je zemaljska djevojka u koju se svemogući bog zaljubio. Oteo ih je i podignuo gore kako bi mu vječno bile na ispomoći. Priča se da svaka od njih ima valovite smeđe uvojke i tamnosmeđe oči.”

Valentina najednom shvati da je okrenuo glavu u stranu i zuri u nju, a ne u noćno nebo.

“Bolje ti je da se čuvaš”, reče on. “Ti si baš njegov tip.”

Ona se nasmije. “Ne bi mi smetalo biti gore i odozgo gledati bijedne napore sićušnih stvorova na zemlji. To bi bilo olakšanje. Osloboditi se svega”, mahnula je krznenim mufom u smjeru grada, “ovoga.”

On podigne glavu i sjedne uspravno. Dotad su bili zavaljeni u saonicama gledajući zvijezde.

“Je li toliko loše?” upita je tiho.

Ona načas razmisli. O bombama u rukama revolucionara. Od njih su stradala dva vladina ministra: Sipjagin je ubijen u Palači Marinskij, a Vjačeslavu Pleveu ubacili su je u kočiju. Čak je i Aleksandr II., carev djed, poginuo od bombe. Veličanstvena crkva Spasitelja Prolivene Krvi sagrađena je na mjestu pokraj kanala Gribojedova gdje je došlo do smrtonosne eksplozije. Sjetila se očeva lica kad je rekao Ti si joj ovo učinila, i cijelog života krojačkih proba i čajanki na koje ju je majka kanila osuditi. Sjetila se žene sa sjajnim ožiljkom na lubanji, i sjetila se Katje.

“Ne”, slagala je, “nije toliko loše.”

“Sviraš glasovir poput anđela. Zar to nije dovoljan razlog za ostanak na Zemlji?”

“Nagovorila bih ja Zeusa da mi dopusti da sviram i na nebu.”

“Ah, da. Stopila bi se s glazbom nebeskih tijela. Bio bi lud kad ti to ne bi dopustio.”

Nije mu mogla vidjeti lice, premda ju je gledao naslonjen u saonicama, usredotočivši se na blistave mrvice dijamanata na nebu. Mjesec mu je sjao iza leđa, zaklanjajući mu lice od pogleda. Samo mu je kosa blistala, kovrčava ispod debelog krznenog šešira, no pritom mu je na neobičnom, varljivom svjetlu sjala ljubičastim, a ne crvenim sjajem.

“Čime se bavite?” upita ona. “Osim što naprasno odlazite s koncerata i vozite saonice kao luđak.”

On se nasmijao, a smijeh mu je odzvonio kroz tišinu noći. Nalazili su se izvan grada, na rubu šume gdje je snijeg napadao nalik na srebrni stolnjak, a stabla se natiskala poput kuštrave tamne vojske, međusobno se došaptavajući.

“Samo da znate”, reče, “nisam pobjegao s koncerta. Car mi je naredio da se vratim na posao.”

“O.”

“A što se saonica tiče, da, volim ih brzo voziti kad u zaprezi imam dobrog konja.” Primaknuo se malčice bliže te je mogla vidjeti trag njegova daha na mraznom zraku.

“Čime se bavite?” ponovo upita.

“Ja sam inženjer.”

“Inženjer? Znači li to da izrađujete stvari?”

“Tako je. Izrađujem stvari.”

Začula je smijeh u njegovu glasu - smijao joj se. Uspravila se, tjerajući ga da se izvije u sjedalu pokraj njezina. Sad mu je mogla vidjeti lice.

“Kakve stvari?”

“Tunele.”

“Tunele? Kakve tunele?”

“Za vodu. Za kanalizaciju. Odvode. No također sam ih gradio i kroz planine. Za vlakove.”

Ostala je bez riječi. Nikad u životu nije upoznala nekoga tko se bavio nečim tako konstruktivnim.

“A za razonodu prčkam po strojevima”, dometne on. “Volim se igrati metalom.”

Zurila je u njegovo srebrnasto lice, primijetivši kako su mu riječi skliznule s usana kao da su sasvim nevažne. Također sam ih gradio i kroz planine. Tako male riječi za nešto tako važno. Došlo joj je da zaplače. Da se baci u snijeg i brizne u plač na hladnoći te zimske noći pod nesmiljenim mjesecom.

Umjesto toga reče: “Kako zanimljivo.”

No on je zacijelo čuo nešto u njezinu glasu, ili joj je spazio nešto na licu, jer ju je stao promatrati dok je za to vrijeme konj podignuo glavu i naćulio uši prema crnom rubu šume, kao da je nešto čuo.

“Rijedak je dar znati svirati glasovir kao što ga Vi svirate”, tiho će Jens. “Mladi ste, a svirate svim srcem i dušom.”

Ona odvrati pogled.

“Zacijelo ste mnogo radili”, nastavi on, “kako biste bili tako dobri.”

“To se ne može nazvati radom. Barem ne pravim. Nije to kao gradnja tunela.”

“Valentina.” Dodirnuo joj je ruku. Njegova je bila u rukavici a njezina pod krznenim ogrtačem tako da se to nije moglo nazvati pravim dodirom, no ona ga je osjetila te se okrenula prema njemu “Valentina, što mislite, što ljudima pruža veće zadovoljstvo? Tunel? Ili glazba? Što razgaljuje srce i nagoni ga na pjev? Beethoven ih Brunel?”

Nasmijala se osjetivši nalet zahvalnosti prema tom buntovnom Vikingu koji ju je oteo i odmaglio s njom usred ničega kako bi promatrali zvijezde. “Tko je Brunel?”

“Engleski inženjer. Isambard Kingdom Brunel.”

Način na koji je to rekao. Poštovanje u njegovu glasu.

“Je li dobar?” upita ona.

“Bio je jedan od velikana.”

Ona kimne. “Ljubomorna sam.”

“Znam.”

Ponovo joj je okrznuo ruku dodirom koji teško da se mogao tako nazvati. “Žene nemaju priliku”, prizna on, “biti korisne. No. Valentina, s vremenom će se i to promijeniti.”

“Ja nemam vremena”, odvrati ona jarosno.

To ga je zateklo. Shvatila je to po tome kako mu se čeljust naglo ukočila, no nije mogla zaustaviti bujicu riječi. “Kako biste se Vi osjećali da po cijeli dan morate pijuckati čaj i diviti se haljinama i nakitu? Vjerujte mi, mozak bi Vam se rastopio. Želim učiniti nešto... veće. Nisam ja ruska lutka matrjoška, ne želim biti samo ukras. Želim uprljati ruke i uposliti mozak i...”

Iz šume se zaorila nekakva buka, zvuk konja i kloparanje teških kotača dok se nešto silom probijalo između stabala. Jens bez riječi prihvati uzde i vješto kvrcne petama potaknuvši pospanog konja na pokret. Saonice se skloniše s mjesečine i uroniše duboko među sjene.

Teretna kola uspjela su se probiti kroz šumu. Teško i nespretno štropotala su prema snijegom zametenoj cesti poput krupne životinje s grbom na leđima, upregnuta u dva postarija troma konja što su soptala vukući ih prema mjesečini. Petorica muškaraca klipsala su za kolima preko jaruga i grebena, ramenima gurajući stražnju ogradu kola kad god bi naišli na prepreku. Valentini se učini da već dugo hodaju.

Viking je pozorno promatrao tamne likove. Nije ga mogla vidjeti u mraku, no osjećala je njegovu znatiželju kao oštar šiljak. Dlanom joj je stisnuo nadlakticu, no nije joj trebao ništa reći. Ne miči se. Čovjek na čelu, onaj koji je vodio konje, nosio je pušku. Izvikivao je naredbe muškarcima iza sebe, no Valentina nije mogla razabrati riječi. Jens se prigne sasvim uz nju tako da mu je osjećala dah na hladnom obrazu.

“Otići će”, prošaptao je, “čim izguraju kola na cestu.”

Ona kimne i usudi se odvratiti pogled s puške. Viking joj je bio toliko blizu da je osjećala kako mu bilo brzo udara. Bio je tek tamna sjena, nevidljiv u crnoj šumi, no čula je kako diše. Udah pa izdah. Čvrst kao stijena. To ju je umirilo.

“Vjerojatno su lovci”, promrmljao je.

Najvjerojatnije nisu, pomisli ona, ali ne reče ništa.

“Na putu kući”, dometne on.

“Mnogo mesa vuku.”

On zagunđa, kao da ga je udarila. Oboje su znali da u kolima nije meso losa. Vjetar se okomio na tešku nepromočivu ceradu privezanu povrh kola pomoću užadi, a što god da je ležalo pod njom, izgledalo je glomazno. Konji su teškom mukom vukli teret uzbrdo do ceste, a muškarci su ga gurali odostraga, dok je onaj na čelu snažno potezao životinju za uzde. Valentinu je boljelo gledati takvo grubo postupanje s konjima, no uto tišinu rasparaše psovke.

Jens je primijetio prije nje.

“Prevrnut će se”, upozorio je.

Teret u kolima premjestio se. Jedan od konja pokušao se osloboditi zaprege topćući kopitima, no muškarci su snažno prionuli na posao, gurajući i potežući dok na koncu nisu spriječili kola da se survaju niz padinu i odgurali ih uz stjenoviti obronak do ceste. Kola su se zateturala te se smirila na snijegom zametenom tlu, a muškarci se naslonili na kotače dok su im se prsa nadimala. U tom trenutku Jensovu je konju palo na pamet zanjištati u znak pozdrava izmorenoj kljusadi. Jens skrati uzde i opsuje ispod glasa.

“Valentina.” Govorio je tiho, bez traga panike u glasu. “Ništa ne govori.”

Čovjek na čelu teretnih kola krupnim se koracima uputio prema rubu šume tražeći izvor zvuka, s pripravnom puškom u rukama.

“Ovamo”, doviknuo je Jens.

Čovjek skrene u njihovu pravcu. Čula je kako mu snijeg škripi pod nogama. Taj zvuk kosio se s muklim udarcima njezina srca.

“Prekrij lice kapuljačom”, promrmlja Jens ne odvraćajući pogled s muškarca.

Navukla je dabrovo krzno preko lica ostavivši tek maleni prorez. Čula je kako metak sjeda u zadnjak cijevi puške te stope što se primiču sve bliže dok nisu zastale. Jens krišom uvuče ruku ispod krznenog ogrtača i stisne joj dlan.

“Dobrij večer”, pozdravi on. “Dobra večer, prijatelju. Dama i ja krenuli smo na mirnu vožnju saonicama. Čime god se bavite, nas to ne zanima.”

Na njezino iznenađenje, muškarac se zauzvrat glasno nasmije i raspoloženo pljesne Jensova konja po stegnu. Valentina je pokušala udahnuti kroz onaj sićušan prorez, no pluća su joj zaboravila kako se diše.

“Kupite se odavde”, opušteno će čovjek. “Vodi je natrag u Sankt Peterburg prije nego što joj se smrzne to slatko dupence.”

Jens izvuče ruku ispod ogrtača i pucne uzdama, natjeravši konja da poskoči naprijed tako naglo da mu se muškarac morao hitro skloniti s puta.

“Spokojnoj noči”, dovikne. “Laku noć, druže.”

Konj ubrza korak, jedva dočekavši da krene, a Jens nastavi tjerati saonice preko snijega u smjeru Sankt Peterburga.

Valentina promoli lice ispod kapuljače. “Taj čovjek nije bio opasan.”

Saonice se zatresoše ispod nje tako snažno da se morala priviti uz njih.

Jens se nasmije. “Drago mi je da tako misliš.”

Uto šumom odjekne snažan prasak. Valentina isprva pomisli da se nešto na saonicama odlomilo, jedan od salinaca ili komad osovine. No Jens ljutito opsuje i ošine konja uzdama po leđima ne bi li ga požurio. Jednom rukom zgrabi Valentinu za zatiljak.

“Dolje!” naredi.

Gurnuo ju je na pod saonica, potrbuške na prljavi pod. Ispljunula je puna usta blatnjave vode i uto začula drugi prasak. Nakon kojeg je uslijedio i treći. Tijelo joj je preduhitrilo um te se sklupčalo u loptu. Bili su to pucnji iz puške.

Jens konju nije dopustio da uspori puna tri kilometra.

Bocnuo ju je po ramenu. “Sad je sigurno.”

Valentina ispruži udove te se vrati na sjedalo. Vrat ju je bolio i bilo ju je stid.

“Bila sam...” Zastane. Čemu pokušavati objasniti? Vidjela je kakve su užase ljudi sposobni nanijeti jedan drugome. Puška? Bomba? Bilo je svejedno.

“Uplašena?” Jens frkne i pusti konja da uspori. “Dakako, imala si i razloga. I ja sam se prepao.”

Valentina se zagleda u njega. “Zaista?

“Dakako. Meci iz puške baš i nisu bezazleni.”

Osmjehnuo joj se i navukao svoj krzneni šešir preko ušiju. Osjećala je trnce u prstima od adrenalina. Ili možda od hladnoće? Činilo se da je saonice progutala noć.

“Onaj nas čovjek nije pokušavao ubiti”, reče uvjereno. “Meci su prohujali predaleko od saonica.”

“Zbog čega je onda uopće pucao?”

“Kako bi nas preplašio i otjerao, i pokazao što nas čeka budemo li glupi i prijavimo događaj policiji.”

Hladnoća joj prožme ruke, krenuvši ravno prema srcu. U grudima joj je i dalje podrhtavalo.

“Jesi li dobro?”

Kimnula je, no bio je to trzav pokret. “Nisam mrtva. Još ne.” Pritom se i nasmijala, no zazvučala je tužno.

On najednom zaustavi saonice. Konj zastane na mjestu, no nezadovoljno zatopće prednjim kopitima. Možda je i njega uplašila puška. Jens nije ništa rekao. Na pustoj, ledom okovanoj cesti u mraku, daleko od ikoga osim vukova i šumskih glodavaca, Viking je zagrli i privije uza se. Samo ju je zagrlio, no čim joj je obraz osjetio toplinu njegova teškog kaputa, tijelo kao da joj se izvrnulo. Svi pogrešni dijelovi bili su vani; oni ranjivi dijelovi, tajni kutci. Tijelo joj je klonulo, drhteći kao prut. Isprekidano je udahnula, a kaput mu je mirisao na muški svijet dima, konja, karata i širokih prostranstava. No također je osjetila i miris njegovih tunela: mračnih mjesta, uskih prolaza. Suvratak njegova kaputa mirisao je na opeke. Stisnula je usne. Toliko joj je razuma ipak ostalo.

On dugo nije progovorio. Rukom joj je dodirivao kapuljaču, privinuvši joj glavu i milujući krzno kao da je kosa, te joj žamorio riječi na jeziku koji nije razumjela. Kad se naposljetku uspravila i sklonila mu ruku s glave, zagledao joj se u lice, a ono što je vidio zacijelo mu je odagnalo brige jer joj se nasmiješio zelenim očima. Prihvatio je uzde i zacvrkutao konju nagnavši ga u kas. Rekao je samo:

“Oprosti mi, Valentina Ivanova. Nisam te smio dovesti ovamo.”

Ona je niječno odmahnula glavom, no usne je držala stisnutima. Bojala se da će inače iz njih izaći riječi nalik na komadiće leda kojih su joj bila puna usta, riječi kojima bi priznala da poznaje muškarca s puškom i lažnim smijehom. Već je prije gledala u te prodorne oči.

Bio je to Arkin. Vozač njezina oca.

Svjetla Sankt Peterburga promicala su mimo njih dok su saonice klizile duž nasipa i ispred pročelja palača s antičkim stupovima i zlatnim vodoskocima. Rijeka je nalikovala na nespokojnu dušu, crna i hirovita, vazda u pokretu.

“Što misliš, što je bilo pod onom ceradom?” upita Valentina.

“Vjerojatno neka ukradena roba. Možda dijelovi kakva stroja. Što god bilo, teško je.”

“Zbog čega bi netko ukrao dijelove stroja?”

“Ukradu ih iz jedne tvornice i prodaju drugoj. Iz vlastitog iskustva znam da nabavljanje prave opreme zna biti dugotrajan postupak.”

“Kupuješ li i ti od ljudi koji kradu?”

Uputio joj je oštar pogled iskosa. “To misliš?”

“Nemam ja pojma kako se vodi posao. Nije mi bila namjera...”

“Bi li ti?”

“Što?”

“Bi li kupovala od onih koji kradu? Da se baviš takvim poslom.”

Rekao je to lako i nehajno — no osjetila je oštrinu njegova uma i želju da otkrije što se krije u njezinu. Ozbiljno je razmislila o pitanju koje joj je postavio. Bi li?

“Da”, odgovori iznenadivši samu sebe. “Da, mislim da bih. Kad bih morala.”

On se nasmijao onim svojim prekrasnim ratničkim smijehom od kojeg joj se koža napinjala, a oči širile.

“Dobro je”, reče on. “Onda ćemo se dobro slagati.”

Zar nije znao da se već dobro slažu?

11

Vrativši se ispred Palače Aničkov, stajali su jedno pokraj drugog na prilazu ispred ulaznih vrata s trostrukim lukom. Tisuću svjetala blještalo je kao drzak podsjetnik na silno bogatstvo. Palača je pripadala carici udovici, carevoj majci, koja je vrlo vješto vodila veličanstven suparnički dvor s kojim se malodušni pokušaji njezine snahe uopće nisu mogli mjeriti. Uzvanici su se u taj kasni sat već raskalašili — dio njih penjao se u kočije i odlazio na druge zabave koje će trajati do pet ujutro. Čuli su se štropot kotača i zveckanje konjske orme. Noć je bila bučna i zvijezde su se činile svjetovima daleko. Ni Valentina ni Jens nisu se kanili vraćati na zabavu.

“Pratiteljica će Vas čekati”, reče Jens.

“Hoće.”

“Hoćete li biti u nevolji?”

Zbog načina na koji ju je pogledao poželjela je da se vrijeme zaustavi te da ostane s tim visokim čovjekom u sivom kaputu koji joj je stajao toliko blizu da ga je mogla dotaknuti. Skinula je kapuljaču s lica.

“Moja večerašnja pratiteljica majčina je prijateljica. Budući da je počela nova sezona na dvoru, nadgleda nekolicinu nas. Pretpostavljam da će biti bijesna, no”, uputi mu urotnički smiješak, “reći ću da sam obogaćivala znanje učeći o zvijezdama. A osim toga, vjerojatno je bila toliko zaokupljena vlastitom razonodom da nije ni primijetila da me nema.”

“Cijela je prostorija primijetila da Vas nema.”

Ona teško proguta, želeći reći pravu stvar, no ne znajući koju.

“Spasibo, Jense. Hvala Vam što ste mi noćas pokazali zvijezde.”

On se osvrne preko ramena prema palači, kao da kani nešto reći, no umjesto toga nakrivi glavu. “Bilo mi je zadovoljstvo.”

Tako služben? Najednom tako pristojan? Lice mu više nije bilo isto ono koje je tako pozorno zurilo u nju na rubu šume. Jesu li to dvorske zabave činile ljudima? Pretvarale ih u neke druge osobe?

“Želim Vam sreću s Vašim tunelima”, izusti ona ne znajući što bi drugo rekla.

“Hvala Vam.”

“Mogu li Vam nešto reći?”

“Dakako.”

Stopala mu se nisu ni centimetar pomaknula, no osjetila je kako joj se polako primiče. U mislima. Umalo je dodirnuvši.

“Ja se razumijem u tunele”, reče, “koliko i Vi u zvijezde.”

On frkne dugim lijepim nosom.

Na to ona dometne: “Možda ne znam kemiju i biologiju koje bih morala znati, no u zvijezde se razumijem.”

Htjela ga je nasmijati, no on je zurio u nju strogim ispitivačkim pogledom. “Zašto biste, zaboga, morali znati biologiju i kemiju?”

“Kanim postati bolničarka.”

Nije se nasmijao. Bila mu je zahvalna na tome.

Proučavao joj je lice, no nije mogla odgonetnuti što se zbiva iza tih tajanstvenih zelenih očiju. Primijetila je da teško diše.

“Moj prijatelj je liječnik”, oprezno je izustio. “Kaže mi da bolničarke moraju biti izdržljive jer rade s krvlju i bave se ozljedama. I morate biti marljivi.”

“Marljiva jesam.”

Nasmijao se polako, izvinuvši jedan kut usana više od drugoga. “To Vam vjerujem.”

“Neću se onesvijestiti kad ugledam krv. I znam biti izdržljiva.”

“Možda ćete na tome morati poraditi.”

“Vjerujte. Mogu ja to.”

Nije joj proturječio. Uzdignuvši bradu, okrenula se i požurila prema velebnim ulaznim vratima.

“Valentina!”

Ona se okrene. I dalje je stajao na istom mjestu, poput jarbola vikinškog jedrenjaka, visok i uspravan. Noćni zrak vrtložio mu se oko nogu. Stajala je licem prema vjetru.

“Smijem li Vas posjetiti?” upita on.

Nije se ni potrudila natjerati ga da čeka, kao da tobože razmatra njegovo pitanje. “Smijete.”

“Uživao sam u današnjoj večeri.”

“Čak i u pucnjevima iz puške?”

“Pogotovo u pucnjevima iz puške.”

Znala je točno što time misli.

Vatra u golemim žeravnicima pred Palačom Aničkov plamtjela je bojeći tamu u jarko narančasto. Stotine kočijaša s bradama krutima od leda cijelu su noć grijali ruke na dobrodošlom žaru, nevoljko odmičući od njega tek kad bi ih uzvanici na odlasku pozvali natrag u kočije.

Arkin je promatrao krznene kapute i tijare kako silaze niza stube palače. Tako skupe, tako razmetljive, tako ništavne. Leptiri koje je valjalo zgaziti. A što je sa ženama poput Sergejevljeve supruge? U poodmakloj trudnoći, a i dalje crnči za crkavicu od koje su jedva preživljavali. Zar ovi leptiri nemaju savjesti? No večeras ga nisu zanimale žene, nego muškarci. Pogotovo jedan muškarac. Premijer Stoljipin.

Arkin se preodjenuo u vozačku odoru, premda ministar Ivanov večeras nije bio na plesu. Zahvaljujući odori bio je neprimjetan među ostalim vozačima i kočijašima, tek noćna sjena s debelog plavog leda na Nevi.

Bio je na iglama zbog događaja koji se ranije te večeri zbio u šumi. Je li to bio predznak? Da je ovo noć kada će sve poći po zlu? To je bio prvi put da su uhvaćeni kako prevoze oružje, i morao se obuzdati. Otvoreni prostori u njemu su uvijek budili nemir. Hitro ispaljen metak, dva tijela u snijegu — to bi zajamčilo šutnju, no policija bi neminovno krenula njuškati i otkrila tragove kola među stablima. Ne, nekoliko hitaca iznad glave razmažene mezimice u trojki, to je bilo dovoljno. No ipak. Stisnuo je zube i podsjetio se da ne vjeruje u predznake.

Među kočijašima okupljenima oko žeravnika pronio se žamor te se Arkin smjesta prihvatio posla. Tiho se približio palači. Netko važan odlazio je sa zabave, netko zbog koga su se umorni kočijaši uskomešali usred gutljaja votke i okrenuli se kako bi ga vidjeli. Visoki lik premijera Pjotra Stoljipina silazio je niza stube s još troje ljudi: dvojicom mladića u svijetlim odorama i zgodnom djevojkom gotovo bijele kose i širokog osmijeha na usana. Njih su troje Arkinu bili nevažni. Vidio je jedino Stoljipina.

Arkin posegne za vrećom koja mu je visjela o pojasu ispod livreje. Ovo je politička stvar, rekao je sam sebi. Politička. Taj čovjek si je strah među ruskim narodom. Šezdeset tisuća. Šezdeset tisuća. Toliko političkih zatvorenika dao je pogubiti ili osudio na prisilni rad tijekom prve tri godine službe. Još tisućama seljaka sudilo se na terenu kad je Stoljipin objavio proglas da sve poljoprivredne zadruge moraju biti ukinute. Stotine novina i sindikata prisilno je zatvoreno jer se njihovi ciljevi nisu podudarali sa Stoljipinovima.

Borim se protiv revolucije.

Premijerove riječi urezale su mu se mozak. Koliko god tvrdio da se zalaže za reformu i koliko god laži izrekao, Stoljipin je vjerovao da je napredak moguć samo putem žestoke represije. Arkin je oko sebe vidio posljedice svega toga, čuo vriskove usred noći. gledao kako se ljudima slamaju srca, osjetio ujed biča na leđima radnika. Večerašnje djelo bit će usluga Rusiji. A ako i sam pogine...

Slegnuo je ramenima stojeći u tišini u sjeni automobila. Jednu je ruku uvukao u vreću i zapalio fitilj. Srce mu je istog trena umalo iskočilo iz grudi, znajući da ima dvije minute. Stotinu dvadeset sekunda. Ne više.

Ovo je politička stvar.

No u glavi mu iskrsne slika oca, ponosnog zemljoradnika snažnoga prsnog koša, kako se svađa i prkosi čovjeku krupnom poput medvjeda koji je došao u ruralnu pokrajinu održati govor na seoskom sastanku. Taj visoki muškarac bio je Stoljipin. Nakon te slike uslijedio je prizor grimiznih pruga što se cijede niz oderanu kožu u zemlju, prstiju njegova oca zgrčenih od bola, leđa što se povijaju pod svakim zamahom korbača. Stid kojemu je, ne on, nego otac mu bio izložen nikad neće zaboraviti.

Ovo nije osobna stvar, nego politička.

Svi su znali da premijer Stoljipin neprestano nosi zaštitno odijelo i da je uvijek okružen zaštitarima, jer ovo neće biti prvi put da mu netko pokušava oduzeti život. Arkin je vidio kako se poput žohara okupljaju oko pristigle kočije čija su dva konja teško disala na studenom zraku. Arkin je očekivao automobil, no bilo je svejedno. Mladi su se popeli u kočiju dok su se ostali automobili i kočije motale uokolo, a vozači i lakaji se nagurivali boreći se za prostor.

Stotinu dvadeset sekunda.

Svjetla s palače bacala su duge sjene, izobličujući obris kočije dok joj se Arkin polako primicao. Premijer se uzverao u unutrašnjost kočije grohotom se smijući.

Stotinu sekunda.

Vreća mu je šištala u ruci i osjećao se miris nagorjelih vlakana dok je fitilj dogorijevao. Nakon što se Stoljipin smjestio na sigurno u dvopreg, zaštitari su se opustili i krenuli prema njezinoj prednjoj strani. Arkin se došuljao do stražnjeg dijela kočije zaklonjen dubokom sjenom, bacio vreću pod kočiju i brzim se korakom udaljio.

Sedamdeset pet sekunda.

U glavi je odbrojavao svaki otkucaj sata.

“Hej, ti!”

Neka ruka dohvatila ga je za rame i srce mu je stalo. Preznojio se i grlo mu se stegnulo. Okrenuvši se ugledao je divovskog čuvara kako se nadvija nad njega.

“Što hoćeš?” odsječe Arkin, iznenađen mirnoćom vlastita glasa. “U žurbi sam. Moj ministar naredio mi je da mu odem po automobil.”

Čovjek primijeti Arkinovu livreju. “Kako se zoveš?”

“Grigorjev.”

“E pa, Grigorjeve, kaži svojemu ministru da pričeka dok...”

Arkin ga više nije slušao. Stoljipin je izlazio iz kočije. Nešto je preko ramena doviknuo društvu koje je ostavio u njoj.

“Pričekajte ovdje”, doviknuo je premijer, “moram podsjetiti nadvojvodu Michaela da sutra jašemo zajedno.”

Arkin je svaki pokret promatrao kao da je stotinu puta usporen. Ulaštena cipela što se spušta na crveni tepih koji je vodio u palaču, ruka u rukavici što se otvara i zatvara poput usta koja govore, podizanje ramena i okret brade dok se Stoljipin žurno udaljavao.

Šezdeset sekunda?

O, Bože, zaboravio je dokle je izbrojio.

Pokušao se istrgnuti iz čuvareva stiska, no ovaj nije popuštao. Hitro je pokazao prema dvama konjima upregnutima u kočiju, koja su zabacivala crne glave i uznemireno toptala po tlu. Da ne osjećaju miris fitilja što dogorijeva?

“Morat ćeš pomoći umiriti one životinje, ili će premijerova kočija krenuti bez njega. A to mu se neće svidjeti.”

Stražar je smjesta izgubio zanimanje za Arkina i uputio se prema kočiji. Drugi su konji njištali, nastojeći se vratiti u tamu. Arkin baci pogled prema sjenovitom prostoru ispod kočije, no ondje se ništa nije vidjelo.

Trideset sekunda? Ili manje?

Okrenuo se i stao trčati, brojeći u glavi. Trideset koraka. Hoće li to biti dovoljno? Udahnuo je ledeni zrak u pluća, psujući dok je preskakao rubove pločnika i izbjegavao kotače, te proklinjući Stoljipina i stražara.

Proklinjući takvu sreću.

Bacio se iza veličanstvenog Rolls Roycea točno u trenutku kad je u glavi izbrojio do stotinu dvadeset. Dvije je sekunde čučao ondje dok mu je srce nabijalo unutar rebara, ne razmišljajući, rastrojenih živaca.

Eksplozija silovito odjekne kroz noć. Jarki prasak proparao je tamu, a snaga udara zaljuljala je Rolls Royce, smrskavši mu stakla i svinuvši čvrstu metalnu oplatu. Arkinu je bolno bubnjalo u ušima. Staklo ga je zasulo poput ledenih bodeža s noćnog neba. Prisilio se udahnuti zrak u prazna pluća i natjerao noge da se usprave, no spazivši prizor iza sebe, došlo mu je da samo nastavi trčati.

Mjesto na kojemu je maloprije stajala kočija ispunjavali su vriska, tijela i krv. Niz ulicu se slijevao grimizan potok krvi, dok je miris želatinskog dinamita i straha lebdio u noćnom zraku, oštriji od ledenih šiljaka. Neke su prilike ležale na tlu, dok su se drugi razbježali od panike. Arkin osjeti mučninu. Ravno pred njim ležala su dva krasna konja što su vukla Stoljipinovu kočiju. Jedan je očito bio mrtav, leđa izvijenih pod nemogućim kutom, dok je drugi ostao bez obje stražnje noge, no bio je još uvijek živ te je divlje njištao. Muškarci u odorama trčali su uokolo mašući pištoljima u rukama, hvatajući sve one koji su još bili na nogama. Arkin se poželi stopiti s tamom i pobjeći što dalje od kočije, što dalje od moćnog čovjeka koji je stajao poput demona željnog osvete na vrhu stuba palače, urlajući od bijesa u noćni zrak. Premijer Pjotr Stoljipin. Ostao je živ.

Arkin ga je prokleo. Ne mareći za opasnost kojoj se izvrgava, izvadio je pištolj ispod jakne, hitro prišao konju i prosvirao mu glavu metkom. Dok je ugibala, životinja je od iznenađenja raširila smeđe oči i mlatarala prednjim nogama. Niz Arkinove obraze slijevale su se suze.

Činjenica da je podbacio sjela mu je na um poput hladnog sivog pepela.

“Svaka čast.”

Te riječi nisu ništa značile. Arkin odmahne glavom.

“Ne.”

“Viktore, car će ubuduće pažljivije postupati. Prestrašio si njega i njegovu vladu. Neće više olako odbijati naše zahtjeve za...”

“Oče Morozov, ne razmišljate ispravno. Stoljipin je još uvijek živ.”

“Znam.” Svećenik položi dlan na Arkinovo rame, pokušavajući mu proniknuti u dušu svojim strpljivim pogledom. “Ne libi se radovati što si zadao udarac u korist novoga svijeta koji gradimo. I ti i ja znamo da nam najprije valja srušiti stari.”

“Stoljipin će se osvetiti.” Arkinove oči potamniše. “Još će ljudi poginuti.”

“To je cijena koju moramo platiti.”

“Kažite mi, oče, kako mislite da Vaš Bog na to gleda? Kako usklađujete vjerničku savjest s podmetanjem bombi? Kakvu izliku smišljate svake noći dok se molite?”

Svećenik podigne iskrzano izrezbareno raspelo što mu je visjelo oko vrata i položi na njega usne, a potom se prigne bliže Arkinovu čelu. Usne su mu bile hladne i Arkin i ne htijući osjeti kako mu neka mirnoća prodire kroz kosti lubanje do zažarenog kolopleta živaca ispod nje.

“Rat što ga vodimo pravedan je rat”, odlučno će Morozov. “U to nikad ne sumnjaj. To je Božji sveti boj za duše njegova ruskog naroda. Noću On je naš Stup od Ognja, a danju Stup od Oblaka. Mi nosimo Njegov pravednički oklop.”

Viktor Arkin okrene mu leđa. “Oče, doći će nas tražiti.” Pokaže uokolo po podrumskoj prostoriji. “Trebali biste smjesta otići.”

“Vratit ću se u svoje selo. Nije daleko od grada pa se mogu brzo vratiti u slučaju potrebe. A ti?”

“Držat ću se svog ministra. Bit će ljutit nakon ovog napada na premijera, a kad je ljutit, onda je i nepažljiv. Za njega sam nitko i ništa, smeđa odora ispod koje nema ničega, stoga u automobilu naglas govori stvari za koje bi bilo bolje da ostanu u njegovoj glavi.”

“Kao što rekoh, Viktore, Bog je na našoj strani.”

Arkin uzme kapu sa stola i krene prema vratima. “Svjesni ste da ćemo ih na kraju sve morati ubiti”, tiho reče. “Čak i žene i djecu.”

“Smrt je tek početak, gledaj na to tako. Za njih je to početak vječnoga života, a za one koji ga odluče graditi ovdje, bit će to početak pravednoga i časnoga novog svijeta. Raj na zemlji.”

Arkinu u mislima iskrsne slika krupnih tamnosmeđih očiju i punih mekanih usana. Učini što god moraš, Arkine, bila mu je rekla onomad u automobilu kad su im se demonstranti približavali u Morskoj. Mirna poput mačke što se sunča. Njezina je plavokosa sestrica sjedila pokraj nje na modrom sjedalu, očiju krupnih kao u djeteta u trgovini slatkiša.

Sve. Sve ih ubiti. Doći će i taj dan. Ruka mu je drhtala dok je hvatao kvaku.

12

Hodnik s visokim stropovima na gornjem katu bio je hladan. Vjetar je hujao po potkrovlju pokušavajući se probiti ispod crepova na krovu. Valentina je čula njegov štropot i jeku, mahnito zavijanje koje kao da je dopiralo iz šume. Onda ćemo se dobro slagati, bio je rekao. Nasmijala se. Sjetila se njegovih prstiju kako drže uzde i mirisa njegova kaputa. Njegove ruke na svom zatiljku. Smijem li Vas posjetiti?

Ispod Katjinih vrata nije dopiralo nikakvo svjetlo, no unatoč tomu otvorila ih je i kliznula unutra. U mraku je nečujno izula plesne cipele, podignula kraj pokrivača i zavukla se u topao krevet.

“Katja”, promrmljala je. Obavila je ruku oko nepomične figure i privila se uz sestru, ispreplevši noge s njezinima i oslonivši joj obraz na rame. Ležala je tako nekoliko minuta dok joj nosnice nisu osjetile nekakav miris među plahtama, slatkast, metalan miris koji je i predobro poznavala. Hitro se uspravila.

“Katja.”

Nikakva odgovora. Uto je osjetila nešto mokro što joj se cijedilo niz ruku.

“Katja!”

Izvila se i izbezumljeno napipala prekidač svjetiljke na noćnom ormariću. Dlan joj je bio jarko crven.

“Ne! Katja!”

Sestra joj je mirno ležala na leđima. Iz drugog su joj zapešća stršale dugačke škare poput noža u maslacu. Plahte su bile crvene, natopljene grimizom, a sva ta krv potekla je iz male rane nepravilna ruba. Valentina skoči iz kreveta, dohvati pojas Katjina kućnog ogrtača sa stolca i čvrsto ga sveže oko beživotne ruke tik iznad lakta. Krvarenje se usporilo. Zavezala je čvrst čvor. Krvarenje je oslabjelo i svelo se na tanak mlaz. Katjino lice bilo je blijedo i beživotno poput jastuka, a svijetle kovrče jedini njezin dio u kojemu je bilo životne iskre. Oči su joj bile sklopljene.

“Katja.” Valentina je privije u naručje razdrta bolju. “Zašto?”

Srce u grudima boljelo ju je dok je prislanjala usne uz sestrin hladan obraz. A onda je otrčala po bolničarku Sonju.

Valentina je čekala na dnu stubišta promatrajući prve tračke zore kako se krišom probijaju ispod kapaka na prozorima. Točka ružičaste sunčeve svjetlosti pojavila se na šarenom mramornom podu. Promatrala ju je kako raste, a kad je dosegnula veličinu i oblik djeteta, začula je korake što silaze niza stube. Bili su spori i teški, kao da je svaki od olova.

“Doktore Beloj.” Podignula je pogled prema širokom licu s bujnim brkovima i uredno podšišanom bradicom. “Kako je?”

Liječnik je nastavio klipsati niza stube. Žaket mu je mirisao na laudanum, a dva prsta lijeve ruke bila su mu puna mrlja od nikotina, no bio je jedan od najvrsnijih liječnika u Sankt Peterburgu, a jednako tako i najskuplji. Položio je ruku Valentini na rame kao da će tako prikliještiti njezino nestrpljenje.

“Živa je. Majka ti je sada s njom.”

Valentina tiho dahne.

“Sestra će ti se oporaviti od ovog... ispada. Neka joj Bog oprosti.” Odmahnuo je glavom i uštipnuo se palcem i kažiprstom za hrbat nosa kao da ga ondje nešto boli.

“Neće umrijeti?”

“Ne, ne boj se, neće. Zahvaljujući tebi. Ti si joj spasila život.”

“Neće umrijeti.”

“Neko će vrijeme biti slaba jer je izgubila mnogo krvi. A ti bi se trebala otići presvući. Haljina ti je natopljena njome.”

Ponovo ju je potapšao po ramenu kao da je kakva plaha životinjica te teškim koracima nastavio niz hodnik. Valentina je ostala piljeći gore prema stubištu. Kad mu je lakaj otvorio vrata, liječnik se osvrne i pokretom ruke prizove je k sebi.

“Valentina, dođi.”

Ona ga posluša, nevoljko se udaljivši od stuba.

“Kaži mi, mlada damo, kako si znala kako i gdje podvezati zavoj?”

“Čitam o takvim stvarima.”

“E pa, tvoji roditelji mogu na koljenima zahvaljivati Bogu što si sinoć ušla u sestrinu sobu. Do jutra bi već bila hladna kao kamen prije nego što bi je itko pronašao.”

Valentina podigne pogled prema odmorištu na gornjem katu. Prsti joj nisu mogli mirovati.

“Izvrsno si zaustavila krvarenje. Čin dostojan prave bolničarke, draga moja.”

Njegove su joj riječi privukle pozornost. “Doktore Beloj, što bi mi valjalo učiniti kako bih postala prava bolničarka?”

“Za Boga miloga, djevojko, ne budi smiješna.”

“Biste li me predstavili u jednoj od bolnica, kako bih mogla pohađati obuku?”

“Valentina, ovo nije trenutak za zbijanje šala.”

“Ne šalim se.”

On glasno uzdahne i ponovo se uštipne za nos. “Ne dolazi u obzir. Tvoji su roditelji ražalošćeni i imaju dovoljno briga, ne trebaš im ih pridodavati.” Pokuša je još jedanput potapšati, no ona uzmakne. “To je tek luckasti hir koji ti je pao na pamet zbog ove”, mahnuo je rukom hvatajući se za slamke, “ove pogreške koju je tvoja sestra učinila.”

“Nećete mi pomoći?”

“Nipošto. Umjesto da predlažeš takve besmislice, radije odi utješiti svoju sirotu majku. Bolničarski zanat nije za nekoga poput tebe.”

“Zašto ne?”

“Ne budi blesava, djevojko. Znaš ti dobro zašto ne.”

Navukao je kaput, negodujući slegnuo ramenima i izašao iz kuće. Ne proizvodeći gotovo nikakav zvuk, Valentina je bosih stopala potrčala uza stube.

Valentina odloži knjigu.

“Mislim da bismo se trebale okaniti nevolja gospodina Rochestera i umjesto toga razgovarati o tebi.”

Sjedila je na rubu Katjina kreveta naglas joj čitajući Jane Eyre. To joj je bio jedan od omiljenih romana, toliko prepun ptičje simbolike da joj se na svakoj stranici činilo da vidi Katju kako leprša ranjenih krila i svijetlih, očajnih očiju.

Katja ju je pogledala s nijemim prkosom od kojeg su joj se obrazi blago zarumenjeli. “Nemojmo”, reče.

“Morat ćeš mi reći, mila sestrice.”

“Već jesam.”

“Ne, mislim, zbilja mi reći.”

“Ono što sam ti rekla istina je. Bila sam umorna. Bilo mi je dosta.” Prekrila je oči dlanom, braneći se od svijeta. “Dosta svega.”

Valentina joj nježno odmakne ruku. “Dosta mene?”

Plave oči zamagliše se od suza. “To nije pošteno.”

“Ono što si učinila nije bilo pošteno.”

“Znam.”

Valentina se premjesti bliže Katji, obgrlivši joj mršava ramena. Pogladi joj ruku omotanu zavojima.

“Pričaj mi o balu”, reče Katja.

“Bilo je dosadno. Previše uštogljenih vojnih lica. Previše testosterona.”

“Što je to?”

“Ono što muškarci upotrebljavaju umjesto parfema.”

Katja se zahihoće. “Ti toliko toga znaš.”

“Ne znam, samo sam listala neke medicinske knjige.” Okrene glavu i stavi prst Katji pod bradu, nagnuvši je kako bi je pogledala u oči. “Katja, jesi li zbog toga učinila ono? Zbog bala?”

Katja obori pogled, no Valentina nastavi čekati u tišini.

“Znala sam da ćeš ondje pronaći muža”, naposljetku prošapće Katja. “Tomu takvi plesovi i služe.”

“Gluposti, ludice. Bilo je jezivo dosadno. Znaš da sam otišla samo zato što me je mama prisilila na to.” Zagrli sestru objema rukama i privuče je k sebi, osjećajući miris masti od eukaliptusa što joj ju je bolničarka Sonja utrljala u kožu. Poljubi joj kosu.

“Neću te napustiti”, obeća.

“Znači, nisi upoznala supruga?”

“Ne, naravno da ne. Samo sam malo plesala. Pila liker od limete i gledala zvijezde.”

“Zvijezde?”

“Da.”

“Jesi li upoznala ikoga posebnog?”

Valentina se sjeti dva duboka zelena oka koja pomno proučavaju njezine oči. I dva bešćutna siva iza cijevi puške.

“Ne”, osmjehne se. “Nikoga posebno zanimljivog.”

Valentina se s majkom uputila u knjižaru. Nebo je bilo bremenito snijegom, a oblaci su nalegli na Sankt Peterburg poput olovnih utega što prijete da će zdrobiti grad. U automobilu Valentina nije mogla odvojiti pogled od vozačeva zatiljka. Htjela ga je izlupati šakama po ukočenim ramenima vozačke odore i reći: Prestrašio si me. Prestrašio si me toliko da sam se ponijela poput budale u onim saonicama. Pred onim zelenim očima. Htjela je reći: Kaži mi što je bilo pod onom ceradom.

No umjesto toga, kad joj je ljubazno otvorio vrata automobila, pogledala ga je ravno u lice i rekla: “Večeras neće biti mjesečine. Za razliku od sinoć.”

Vidjela je kako mu prodorne oči gube oštrinu. Zbunjeno je zatreptao.

Nemaš više ništa za reći o mojem slatkom dupetu. Bez puške više nisi tako jak?

Ostavila ga je da stoji pokraj automobila i s majkom ušla u toplu knjižaru na Morskaji. Pustit će ga da čeka. Proklet bio, pustit će ga da čeka dok mu se stopala ne smrznu u jarku uz pločnik.

“Imate li odjeljak o inženjerstvu?”

Govorila je tiho kako je majka na drugom kraju knjižare ne bi čula. Knjižar je morao izviti vrat kako bi je razumio.

“Imamo, gospođice. Pokazat ću Vam gdje...”

“Ne, samo mi kažite. Pronaći ću sama.”

Pokazao joj je gdje da traži te se hitro uputila prema polici. Pregledala je naslove, no u ponudi ih nije bilo mnogo: knjiga o gradnji mostova, nekoliko o rudarstvu i jedna o gradnji Kremlja u Moskvi. Ništa o tunelima.

Odaberi. Brzo.

Knjiga o automobilima. Volio je motore, rekao je da se voli igrati metalom. Prst joj je ležao na kožnatom hrptu spremajući se izvući ga s police, kadli joj pogled padne na ime napisano na knjizi ispod. Isambard Kingdom Brunel. Zgrabila ju je s police, požurila prema blagajni i platila. Prodavač ju je omotao u smeđi papir.

“Što je to?” Glas njezine majke bio je znatiželjan.

“Brunelova biografija.”

“A tko je taj Brunel, Valentina?”

“Jedan Englez, mama”, reče nehajno. “Gle, kupila sam i Katji knjigu.” Podigne svezak pjesama Charlesa Baudelairea.

“Hoće li joj se to svidjeti?” upita majka sumnjičavo.

“Hoće.”

“Dobra si prema njoj.” Elizaveta Ivanova nježno se nasmiješi. “Želim da znaš da smo ti otac i ja duboko zahvalni na onome što si učinila, što si joj spasila život. Sretna je što te ima.” Oči joj se načas ovlažiše i ona dotakne kćerinu ruku, onu u kojoj je bila knjiga za Katju. “A isto tako i mi, draga moja.” Kao da se postidjela što je pokazala osjećaje, dometne nešto službenije: “Uzgred, Valentina, zaboravih ti spomenuti. Zapovjednik Černov iz husarske garde - vjerujem da si s njim razgovarala na balu - jutros je ostavio svoju posjetnicu. Doći će te posjetiti sutra poslijepodne.”

Vozeći ih kući, Arkin je osluškivao tišinu u automobilu. Nešto se zbilo u knjižari — prkosna iskra u djevojčinim očima iščeznula je. Večeras neće biti mjesečine. Njezine su ga riječi kopkale. No nije mogla znati za sinoć. Dovraga, nije mogla.

Trebao je razgovarati sa Sergejevom, no nakon bombaškog napada morao se primiriti. Mir. Zatrubio je konjskoj zaprezi što mu je prepriječila put jer je samo bukom uspijevao odagnati druge zvukove iz glave. Mir je bio nešto čega se tek nejasno sjećao. Mir je sada bila puka riječ. Raj na zemlji imao je visoku cijenu koju je bio voljan platiti — no noći su bile teške. Um mu je bio sve samo ne miran.

Iza njegovih leđa majka je prekidala tešku tišinu. Pokazala je prema novom krojačkom salonu i obećala kćeri da će joj dogovoriti probe, predlažući haljine različitih stilova. Dok je slušao, Arkin je shvatio da mu se sviđa boja glasa gospođe Ivanove. Bio je vedriji od ostatka nje. Slušajući samo njezin glas, mogao ju je zamisliti bez opreznog izraza što joj je vazda bio u očima. Nije vjerovala ni ljudima ni životu. U tome nema ničega lošeg. Znao je točno kako se osjeća.

Usporio je na križanju na Aveniji Nevski i začuo kćer kako bez ikakva ustezanja govori: “Mama, zabrinuta sam za tatu. Ovaj bombaški napad na premijera Stoljipina mogao bi biti početak plana napada na sve careve ministre. Mogli bi se opet okomiti na tatu.”

“Valentina, takve stvari moramo prepustiti tvojemu ocu. Ne miješaj se. To mu nije drago. On je taj koji donosi takve odluke, a ne mi.”

“Plaše li tebe, mama, ti revolucionari?”

“Naravno da ne. Oni su neorganizirana rulja. A osim toga, ne zaboravi da nas štiti vojska.”

“Ljudi poput zapovjednika Černova?”

“Upravo tako.” Uslijedila je duga neugodna tišina prije nego što je Elizaveta Ivanova dometnula: “Molim te, nemoj izazivati neprilike oko njegova posjeta, Valentina.”

Arkin ih je mogao zamisliti kako sjede iza njega, uvjerene da ih njihov zapovjednik Černov može zaštititi.

Arkin se probudio sav u vodi. Netko je vikao, galamio mu na uho. Posteljina mu se saplela oko nogu te se stao ritati ne bi li ih oslobodio, no nije uspijevao. U mrklome mraku na licu mu se nakupila paučina, niti nalik na užarene žice što su mu pržile kožu. I dalje ta vika. Hoće li taj gad ikad prestati? Boljela ga je glava, a srce mu se tako snažno uzlupalo da mu se želudac najednom podignuo te je povratio po plahtama.

Uto začuje drugačiju vrstu lupanja. Šakom po zidu.

“Začepi, dovraga!” Popkovljev glas.

Arkin je prekasno začepio usta dlanom, a jeziva je vika prestala. Dopirala je iz vlastita mu grla. Uspravio se u tami i izvukavši noge iz plahta spustio ih na pod. Dodir hladnih podnih dasaka na bosim stopalima dozvao ga je svijesti. Vratio se u svoj skučeni sobičak iznad konjušnica i obrisao znoj s čela.

Kakav to čovjek ima noćne more o konjima koje je ubio? A što je s ljudima koje je posmicao? San mu se svake noći vraćao, živi prizori crnog konja raznesenih stražnjih nogu, koji se izvijao pokušavajući krupne žute zube zariti u preostale dijelove krvavih leđa u želji da njima iščupa bol. Bolni jauci što paraju noć.

A što je s ljudima? Što je s njihovim jaucima?

Dragi Bože, u kakva se to čovjeka pretvarao? Strgnuo je znojem natopljenu potkošulju sa sebe i stajao drhteći. Tama mu je godila. Sviđalo mu se kako zamračuje sve ostalo. Samo je budućnost bila svijetla.

13

Grofičin sin bio je neustrašiv, Jens to nije mogao poreći. Preskakao e svaku prepreku koju bi mu Jens postavio. Nije bio pričljivo dijete, no budući da je dane provodio zatočen sa suhonjavim kućnim učiteljem, tko bi ga i krivio što je riječi držao zaključane u glavi? Vani na otvorenom ispuštao je glasne poklike djetinjeg veselja kad bi njegov zdepasti poni najednom jurnuo dok bi mu dječakove pete bubnjale po krupnim stegnima. Tračak sunca bljesnuo bi kroz drveće, opisujući lukove svjetla iznad šumskih staza.

“Alekseju”, doviknuo mu je Jens preko ramena, “hajdemo dolje do potoka.”

“Smijem li ga preskočiti?” odvrati dječak.

“Prošli si put pao s konja.”

“Nije me boljelo.”

Majka mu se požalila kako je njezinu sinu rame bilo modro puna dva tjedna te im je zabranila da opet preskaču potok dok malo ne poraste.

Nacerio se Jensu. “Neću pasti.”

“Obećavaš?”

“Obećavam.”

“Pete dolje, dečko.”

Probili su se kroz šipražje do mjesta gdje je potok izdubio korito kroz crnu zemlju. Dječakovi obrazi bili su rumeni. Jens je gledao kako malim dlanovima stišće uzde, podbovši konja koji se spremio na skok, no uto Aleksej u posljednji čas snažno povuče uzde, prisilivši konja da se naglo zaustavi. Dječakov sitan lik iskoči iz sedla i baci se na koljena u mrzlu vodu.

“Izađi”, naredi mu Jens.

No dječak je u naručju držao psa. Ili točnije, pseću glavu. Krupno smeđe tijelo ležalo je pod vodom, no Aleksej mu je podignuo glavu iznad leda kako bi mogao disati. Gladio mu je mokru njušku, uklanjajući mu travke iz očiju.

“Pusti ga, Alekseju. Mrtav je.”

“Neću.”

“Izađi iz vode. Smrznut ćeš se na mrtvo ime.”

“Neću.”

Aleksej mu nikad prije nije proturječio. Jens skoči iz sedla i izvuče uginulu životinju iz vode. Bio je to krupan lovački pas oštre crne dlake i zdravih bijelih zubiju. Ležao mu je beživotno u rukama, natapajući mu odjeću, te ga Jens iznese na kopno dok ga je Aleksej i dalje držao za uho iz kojeg se cijedila voda.

“Želim ga odnijeti kući”, reče Aleksej.

“Zašto?”

Dječak privine pseću glavu na prsa. “Da ja umrem u rijeci, želio bih da me netko pokopa.”

Jens mu na to nije mogao prigovoriti. Privezao je psa za ponijeva leđa te podignuo Alekseja na Junaka, popevši se iza njega. Promrznulog je dječaka umotao u svoj kaput i brzo odjahao.

“Ujače Jense, jesi li ti ikad imao psa?”

“Jesam. Kad sam bio dječak, imao sam snažnog psa za vuču saonica. Bio je srčan i imao je snažne zube. Zadao mi je nekoliko ožiljaka po kojima ga dan-danas pamtim. Svaki dječak trebao bi imati psa.”

Malena glava kimne, a potom se okrene i pogleda ga čeznutljivim očima.

Jens uzdahne. “Razgovarat ću s tvojom majkom.”

14

Jens je posjetio Valentinu kao što je i obećao. Stajao je na pragu i osjećao se nezgrapno poput mladog tikvana s polja sa slamom u kosi. Došlo mu je da se sam sebi nasmije. Ugošćivao je i izvodio najotmjenije dame iz kreme sanktpeterburškog društva i ne trepnuvši okom, osim kako bi očijukao s njima. A ova krhka mladica znala ga je samim okretom glave i trenutak dužim pogledom baršunastih smeđih očiju nagnati na to da se osjeća kao da su mu stopala prevelika i ramena preširoka. U njezinim pokretima bilo je glazbe zbog koje su se druge žene doimale nespretnima — čak se i na saonicama uspravila s prljavog poda i smjestila na sjedalo pokraj njega lako poput daška ljetnog povjetarca s Neve.

Vrata je otvorio lakaj u livreji koji ga je uveo u predvorje. Vrlo dojmljivo. Jens se osvrnuo oko sebe spazivši pozlaćeni luster i mramorne kipove u nišama duž zidova. Rusi su se voljeli razmetati bogatstvom kao što se pauni šepire šarenim repovima.

“Gospođica Valentina trenutačno je zauzeta. U modrom je salonu.”

Lakaj je bio žilav čovjek uska lica i neobično velikih dlanova. Jens mu pruži svoju posjetnicu.

“Molim Vas, obavijestite je da sam stigao.”

Lakaj iščezne. Trenutačno je zauzeta. Možda s prijateljicom iz škole? Sanktpeterburške su dame tijekom jutra običavale u kočijama obilaziti jedna drugu dijeleći posjetnice, a poslijepodne navraćati jedna kod druge na čaj, nakon čega bi uslijedili raznorazni društveni događaji i zabave u večernjim satima. Žene su se znale presvlačiti i šest ili osam puta na dan. Jens se sjetio riječi koje je Valentina izgovorila na mjesečini: Želim... više. Nije ju mogao kriviti. Ali postati bolničarka? To je pak bilo nešto sasvim drugo.

“Gospođica Valentina sada će Vas primiti.”

Ušao je u modri salon. Vjerojatno je bio namješten u modroj boji, no on to nije primijetio — vidio je samo Valentinu. Sjedila je na sofi od brokata dok su joj ruke mirno počivale u krilu, uspravnih, čak i preuspravnih leđa. Imao je osjećaj da joj je zbog nečega nelagodno. Možda zbog njegova nenajavljenog posjeta? No osmjehnula mu se, ustala i pružila mu ruku.

“Vrlo ljubazno od Vas što ste mi došli u posjet.”

Držala se službeno, kao da mu nikad nije ležala privijena uz grudi na ledenoj cesti u mraku.

“Nadam se da ste dobro.”

“Jako dobro, hvala Vam”, odvrati ona. “Premda posljednjih nekoliko dana ćutim studen.”

Tamne je oči zadržala na njegovima trenutak duže nego što je to bilo potrebno te je u njima spazio zadirkujuću iskru prije nego što je spustila trepavice i okrenula se uz šuštanje svile.

“Dopustite da Vam predstavim zapovjednika Černova.”

Tek je tada Jens primijetio da je u prostoriji još netko. Svjetlokos zapovjednik husarske garde, naočita široka lica koje je odisalo samouvjerenošću proisteklom iz iskustva ubijanja ljudi. Jens je to i prije viđao na vojnim licima, to uvjerenje u vlastitu nepobjedivost nakon što su se borili u bitki i preživjeli. No toga dana mladi časnik nije zaudarao na krv i izgledao je jako stasito u besprijekornoj odori i čizmama visokog sjaja. Jens mu se uljudno naklonio, pomislivši kako ne bi bilo loše da ga zaposli u jednom od svojih tunela. Da ga malo zaprlja.

Valentina se osmjehne zapovjedniku. “Ovo je Jens Friis. On je inženjer. Mislim da ste se upoznali one večeri na plesu.”

“Jesmo li?” upita zapovjednik Černov. “Ne sjećam se.”

“Lako moguće”, odgovori Jens. “Plesna dvorana bila je dupkom puna.”

No obojica su se sjećali. Jens je to vidio u zapovjednikovim očima. Sjećao se onog trenutka kad je Jens stigao noseći liker od limete i odmaglio s Valentinom njemu pred nosom. Černov to nije zaboravio.

Sjeli su na stolce s visokim naslonima, a služavka im je poslužila čaj u poput papira tankim porculanskim šalicama s kićenim zlatnim rubom. Šalica za lutke. Jensa je bilo strah da je ne zdrobi u ruci. Valentina je razgovor vodila utabanim stazama: pričala je o novootvorenom restoranu na Aveniji Nevski, a potom načela temu tračeva o knezu Feliksu Jusupovu, nasljedniku najbogatije obitelji u Rusiji, koji se netom vratio sa Sveučilišta u Oxfordu u Palaču Mojka. Spomenula je i Kšesinskinu najnoviju baletnu izvedbu. No dosađivala se. Jens je to primijetio po ukočenosti njezinih ramena. Stoga mu je privuklo pozornost kad se nevinih, širom otvorenih očiju okrenula prema Černovu.

“Recite, zapovjedniče, lovite li?”

Jednostavno pitanje, no Jens je ipak začuo skriveni prizvuk u njezinu glasu. No zapovjednik je bio mlad i još nije naučio slušati ono što žene prikrivaju riječima koje izgovaraju.

Černov se nagne naprijed, balansirajući smiješnu šalicu na koljenu. “Lovim.” Široko joj se osmjehne, očekujući pohvalu. “Lani sam sudjelovao u carevoj lovačkoj skupini s američkim veleposlanikom.”

“Nije li to bio onaj lov tijekom kojeg je pobijeno pola šume?” upita blago Jens.

“Da.” Černov kimne Valentini, nesvjestan onoga što se događa. “Osamdeset jelena i stotinu četrdeset veprova. Neloš ulov za jedan dan. Veličanstvene rogove jednog od jelena koje sam oborio izložio sam na zidu u vojarni.”

“Vrlo domišljato”, reče Valentina.

Nastao je tajac. Zapovjednik je prekasno shvatio da je na tankom ledu. Ostavljajući Černova da grca u krvavoj jami koju je sam iskopao, Jens ispruži duge noge i stane zadovoljno promatrati Valentininu kosu koja joj je u sjajnim uvojcima padala po ramenima. Tamnija od noćnog neba. Sa strane uhvaćena bisernim ukosnicama tako da su joj se uši tek nazirale, nalik na mekane krhke školjke.

“A lovite li Vi, gospodine?” upita Černov s nakanom da i Jensa povuče za sobom.

“Ne, ne lovim, zapovjedniče.” Jens je svojem sugovorniku odlučio pomoći da se još malo dublje ukopa. “No volio bih znati koja Vam je omiljena vrsta puške?”

Valentina hitro usmjeri tamne oči prema Jensu pogledavši ga podignute obrve. No prije nego što im je zapovjednik otkrio koja mu je miljenica, otvorila su se vrata i u prostoriju je ušla Elizaveta Ivanova, elegantna u svijetloplavoj kineskoj svili. Oba muškarca ustadoše.

“Zapovjedniče Černove”, pružila mu je ruku, “moj suprug sada je slobodan i može Vas primiti. U radnoj je sobi. Dopustite da Vas otpratim.”

No zapovjednik je zadrži. “Prije nego što odem, a uz Vaše dopuštenje, volio bih pozvati Valentinu na smotru husarskih mačevalaca idući petak poslijepodne.” Okrenuo se prema Valentini i naklonio s takvom otmjenošću da je Jensu došlo da mu sasiječe koljena. “Bila bi mi čast da nazočite tom događaju.”

“Ne, ja...”

“Dakako da hoće”, razdragano će njezina majka. “Vaše su smotre legendarne. Vrhunski prikazi vještine... i opasnosti. Sigurna sam da će se to moje kćeri duboko dojmiti.”

“Ne, mama.”

“Gospođo Ivanova.” Jens iskorači naprijed. Bila je niska kao i kćer joj pa ju je nadvisio, unatoč tomu što joj je svijetla kosa bila spletena u pletenicu na vrhu glave. “Valentina je već pristala na jedan dogovor idući petak poslijepodne.”

“O? A koji to?”

“Danas sam došao kako bih ga potvrdio. Riječ je o nadzoru građevinskih radova koje je naručio car. To je službeni posjet i car Nikolaj bit će prisutan, kao i ministar Davidov sa suprugom.”

Vidio je kako se Valentini šire oči. “Kako divno.”

Majka joj se namrštila.

Zapovjednik mrko pogleda Jensa. “To baš i nije primjerena razonoda za mladu damu.”

“A gledati kako se muškarci pretvaraju da se međusobno bodu jest?” upita Valentina.

“Siguran sam da ne želite razočarati cara Nikolaja.” Jens se obraćao njezinoj majci. “Bio je očaran Vašom kćeri kad mu je svirala na koncertu. To je velika čast.”

Vidio je kako se koleba.

“Uz pratnju, dakako”, dometne on.

Čuo je kako je Valentina udahnula.

“No dobro”, nevoljko zaključi njezina majka. “Za mačevalačku smotru morat će se strpjeti do iduće prilike. No dođite, zapovjedniče Černove, moj Vas suprug očekuje kako bi razgovarao s Vama. U međuvremenu”, oštro će Jensu, “želim Vam ugodno poslijepodne, gospodine.”

Ispratila je oba muškarca iz salona, no dok su se vrata za njima zatvarala, kroz procijep se začula prigušena provala smijeha.

Valentina je stajala na pločniku i uzbuđeno pogledavala prema Bolnici svete Izabele. Zgrada je bila veća nego što je očekivala, a kameno pročelje pocrnjelo je od starosti, ljušteći se poput staračke kože. Visoki prozori bili su okovani zahrđalim željeznim rešetkama, no ni to je nije obeshrabrilo. Studen je bila žestoka pa je zavukla ruke u muf.

Kako bi bila bolničarka, moraš biti izdržljiva.

Tako joj je bio rekao. Ispravila je ramena, gurnula vrata i zakoračila u prostrano predvorje u kojem je mirisalo po sredstvu za dezinfekciju i još nečemu, nečemu neugodnom od čega joj se želudac prevrnuo. Unutrašnjost je bila prostrana i sumorna, s previše smeđe boje. Hodnici su vodili prema prostorijama koje nije mogla ni zamisliti. S jedne strane nalazio se ured sa staklenom pregradom koja se protezala od jednog kraja do drugog, a iza njega sjedila je dežurna zaposlenica. Prstima je premetala novčić preko članaka prstiju kad joj je Valentina prišla.

“Dobrij den”, Valentina se osmjehnula ne primivši osmijeh natrag. “Htjela bih razgovarati s nekim o obuci za bolničarke.”

“Želite zaposliti obučenu bolničarku?”

“Ne, zanima me kako postati bolničarkom.”

“Pa, ta će djevojka morati sama doći ovamo. Naša medsestra, glavna sestra, htjet će s njom porazgovarati.”

“Pitam za sebe”, pojasni Valentina. “Ja sam ta.”

“Vi želite postati bolničarka?”

“Da.”

Žena se okrene i krene preslagivati neke papire. Valentina pretpostavi da traži obrazac, no potom primijeti da se ženina uska ramena tresu. Osjeti kako su joj se obrazi zažarili.

“Ima li nekoga s kim bih mogla razgovarati?”

“Niz onaj hodnik. Treća vrata slijeva. Prezime Gordanskaja.”

“Hvala Vam”, reče Valentina. “Spasibo.”

“Djevojko, želiš li savjet?”

“Da.”

“Ne trati si vrijeme. A ni Gordanskoj.”

“Ime?”

“Valentina Ivanova.”

“Dob?”

“Osamnaest.”

“Imaš li dopuštenje roditelja da budeš ovdje?”

“Da.”

“Imaš li ikakva njegovateljskog iskustva?”

“Imam.”

“Kakva?”

“Sestra mi je nepokretna. Pomažem se starati o njoj.”

“Jesi li ikad prije radila?”

“Da.”

“Što?”

“Radila sam u uredu.”

“Zašto si prestala?”

“Bilo mi je dosadno.”

“A misliš da ti posao bolničarke neće biti dosadan?”

“Bit će zanimljivije nego da cijeli dan ispunjavam obrasce.”

Medsestra Margarita Gordanskaja baci nalivpero na stol, zavali se svom težinom u naslonjač sve dok drvo nije zaškripalo te stisne oči toliko da su joj ih mesnati obrazi umalo progutali.

“Gubi se odavde”, reče odrješitim glasom koji se odbio od zidova male prostorije.

Valentina se nije pokolebala. “Zašto? Zar vam ne trebaju bolničarke?”

“Naravno da trebaju. Očajnički nam trebaju. Ali ne takve kao što si ti.”

“Što ne valja sa mnom?”

“Sve. Zato odlazi.”

“Molim Vas da mi kažete zašto.”

Poluzatvorene oči se izbečiše. Bile su zemljane boje koja se mogla nazvati smeđom. “Za početak, lažeš. Jedino istinito u ovoj gomili gluposti koje si mi napričala jest tvoje ime i ono o tvojoj sestri.”

“Brzo učim.”

“Ne.”

“Recite mi što ne valja sa mnom?”

Medsestra odmahne glavom, od čega joj se višestruka brada opasno ustalasala. “Pogledaj se samo u tom svom otmjenom ruhu. Ti si mlada bogatašica koja ima previše slobodnog vremena pa joj je dosadno. Zasitit ćeš se posla bolničarke u roku od pet minuta. Molim te, ne trati mi vrijeme.”

Valentina je odjenula svoju najskromniju haljinu. I najstariji kaput.

“Neću se zasititi.”

“Ne mogu si priuštiti da protratim ionako nedostatna bolnička sredstva na obuku takvih kao što si ti.” Gordanskaja ustane. Njezina uštirkana odora nekoliko je trenutaka vodila bitku s impresivnim poprsjem koje je umalo ispalo iz nje, na koncu ipak pobijedivši. “A sada, posljednji put, djevojko, molim te, iznesi tu svoju suludu odjeću i sulude ideje iz mojega ureda.”

Valentina pogleda u krzneni muf koji je izmrcvarila gnječeći ga prstima i izađe bez riječi.

Arkin je ležao potrbuške. Zemlja je bila vlažna, kaput se prilijepio uz njega, a pozornost je usmjerio prema praznom obzoru. Poveo je trojicu nadobudnih mladih šegrta iz Raspovljeve ljevaonice, od kojih je jedan imao ručna kolica na četiri kola. Bilo mu je drago što su pošli s njim. Zadatak nije bio težak, ali bio je pomalo opasan. Vlak je morao usporiti na točno određenom mjestu kako bi istovario teret jer bi ih u protivnom netko mogao uočiti. Odabrao je dionicu na kojoj su tračnice bile potpuno ravne, kako nitko iz prednjih vagona ne bi vidio što se događa otraga. S jedne se strane borova šuma prikrala sasvim blizu pruzi, a njezina gusta stabla pružala su dobar zaklon. Vjetar se vrtložio u granju iznad njihovih glava, otkidajući ledene sige koje su padale u snijeg uz mukao udarac od kojeg bi svi poskočili.

Stup dima pojavio se na obzoru. Arkin osjeti kako mu bilo nabija. Najmlađi šegrt koji je stajao uz njega podigne glavu i široko se osmjehne. Arkin ga nježno gurne laktom.

“Sagni se, Karle. Budi strpljiv.”

“Ako je pogrešan ložač u vlaku, neće se uspjeti zaustaviti.”

“Sve je sređeno. Imaj povjerenja.”

Karl kimne, no namrštena izraza lica. Bio je to dečko od šesnaest godina sa žućkasto-riđom lavljom grivom, čiji je otac bio strojovođa tog vlaka. Njegovo oduševljenje svakim zadatkom bilo je toliko zarazno da je Arkin mladića razdragano pljesnuo po koštunjavom ramenu. “Ne brini se, tvoj otac može s tim izaći na kraj.”

“Naravno da može.”

Huktanje parnog stroja zaorilo se kroz mrzao zrak, potjeravši jato vrana iz krošnji. Njihovo graktanje zazvučalo je kao upozorenje pa Arkina preplavi trenutačan strah. Ne zbog sebe — zbog mladića. Ptice kao da su graktale Karl, Karl. Ne. Predznaci su za one slabe volje.

Rika parne lokomotive bivala je sve glasnija uz beskrajnu škripu klipova, dok se najednom nije pojavila, pušeći se prema njima niz prugu. Arkin se osvrne provjeravajući kako su ostala dva šegrta što su bila skrivena zajedno s kolicima u sumraku šume dublje među stablima. Dao im je znak. Ne dižite glavu. Začula se škripa metala i pištanje kočnica koje mu je zastrugalo po živcima. U ustima je osjetio okus čađe. Vlak se zaustavio, spor i trom, a Arkinu je trebalo svega nekoliko sekunda da iskoči iz zaklona, otvori teška klizna vrata posljednjeg vagona i dohvati pruženu kutiju.

Dečko je čuvao stražu. Pazio je da ne naiđe netko dovoljno budalast da gleda što se zbiva. Kutiju su smjestili u kolica koja su dva šegrta smjesta odvukla prema mračnom zaklonu između stabala. Vrata vagona uz tresak su se zatvorila i vlak se počeo kretati. No prozor susjednog vagona u posljednji se čas naglo otvorio i netko je ispalio hitac iz puške prije nego što je Arkin stigao povući Karla dalje od tračnica. Pojurili su prema stablima. Krv je kapala slikajući crvene cvjetove po snijegu ispod njihovih nogu.

“Jesi li ranjen?” Arkin zabrinuto prodrma dečka.

“Nisam, ali ti jesi.”

Arkin trepne. I tek onda osjeti žalac bola. Naslonio je dlan na uho, a kad ga je odmaknuo, shvati da su mu prsti crveni. Nasmijao se i obrisao dlan o hlače. “Nije to ništa. Ogrebotina. A sad da te vidimo kako vučeš ova kolica.”

Svi su se odšuljali kroz šumu s dragocjenom kutijom, dok im se dah ovijao oko njih. Arkin zahvali Morozovljevu Bogu što su vrane ovoga puta pogriješile.

Magla je bila gusta i hirovita. Ovijala je prste oko Arkinova vrata i posezala mu za licem, vlažeći i hladeći mu kožu. Podbo je ružno kljuse na kojem je jahao ne bi li ubrzalo korak, no konj je bio svojeglav i nije ga slušao — kretao se vlastitom brzinom i vlastitim putem. Pripadao je Lavu Popkovu, što je drugo mogao očekivati od proklete životinje? Selo se najednom pojavilo uz cestu, sivo i sablasno, gubeći se svako malo iz vida zbog magle što se vrtložila oko drvenih koliba. Arkin je čuo hučanje rijeke negdje u blizini dok je jahao mimo kovačeve radionice u kojoj je peć rigala vatru. Zazvao je čovjeka u kožnatoj pregači.

“Svećenikova kuća?”

“Na dnu sela.” Čovjek u zemlji nacrta križ pomoću gorućeg vrška metalnog šiljka. “Ne možete je promašiti.”

Arkin je nije promašio. Nad vratima se uzdizalo golemo, bijelo obojeno željezno raspelo koje kao da je iskakalo iz magle s namjerom da ga ščepa za vrat.

“Stani ovdje, rago jedna”, progunđa i zategne uzde, a životinja napokon učini kako joj je rečeno. Arkin hitro skoči sa sedla preinačivši torbu od vrećevine preko ramena i pokuca na vrata.

“Vhodite”, oglasi se tanak glasić. “Naprijed.”

Arkin otvori vrata. Vonj vlage miješao se s mirisima kuhanja i gorućim borovim šišarkama. To ga je podsjetilo na osjećaj kad je kao dijete u svom selu mislio da bi se vanjski svijet mogao ušuljati u kuću ako prozor ostavi otvoren. Zatvorio je za sobom vrata ostavljajući maglu vani.

Unutra nije bilo mnogo namještaja: nekoliko polovikija, ručno tkanih sagova na podnim daskama, nekoliko grubo tesanih stolaca, pletena košara koja je izgledala kao pseći brlog pokraj ognjišta, te iskrzane knjige naslagane na hrpu u uglu. Morozovu nije bilo ni traga, no na drugom kraju prostorije jedna je djevojčica, ne starija od četiri ili pet godina, sjedila na drvenom stolcu pržeći luk u tavi na štednjaku. Vješto je protresla tavu kako jelo ne bi zagorjelo proučavajući Arkina krupnim modrim očima koje su izražavale čuđenje, a ne dobrodošlicu. Kosa joj je bila zapanjujuća. Padala joj je u dugom ravnom slapu do pola leđa, toliko svijetla da se činila srebrnom.

“Zdravo”, reče on i nasmiješi se.

Nije uzvratila osmijeh. “Otac mi je zauzet.”

Uzela je kuhinjski nož koji se činio prevelikim za njezinu sitnu ruku i počela sjeckati češnjak na dasci pokraj sebe. Neobično ga je uznemiravalo gledati tako malo dijete kako te poslove obavlja s lakoćom proisteklom iz dugogodišnje navike, no sjetio se da je Morozovu umrla žena te da je ova sićušna djevojčica očito preuzela njezinu ulogu.

“Mogu li razgovarati s tvojim ocem?” upita on. “Važno je.”

Ona preusmjeri pozornost - bio joj je manje zanimljiv od luka - no oštricom noža pokaže prema vratima u dnu prostorije. Arkin im priđe i podigne zasun. Požalio je istog trena. Nasred gole i hladne spavaće sobe klečao je čovjek pognute glave i gol do pasa, bičujući se po leđima malim bičem. Na dnu svakog od pet jezika od sirove goveđe kože bio je čvrst uzao, a svi su bili umrljani krvlju. Čovjek je bio otac Morozov.

“Ispričavam se”, reče Arkin i žurno se povuče.

Vratio se u vanjsku prostoriju, sjeo na jednu od drvenih stolaca i pričekao.

“Rekla sam Vam da je zauzet”, reče djevojčica.

“Da, bila si u pravu.”

Nikad to ne bi rekao za svećenika. Što li je samo Morozovu došlo da to radi? Iz dana u dan borio se kako bi drugima olakšao patnje, a istovremeno je sam sebe namjerno ranjavao. Arkinu je to izazivalo mučninu. Sjedio je u tišini dok se vrata spavaće sobe nisu otvorila, a svećenik ušao, odjeven u halju i s uobičajenim blagim osmijehom na licu. Arkin mu je na licu tražio samodopadan izraz koji bi takva pokora trebala izazvati, no nije ga opazio.

“Zdravo, Viktore, baš sam razmišljao o tebi. Jesu li granate uspješno isporučene?” Sjeo je ne pokazujući nikakvu nelagodu, ni tjelesnu ni duševnu, premda je zacijelo čuo kad je Arkin ušao u sobu.

Arkin se protiv volje osmjehnuo. “Da, zbog toga sam i došao. Kutiju smo zasad sakrili u Sergejevljevu kupaonicu, no ondje nije sigurna. Kuća mu je vjerojatno pod prismotrom. Moramo je brzo premjestiti.”

“A granate? Jesu li u dobrom stanju?”

Umjesto odgovora Arkin posegne u torbu od vrećevine i izvadi : no što se u njoj nalazilo: naboje s metalnim drškom i kutiju streljiva. Dodao ih je svećeniku koji ih je pomno pregledao.

“Njemačka vojna oprema uvijek je najbolja”, reče svećenik.

Kutija je prokrijumčarena preko nekoliko granica, upotpunivši im zalihu oružja. Kad kucne čas, bit će spremni. Ratnu opremu redovito su premještali diljem Sankt Peterburga, pohranjujući je u jamama duboko ispod grada, kako bi velik njezin dio bio na sigurnom čak i ako bi im razotkrili jedno od tajnih skrovišta. Mjere opreza uvijek je valjalo poduzimati budući da im je prijetila stalna opasnost od uljeza. Arkin je neprestano morao zatomljivati nezadovoljstvo sporim tijekom slavne revolucije.

Odjednom se sjeti Valentine Ivanove u automobilu. Izbavi nas odavde, to mu je bila rekla. Zapovjednim tonom, no ono mi urezalo mu se u pamćenje. Ne mene, nego nas. Htjela je spasiti svoju voljenu Katju, nepokretnu siroticu. Prezirao je sve ono što je obitelj Ivanov predstavljala. Kapitalistički izrabljivači. No i preko volje osjećao je poštovanje prema starijoj sestri. U njoj je prepoznao istu onu dosljednost i odlučnost koja je i u njemu gorjela i disala.

“Trocki je pristao doći i održati govor”, obavijestio je svećenika.

“Otlično! Izvrsno!”

“Trebat će nam crkvena dvorana.”

“Sredit ću to.”

“Sad moram ići. Ministar želi da ga večeras odvedem na zabavu njegove ljubavnice.” Magla se vani zgusnula.

“Izvoli.” Djevojčica je skočila sa stolca i pružila mu debelu krišku crnoga kruha s prženim lukom. “Zovem se Sofija.”

“Spasibo”, reče on iznenađeno i odgrize zalogaj. Jelo je bilo žestoko, puno začina i češnjaka. “Sjajno, hvala ti.”

“Što ti je s uhom?” upita ona ozbiljno.

Metak iz puške raznio mu je donji dio ušne resice koju je sada prekrivala zgrušana crna krasta.

“Ništa strašno. Samo ogrebotina. Tko se još boji malo bola?” Pogled mu se ukrstio sa svećenikovim te su u tom trenutku jedan drugoga razumjeli.

“Moj otac kaže da pomoću bola učimo.”

“Onda će cijela Rusija naučiti, Sofija.”

Pojeo je kruh s lukom, skočio u sedlo i otkasao u uskovitlanu maglu. U roku od nekoliko sekunda nestao je u mraku, a jedna mu je misao neprestano bubnjala u glavi. Cijela će Rusija naučiti.

15

Valentina je žurila preko Aleksandrova trga dok su joj se sjene vrtložile po licu, a udari vjetra razgonili oblake preko neba.

Nikad ništa nije išlo glatko.

Obišla je još tri bolnice i u svakoj čula isti odgovor. Previše si bogata. Predobro si obrazovana. Nisi za to. Premda je zatvorenih očiju znala previjati zavoje i već je poznavala svaku kost u ljudskom tijelu, kao i krvožilni sustav i točke koje je valjalo pritisnuti kako bi se zaustavilo krvarenje.

Jesam za to.

Moraš biti izdržljiva. Izvadila je Jensovu posjetnicu iz džepa i ponovo pogledala adresu. Ići će pješke. Dvaput je pitala za put, no i unatoč tomu shvatila je da je pogrešno skrenula, zalutavši u mirnu pokrajnju ulicu na čijem se dnu nalazila crkva bijelog pročelja. Zlatni križ na kupoli bacao je dugačku sjenu na cestu. Skupina muškaraca okupila se oko žeravnika na drugom kraju ulice kao da nešto čekaju. Baš dok je prolazila mimo crkve, iz nje je izašao mladić i podignuo dvije vreće iz ručnih kolica koja su stajala pred vratima.

“Što, zaboga, radiš ovdje, Arkine?”

Kao da mu je zarila nož u rebra. Trgnuo se i posrnuo pod težinom vreća, ispustivši jednu. Tresnuvši o tlo, razderala se i iz nje su se otkotrljala dva krumpira.

Piljila je u vreću. Arkin je piljio u nju.

“Zašto ste tu?” upita on brzo.

“Pogrešno sam skrenula.”

“Čini mi se da nemate pojma kamo idete.”

Nije to rekao svojim uobičajenim izrazom lica — ozbiljnim izrazom vozača. Na ovome licu bilo je strogih bora i drskih uglova. Riječi su mu se zamrznule u ledenom zraku između njih, a ona mu ih je poželjela nagurati natrag u usta. Najednom je čučnula, podignula dva krumpira i pružila mu ih.

“Ovo je tvoje, vjerujem.”

“Spasibo.”

Mahnula je prema vrećama. “Što radiš s ovime?”

“Pomažem ocu Morozovu.”

Bacila je pogled prema crkvi. “Je li svećenik ovdje?”

“Da. Dijeli hranu siromašnima.”

Osjećala je njegov znatiželjni pogled na sebi. “Pokušavam pronaći put do glavne ceste. Bi li mi bilo pametnije vratiti se putem kojim sam došla?” upita.

“Odluka je Vaša. Možete nastaviti ovuda, ili se vratiti na poznati put.” Imala je blagi osjećaj da ne govori o cesti, no on pokaže iza njezina ramena. “Glavna cesta je natrag u ovom smjeru.”

“Hvala ti.” Krenula je da ode.

On je podignuo vreće, po jednu ispod svake ruke, i krupnim se koracima uputio natrag u crkvu, ne primjećujući da za sobom ostavlja trag od krumpira. Gledala ga je kako ulazi, a zatim podignula sve krumpire i odmarširala u crkvu. Zrak je u njoj bio hladniji, a predvorje skučeno. Pred Valentinom su stajala prastara drvena vrata što su vodila u unutrašnjost crkve, no slijeva joj se pružao kratak prolaz na čijem su se dnu nalazile stube što su vodile dolje. Na najvišoj stubi ležao je krumpir.

Sišla je potpuno nečujno. Stube su zavojito vodile do podzemne prostorije, mračne i prostrane, s nadsvođenim stropom i vlažnim kamenim zidovima čiji ju je snažni miris zapahnuo po licu. Iz pravca praznoga stola oko kojega su bili poredani stolci dopirali su muški glasovi. Muškarci su joj bili okrenuti leđima.

“Oni bi samo pričali. Puste riječi. Dosta mi je više toga”, reče netko.

“Slažem se s tobom po tom pitanju, Antone. Naslušali smo se dovoljno praznih riječi. Sad je vrijeme za djela.”

“Prestanite se žaliti.” Arkinov glas. “Svi želimo više djela. Danas će doći i obratiti nam se, pa ćemo saznati što je naumio...” Zastane.

Ugledao ju je. Sve su se oči okrenule u smjeru njegova pogleda te je Valentina začula potmuo uzrujani žamor kad su postali svjesni njezine prisutnosti.

“Zaboravio si ostale krumpire.” Pružila mu je one koje je držala u ruci.

Svi pogledi bili su uprti u nju. Muškarci su se stali čvršće omatati šalovima, prikrivajući lica. Primijetila je da su vreće nehajno bačene na stol, a iz one pokidane poispadalo je kvrgavo povrće kao iznutrice iz rasporene svinje, no ispod krumpira ležalo je nešto što uopće nije nalikovalo na povrće, nešto uglato umotanu u crnu tkaninu. Arkin joj se stao hitro približavati.

“Draga djevojko, daj da te rasteretim toga.”

Glas joj je dopro iza leđa. Okrenula se i zatekla crnu figuru kako stoji nadvijena nad nju na najnižoj stubi.

“Hvala Vam”, promucala je i pružila mu krumpire.

“Ovo je otac Morozov.” Arkin je stigao do nje. “Što, zaboga, radite ovdje dolje? Mislio sam da ste otišli.”

“Brate”, toplim glasom izusti svećenik nastojeći izgladiti Arkinove oštre i drske riječi, “red je da gošću dočekamo srdačnije.” Zamišljeno joj je promotrio lice pogladivši se po bradi. Nosio je crnu sutanu od grubog sukna i iznošen crni šešir, s mjedenim raspelom pričvršćenim za prsa tik ispod raskuštranih krajeva brade. “Dobrodošla si ako nam se želiš pridružiti, tko god bila, draga moja. Okupili smo se ovdje kako bismo se zajedno pomolili za našu domovinu u ovim teškim vremenima i od Svevišnjega zatražili savjet i mudrost.”

Nikakav zvuk nije joj dopirao iza leđa, no mogla je osjetiti kako je promatraju. Svećenikovo lice bilo je izbrazdano poput kore stare jabuke, no pretpostavila je da nije stariji od njezina oca. Osmjehnula mu se. Obrazi su joj bili ukočeni.

“Hvala Vam, no morala bih poći. Samo sam Vam htjela donijeti krumpire koji su se rasuli po ulici.”

To je čak i njoj zazvučalo glupo. Stoga je, kad se odmaknuo u stranu, ubrzala uza stube. Muškarci okupljeni oko žeravnika razmaknuli su se kako bi je propustili te je žustrim korakom odmaknula do dna ulice. Svjesna da je prate pogledima, pitala se tko im to danas dolazi održati govor. I kakve naume ima.

Ulazna vrata uz tresak su se zatvorila, prenuvši Valentinu. Zapuh prohladnog zraka izvana poremetio je mir na donjem odmorištu te je prestala koračati. Nagnula se preko ograde gledajući donji kat. Nesvjestan njezine prisutnosti, Jens je preskakao dvije stube odjednom dok mu je svjetlo iz plinske svjetiljke zavojito padalo na plamenu kosu kao da ga privlači njegova unutrašnja energija. Ruka mu je poletjela uz rukohvat, hitra i odlučna. Je li se uvijek ovakav vraćao kući s posla? Ovako pun života?

“Zdravo, Jense.”

Zastao je i sjevnuo pogledom uvis. Čim ju je spazio, oči su mu se promijenile. Nešto se u njima preobrazilo. Otvorio je usta kao da će nešto reći, no nije. Preskočio je zadnju stubu i prišao joj toliko blizu da ju je umalo dotaknuo, no nije to učinio. Primijetila je to, način na koji je zadržao tu udaljenost među njima. Oči su mu pomno pretraživale njezino lice.

“Je li se što dogodilo?” brzo je upitao.

“Ne. Samo moram razgovarati s tobom.”

Nije joj micao pogled s lica.

“Kako si ušla? Stvorila se poput čarobne vile pred vratima mojega stana.”

Nasmijala se primijetivši kako joj promatra usta.

“Tvoj me je pazikuća pustio unutra. Rekla sam mu da sam ti rođakinja.”

Osmjehnuo se, podrugljivo nakrivivši usne, što ju je na trenutak podsjetilo na njihov zajednički ples na balu.

“Je li ti povjerovao?” upita on.

“Mislim da jest. Rekao je da te mogu pričekati ovdje na odmorištu gdje je toplo, umjesto vani na pločniku.”

“Onda je taj blesan i gluplji nego što sam mislio.”

“Zašto?”

“Jer si odveć lijepa da bi mi bila rođakinja.”

Te su je riječi zatekle nespremnu. Nije se nasmijao izgovorivši ih, samo ih je nehajno izrekao na mirnom prašnjavom odmorištu i prošao mimo nje kako bi otključao vrata stana. Zgrada je bila stara, kićenih zidnih štukatura od gipsa i s obiljem baroknih rezbarija i karniša, no sad je već oronula. Čak je i zrak u njoj bio star i baršunast, kao da ga je previše ljudi udisalo tijekom previše godina. Valentinu je zapanjilo to što čovjek takvih naprednih ideja bira živjeti u tako staromodnoj stambenoj zgradi.

Otvorio je vrata kićenom kretnjom. “Želite li ući?”

Ona odmahne glavom. “Mislim da je bolje da ne.”

“Dakako.” Uljudno nakloni glavu. “Ne želimo ugroziti tvoj ugled, zar ne?”

Smijao joj se ispod te uljudne vanjštine.

“No možda bih”, reče ona zamahnuvši tamnom kosom, “i smjela... Kao Vaša rođakinja, dakako.”

Zelene oči postale su joj još zelenije. “Kao moja rođakinja”, ponovi on poput jeke.

Prošla je mimo njega i ušla u stan.

U takvoj prostoriji još nikad nije bila. Sav namještaj bio je svijetao, boje meda i takvih jednostavnih ravnih linija da je na trenutak pomislila da je nedovršen. Podne borove daske bile su uglačane pijeskom i prekrivene raznobojnim tepisima, a pred ognjištem je ležao velik krzneni sag s dugim dlakama, svijetao poput zdjele mlijeka. Po zidovima su visjele uokvirene slike sobova u snježnim krajolicima. Jedva se suzdržavala da ne pilji.

“Onda, rođakinjo, mogu li te ponuditi čajem?”

“Ne, Jense, hvala ti. Ne smijem se dugo zadržati.”

Uzeo joj je obje ruke u svoje, a ona ih je pustila da počivaju ondje. Proučio ih je. “Tako sitne ruke.” Prst mu je dodirnuo njezin dlan. “A toliko talenta u njima.”

Odmahnula je glavom. Činilo joj se da joj se pluća pregrijavaju.

“Dakle”, reče on, “o čemu moraš razgovarati sa mnom?” Nije joj puštao ruke.

“Rekao si da imaš prijatelja liječnika.”

“Tako je.”

“Potrebna mi je njegova pomoć.”

Čvršće joj je stisnuo ruke te je osjetila kako joj se kosti međusobno sudaraju. “Jesi li bolesna?”

“Ne, ništa takvo nije u pitanju.”

“Kakva onda pomoć?”

I tako mu je ispričala o bolnicama. Iz nje je prokuljalo sve o prezirnim očima što su je odmjeravale preko stolova. O odbijenicama. Rekla mu je da su joj svi rekli kako je nedorasla zadatku. Unatoč tomu što su im trebale bolničarke, nitko od njih nije imao povjerenja u nju.

“Ni obiteljski liječnik ne želi mi pomoći.”

Rekla je Jensu koliko je to ljuti i kako joj je došlo da nasloni glavu na stol i viče od bespomoćna bijesa, no umjesto toga krenula je u šetnju preko grada do ove ulice obrubljene drvoredom i pričekala ga. Saslušao ju je bez prekidanja, a kad je završila, nije joj rekao da odustane. Toga se bojala, da će se njegov glas pridružiti svima ostalima, da će joj pokušati istrgnuti budućnost iz ruku ne shvaćajući koliko joj to znači. No nije to učinio.

“Dođi”, rekao je odrješito, “idemo razgovarati s Nikolajem.

“Spasibo. Hvala ti.”

“Pomoći će ti — makar mu morao obećati da ću mu pustiti da me idući mjesec pobjeđuje u kartama. Ali”, nagnuo se bliže i pozorno joj proučio lice, “jesi li sigurna da to želiš?”

One kinine. “Sigurna sam.”

“U redu onda. Hajdemo razgovarati sa starim šarlatanom.”

“Bi li mi pustio ruke?”

Pogledao je dolje, iznenađen. Kao da ih je već smatrao svojima.

“Ako moram.” Jednu je primaknuo usnama, naklonivši joj se. “Za buduću sanitarku, bolničarku Ivanovu.”

Nije mogla ne voljeti tog čovjeka.

Kad su stigli, doktor Nikolaj Fedorin sjedio je na podu svoje primaće sobe kartajući se sa svojom petogodišnjom kćeri i češkao se po brkovima pokušavajući se usredotočiti.

“Ne zamjerite mi što ne ustajem. Moja malena Ana potukla me je.”

Djevojčica im se široko osmjehne, držeći karte prislonjene uz bradu. “Pustila sam tati da pobijedi jednu partiju.” No zakliktala je od sreće kad je odigrao posljednju kartu, a ona je spremno pobila jačom. Ručicama je pograbila hrpicu ušećerenih badema u koje su se kladili, a Jens se nasmijao, raskuštravši joj paperjastu plavu kosu.

“Ana, tvoj je otac najgori kartaš u Sankt Peterburgu, a ti ćeš biti jedna od najboljih.”

Ubacila je ocu u usta badem, utješno ga potapšala po obrazu te sa svojim plijenom odskakutala do prozorske klupe. Nikolaj je naložio da se posluži vino.

“Što mogu učiniti za vas?” Sa zanimanjem je proučio goste.

Jens ju je predstavio. “Ovo je Valentina Ivanova. Potrebna joj je tvoja pomoć, prijatelju. Htjela bi učiti za bolničarku, no u bolnicama su je odbili kao ‘nedoraslu zadatku’.”

“Jeste li?” Liječnik se obratio Valentini.

“Jesam li što?”

“Nedorasli zadatku.”

“Nisam.”

“Možda nije na Vama da o tome sudite.”

To je zazvučalo grubo, no ona nije prigovorila. Kako da prigovori ičemu što kaže ovaj otac koji u maslinastozelenim hlačama sjedi s kćeri na podu izvaljen poput dugonoga skakavca i dopušta joj da ga pobijedi u kartaškoj igri? Nije znala da očevi to rade.

“Dopustite da Vam kažem zbog čega smatram da sam dorasla bolničarskom pozivu.” Ozbiljno pogleda liječnika. “Proteklih sedam mjeseci pomažem njegovati svoju paraliziranu sestru. Savladala sam anatomiju ljudskoga tijela i”, pokušala se sjetiti još nečega što bi prevagnulo u njezinu korist, “sviram glasovir.”

Liječnik trepne. Ona se nasmiješi. “Istog bih trena Vašu kćer mogla naučiti da svira Für Elise.”

Uz donji zid prostorije stajao je glasovir na čijem su poklopcu bile naslagane hrpe knjiga, očito nikad otvoren. Djevojčica smjesta zaboravi na ušećerene bademe i stane uspravno poput vojnika, zadržavajući dah.

“Moja supruga imala je običaj svirati”, Nikolaj će tiho. “Otada nitko nije taknuo glasovir.”

“Žao mi je zbog Vaše supruge, doktore. Bila bi mi čast svirati njezin glasovir i poučavati njezinu kćer.”

“Jesmo li se dogovorili?”

Liječnik se čeznutljivo zagleda u klavirski stolac od mahagonija na kojemu mu je nekoć sjedila supruga. Kimne.

Ana odskakuće preko sobe i ukloni knjige.

“Hvala ti, Jense.”

Odvezao ju je kući u kočiji, no uglavnom su šutjeli dok se nebo mračilo, a na mostovima se počela paliti svjetla. Zimska poslijepodneva u Sankt Peterburgu nisu trajala dugo.

Jens i Valentina stajali su na šljunčanom prilazu ispred njezine kuće, a sjene su im čudnovato plesale jedna pokraj druge. Nisu pronalazili riječi za rastanak.

“Radujem se posjetu tvojim tunelima u petak”, reče ona vedro. Zbog tame mu nije mogla potpuno vidjeti lice. “Bit će uzbudljivo vidjeti kakve si radove izveo.”

“Drago mi je.”

Nešto u načinu na koji je to rekao nije valjalo.

“Nešto nije u redu?”

“Ništa što ne bih mogao riješiti.”

Načas je opazila breme što ga je nosio na svojim širokim ramenima, očekivanja koja je morao ispuniti.

“Velika je to odgovornost, zar ne?” tiho će ona. “Iz dana u dan.”

“Vidjet ćeš kako je kad postaneš bolničarka.”

“Radujem se tomu.”

To ga je napokon nagnalo na smijeh. “Jedva te čekam vidjeti u odori.”

Nasmijala se, no osjećala je da nešto nije u redu, poput čvorića u inače glatkom tkanju. “U svakom slučaju, hvala ti što si me spasio od moguće prestrašne sudbine. Umrla bih od dosade da moram provesti makar jedno poslijepodne gledajući odrasle muškarce kako se igraju mačevima.”

“Floretima. Ne mačevima.”

Ona slegne ramenima. “I jedni i drugi su dosadni.”

“A tuneli nisu?”

“Ne, tuneli nikako nisu. Oni imaju svrhu.”

On zakorakne malčice unatrag. Dalje od nje.

“Valentina.”

Bilo joj se usporilo. Čekala je.

“Valentina, o čemu je onaj husar htio razgovarati s tvojim ocem?”

“Zapovjednik Černov?”

“Da, zapovjednik Černov.”

“Pih, on mi ništa ne znači. Zaboravi ga.” Prstima zamahne kroz mrzao zrak kao da želi otresti svaki njegov trag s njihovih vršaka.

“Nije teško pogoditi o čemu je htio razgovarati s tvojim ocem. O tebi.”

“On mi ne znači ništa”, ponovi ona, ovaj put izravnije, i zakorači naprijed. “Neću imati nikakve veze sa zapovjednikom Černovom. Nikakve.”

On pruži ruku i uhvati joj bradu, podignuvši je ravno prema zraci svjetla iz svjetiljke nad vratima. “Obećavaš?”

“Obećavam.”

“Držat ću te za riječ.”

Poželjela je reći drži me. Samo me drži.

Tišinu je razbila buka motora automobila i kotači su se uz škripu ukopali u šljunak. Otac joj je stigao kući, prekinuvši njihov intimni trenutak.

“Valentina”, reče Jens tihim glasom, puštajući joj bradu, “ne dopusti da drugi donose životne odluke u tvoje ime.”

Vrata automobila zalupila su se i Valentinin otac priđe im grabeći krupnim koracima. Valentina je uhvatila pogled vozača koji je sjedio u odori na vozačevu mjestu oštro je promatrajući, no okrenula je glavu kao da ga ne vidi.

“Dobra Vam večer, gospodine.” Jens se pristojno nakloni njezinu ocu koji mu uzvrati jednako uljudnim kimanjem glave. Do brade umotan u debeo krzneni kaput, Filip Ivanov nalikovao je na medvjeda što se povlači u brlog dok je gunđajući otvarao ulazna vrata.

“Unutra, Valentina. Odmah, molim te. Želim razgovarati s tobom.”

Ušao je u kuću ne pričekavši odgovor. Ona je ostala stajati na mjestu dok se automobil nije udaljio prema garaži sa stražnje strane kuće, te su nakratko opet ostali sami.

“Jense”, reče ona, “ne zaboravi što sam ti obećala.”

“Ne”, odvrati on tihim glasom od kojeg joj se ježila koža, “neću zaboraviti. Nemoj imati ništa s njim.”

Ona kimne i pri traku svjetla što je dopirao kroz ulazna vrata spazi kako mu se usne razvlače u smiješak. No sad joj je već bio daleko. Gledala ga je kako dugim sporim koracima odlazi prema kočiji, gdje mu je konj tihim njištanjem poželio dobrodošlicu. Valentina je znala da ne može zaustaviti riječi koje su potom uslijedile.

“Jense.”

On zastane. Svjetlo mu je padalo na rub čeljusti i uvojak kose.

“Jense, hoćeš li i ti tako?”

“Kako to misliš?”

“Što je s onom ženom koja nosi zelene haljine i prostreljuje te pogledom? Onom koja hoda kao da je cijeli svijet njezin.”

On se namršti. “Grofica Serova?”

“Ah, da, i izgleda poput grofice. Ona.”

“Što s njom?”

“Hoćeš li i ti prekinuti svaku vezu s njom?”

Čula je kako je udahnuo.

“Hoćeš li?” upita ponovo.

Krenuo je natrag prema njoj, ispruživši ruku dlanom prema gore, kao da konju nudi jabuku. “Zamršeno je”, objasni, “nije baš lako...”

“Jasno mi je.” Valentina stisne zube.

“Ne, uopće ti nije jasno. Obećavam da neću imati veze s njom na način na koji ti misliš, ali i dalje ću je morati posjećivati jer... Valentina, nemoj...”

Bilo je prekasno. Nestala je zalupivši vrata za sobom.

Zamršeno je. Što je pod time mislio? Kako li je samo mogao i dalje imati nakanu posjećivati groficu Serovu? Zacijelo je shvaćao da...

“Valentina”, govorio je njezin otac, “za početak ti želim reći da imam dobre vijesti za tebe.”

Dopustit će joj da postane bolničarka. Opustila se i zahvalno mu se osmjehnula. “Hvala ti, tata.”

“Upoznala si zapovjednika Černova?”

“Da.”

“Naočit muškarac, sigurno ćeš se složiti.”

Valentina kimne. Trudila se biti ljubazna. Nije zaboravila broj četiri sa svojega popisa. Nagnati oca da mi oprosti.

“Njegov otac je grof Černov”, objasni on, “glava jedne od najistaknutijih obitelji u Sankt Peterburgu. Zapovjednik je iznimno bogat mladić. Jesi li svjesna toga?”

“Mama mi je to spomenula.”

“Želim da se udaš za njega.”

Te su je riječi presjekle. Oštre poput britve.

“Tata.” Nije vikala. Nije preklinjala. Samo je tiho rekla: “Već sam ti rekla da se nemam namjeru udavati. Kanim se skrbiti o Katji.”

Na trenutak je nije htio pogledati. “Zapovjednik Černov zatražio je moje dopuštenje da ti se udvara. To je velika čast.” Jagodične kosti pomicale su mu se kao da žvače nešto tvrdo. “Ne želim više slušati te budalaštine, Valentina. Tvoja majka i ja čvrsto smo odlučili. Vjeruj mi da kao tvoj otac znam što je najbolje za tebe. Kad budeš starija, zahvaljivat ćeš mi.”

Stajala je nepomično na perzijskom sagu. “Tata, ne želim te ljutiti, zbilja ne želim, ali jednako se tako ne želim udati za zapovjednika Černova. Objasnila sam ti da...”

Obrazi su mu se zajapurili poprimivši tamnocrvenu boju, a guste se obrve spojile nad razočaranim očima. Znala je da se osjeća kao da ga je iznevjerila.

“Valentina, molim te, nemoj mi proturječiti.”

“Ili što, tata? Što ćeš učiniti?” Pokušala se osmjehnuti. “Izbičevati me?”

Prišao joj je, zagrlio je oko ramena i poljubio je u sljepoočnicu. “Hvala ti što si spasila Katju. No sada mi trebaš učiniti ovu uslugu. Jednostavno je tako.”

“Poslat ću Katju od kuće.”

U sobi je bilo hladno, no Valentina to nije primjećivala. Svukla je odjeću bacivši je na pod, no kožu nije mogla svući. Uvukla se u krevet i prekrila glavu pokrivačem. Uto su prošli žmarci.

Jednostavno je tako.

Ništa tu nije bilo jednostavno. Ni s njezinim ocem, ni s Jensom.

“Jense, dala sam riječ. Nikakve veze s njime. Zaklela sam ti se.”

Vjetar joj je zakucao na prozor.

“Pa zašto onda, Jense”, prošaptala je, “ti meni nisi obećao isto?”

Umirila je bilo, iščekujući da joj njegov tihi glas zažamori u glavi. Minute su prolazile, a od glasa ni traga, pa je zbacila pokrivač sa sebe.

“Što radiš ovdje vani?”

Valentina je poskočila. “Ništa.” U mraku je jedva uspijevala razabrati krupan lik Lava Popkova koji je stajao naslonjen na zid kuće udaljen desetak koraka. Da nije progovorio, ne bi ga ni primijetila pod gustom koprenom mraka.

“Koliko dugo stojiš tu?” upita.

“Dovoljno dugo.”

“Špijuniraš me? Za oca?”

On zabrunda. Čula je kako je pljunuo.

Stajali su vani na šljunčanoj stazi iza kuće gdje bi u ovo doba godine sunce danju jedva dopiralo, a noću bi se tlo smrznulo. Led i snijeg nakupili su se u skliskim brazdama. Valentina ih je strugala štapom, bodući ih i opipavajući prstima zaštićenima rukavicom. Pomno ih je pretraživala pedalj po pedalj pri svjetlu što je padalo s prozora glazbenog salona. Htjela je zamoliti Popkova da joj pomogne, no riječi su joj zapele u grlu, pa je sama nastavila potragu u tišini. Punih pet minuta nijedno nije progovorilo.

“Tražiš nešto?” upita on napokon.

“Da.”

“Što?”

“To je moja stvar.”

“Hladno je ovdje.”

Nije ništa rekla, nego je nastavila strugati led. Još pet minuta tišine.

“Ovo tražiš?”

Naglo je podignula glavu. Nije se pomaknuo s mjesta nego je ispružio ruku. Oprezno mu je prišla preko leda i zapiljila mu se u krupnu šaku. Usred nje ležalo je nešto sjajno i metalno. Otela mu je to iz ruke, čvrsto stisnuvši dlan. Bio je to ključ glasovira.

“Gade!”

Glasno se nasmijao.

Udarila ga je štapom po koljenu, a onda ga odbacila i počela se smijati zajedno s njim. Neobičan zvuk njihova smijeha odjekivao je mrzlim noćnim zrakom.

“Gade jedan”, ponovila je.

A potom se krišom vratila u kuću.

Viktor Arkin promatrao je Popkova kako se polako vraća u konjušnice. Krupni se Kozak satima skrivao u sjeni, ne obazirući se ni na snijeg ni na oštar vjetar, čekajući da djevojka dođe potražiti ono što je izgubila. Kao da je znao da će doći prije ili poslije. Promatrao je kako je Popkov draži i zadirkuje sve dok nije planula na njega, te mu je zavidio na nehajnoj lakoći kojom je to učinio. Popkova kao da uopće nije bilo briga. Nazvala ga je gadom, no nasmijali su se tome. Zajedno su se smijali. Arkin nije mogao dokučiti zašto.

Sa ženama se osjećao nelagodno i zanijemio bi, ne znajući o čemu bi htjele razgovarati. Sve žene na političkim sastancima kojima bi prisustvovao bile su grlate i agresivne. Imao je dojam da žele biti muškarci. Katkad bi osjetio poriv da porazgovara s Valentinom i Elizavetom Ivanovom, zaustavi automobil i zbilja porazgovara s njima, sazna što im je na umu. Iz nekog razloga Valentinu nije mogao pročitati. Zbog toga je ostao onako zatečen kad ga je uhvatila kako istovaruje streljivo u crkvi, jer nije imao pojma kako će reagirati. Bilo je očito da je sumnjičava, no hoće li podijeliti svoje sumnje s ocem? Hoće li mu reći da pozove Ohranu?

Morat će biti oprezniji, sada više no ikad. Tiho se vratio do garaže, ušao unutra i zatvorio vrata. Živci su mu bili napeti, no ovamo gotovo nitko nije ulazio — bilo je sigurno. Osjećaj je svaki put bio isti, vatra što ga razdire, poriv da odjuri u novi dan. Kopkalo ga je nestrpljenje pa se pokušao umiriti tako što je otišao do dna garaže, iza automobila. Uza zid naslagao je urednu gomilu kartonskih kutija u kojima su se nalazili dijelovi motora, spremnici za motorno ulje, krpe za laštenje, rasuti alat, komadići strojeva i sve ostale stvari kojima je i bilo mjesto u garaži. Nitko neće posumnjati; nitko neće rovati dublje.

Samo je on znao za kutiju, onu koja je ležala pospremljena na dnu. Samo je on znao što se u njoj nalazi.

16

Bolničarka Sonja imala je biti Valentinina pratnja toga poslijepodneva. Krupna žena sjedila je uspravno na sjedalu Turicuma odjevena u najbolji crni kaput i rukavice. Valentina je primijetila da ima nov šešir s crvenom vrpcom od baršuna.

“Imamo golemu čast”, reče bolničarka Sonja blistavih očiju, “vidjeti cara.”

“Istina.”

I bila je istina. Valentina je toga bila i te kako svjesna. No Arkin je sjedio ispred nje za upravljačem, a ona se pitala kakve se misli roje u njegovu proleterskom mozgu.

Kad je automobil stigao na odredište, mjesto nije bilo ni nalik na ono što je očekivala. Zamišljala je drvenu kolibu pokraj goleme rupe u zemlji u kojoj su s unutrašnje strane pričvršćene ljestve. Plašila se silaska pod zemlju i kod kuće ostavila većinu podsuknji kako bi se lakše koristila nogama. Na majčino inzistiranje odjenula je kaput od lisičjega krzna i šešir, budući da će biti u društvu cara Nikolaja, no ispod je imala jednostavnu vunenu haljinu visokog ovratnika za zaštitu od hladnoće i udobna kroja za lakše kretanje.

“Uzbuđena?” upitala je bolničarku dok su izlazile iz automobila.

“Dan kad upoznajem cara Nikolaja bit će mi jedan od najboljih dana u životu.” Bolničarka Sonja s nevjericom je odmahivala glavom. “Nisam mogla zamisliti da će me ikad dopasti takva čast.”

Arkin je stajao pokraj stube kako bi joj pomogao da izađe iz automobila. Valentina ga pogleda. No na njemu nije ništa vidjela. Imao je onaj svoj vozačev izraz lica, no okladila bi se u svoj muf od samurovine da je prisluškivao njihov razgovor.

“Arkine”, reče.

“Da, gospođice Valentina.”

“Kad parkiraš automobil, možeš se vratiti ovamo i klicati caru kad stigne.” Pogledala mu je ravno u beščutne sive oči. “Ako želiš.”

“Hvala Vam, gospođice Valentina.”

Kratko mu se osmjehnula. Sitna osveta za onaj pucanj iz puške. Potom je promotrila zgradu u koju su se spremali ući. Nije to bila nikakva daščara, nego upravo suprotno: golema trokatnica sagrađena od opeke čiji su ulaz uokvirivali raskošno isklesani zidovi. Najupečatljivije bilo je pročelje koje se izvijalo prema van, kao da oponaša tunele što su se krišom poput lopova protezali ispod gradskih ulica. Nikakvih golemih rupa na vidiku, barem ne još. A ni kozaka u odorama, carevih osobnih tjelohranitelja.

Vrata su se širom otvorila te joj se srce nepravilno uzlupalo kad je ugledala Jensa kako stoji na ulazu. Jednu je ruku pružio prema njoj u znak pozdrava, nestrpljivo, što je bilo u suprotnosti s njegovim inače besprijekornim manirima.

“Dobar dan, dame, dobrij den. Stigle ste. Mislio sam da ćete se možda predomisliti oko izlaska po ovako gadnoj magli.”

Zar je stvarno mislio da neće doći?

Prvo se naklonio starijoj ženi i rekao: “Uljepšali ste mi dan. bolničarko Sonja, s tim veličanstvenim šeširom. Zadovoljstvo mi je upoznati Vas.”

Njezini se obrazi zarumenješe. “Ova starudija? Pomislila sam da bi me njegov obod mogao zaštititi od kapanja vode u tunelima.”

“Vrlo pronicavo”, osmjehnuo se.

Valentini je došlo da istrgne bolničarkinu ruku iz njegove, no oprostila mu je kad se naposljetku okrenuo prema njoj. Sve mu je oprostila jer ju je pogledao kao da je cijeli dan čekao ovaj trenutak i cijelu noć odbrojavao minute. Dopustio joj je da to vidi, nije to skrivao od nje. Mislila je da će mu zbog magle oči danas biti bez sjaja, no one su blistale bojom prvih izdanaka proljetne trave, bojom koju prije nije vidjela, barem ne u nečijim očima. Uzeo joj je ruku i načas joj se učinilo da će je prinijeti usnama, no suzdržao se. Umjesto toga duboko joj se naklonio, toliko da mu je vidjela tjeme i kosu koja je stršala kao da joj se nekamo žuri. Morala se obuzdati da je ne dodirne.

“Dobar dan, Jense”, tiho je rekla.

Pogledi su im se ukrstili. Još su je uvijek zbunjivali njegovi osjećaji prema grofici, no danas je to odlučila ostaviti postrani. Prste je nakratko obavila oko njegovih prije nego što joj je ispustio ruku.

“Jesmo li svi ovdje?” upitala ga je. “Spremni za dolazak cara Nikolaja?”

Usta su mu se stisnula. “Bojim se da je Njegovo Carsko Veličanstvo imalo drugih neodgodivih obveza. Na koncu nam se ipak neće pridružiti u razgledavanju građevinskih radova.”

Bolničarka Sonja razočarano zacvili. “O”, reče otegnutim izdahom.

“Ispričavam se zbog nepredviđene promjene plana, no Njegovo Carsko Veličanstvo ima previše obveza koje mu oduzimaju vrijeme. No zato su ovdje ministar Davidov i njegova supruga.”

“Ali ne i car?” kukala je bolničarka.

“Ne i car.”

“Ne budi smiješna, bolničarko”, strogo će Valentina. “Došle smo vidjeti građevinski pothvat. Sigurna sam da ćeš nakon što ga vidiš biti manje razočarana.”

“Valentina, jesi li i ti razočarana?”

Jens je postavio to pitanje tako neuvijeno da ju je zatekao.

“Ne.”

“Uistinu?”

“Došla sam vidjeti tunele.”

“Onda bolje da ti ih pokažem.”

Pružio joj je ruku te su zajedno prošli kroz vrata. Iza njih zacijelo je bilo predvorje i u njemu drugi ljudi, no ona ih nije primijetila, svjesna samo snažnih kostiju njegove podlaktice pod svojim dlanom i topline njegova ramena uz njezino.

“Tuneli”, podsjetila je samu sebe. “Zbog toga sam ovdje.”

Prevarila se oko hrđavih ljestvi. Sišli su u teško mehaničko dizalo koje je podsjećalo više na kavez za životinje nego na prijevozno sredstvo za ljude. Željezna su se vrata uz tresak zatvorila, a Valentini je želudac ostao na prizemlju dok joj je ostatak tijela potonuo u utrobu zemlje. Pozdravila je gospođu Davidovu, sjetivši je se s bala, te se upoznala s ostalim posjetiteljima, no nitko od njih nije joj se urezao u pamćenje. Misli joj je obuzeo Jens i njegovi tuneli. Tuneli su mu bili izrazito prijeteći. Zaudarali su po strvini, kao da se neka životinja ondje utopila, te je kroz njih neprestano strujao propuh. Činilo joj se da joj dišu u lice. Niz zidove se cijedila voda, a mrkli mrak ispunjavao je svaki kutak koji nisu osvjetljavale svjetiljke nanizane na oblom svodu.

Posjetitelja je bilo ukupno dvanaest, uključujući i nju, te četiri zaposlenika na projektu, koje je Jens predstavio kao inženjera, geodeta, nadzornika radova i stručnjaka za vodu. Svi su se oni kretali kroz tunele prirodno kao krtice, saginjući se bez razmišljanja kad bi se razina stropa spustila, automatski okrećući lica ustranu kad bi prošli pokraj kakva bočnog kraka tunela iz kojeg bi ih zapahnuo vlažan i hladan zrak.

Prethodno su se gore u predvorju održali govori. Jens je govorio o svrsi projekta, o potrebi za sustavom odvodnje i kanalizacije kojim će se unaprijediti zdravstveno stanje u gradu. O dvije tisuće mrtvih prošle godine i koleri koja je uzela maha u siromašnim četvrtima. O milijunima galona vode koje crpke svakodnevno propuštaju. O poplavama kojima pogoduje močvarno tlo na kojima je Sankt Peterburg izgrađen, a koje vrvi komarcima. O milijunima opeka koje se peku u Moskvi i potom prevoze. O radnoj snazi koja danonoćno odrađuje dvanaestosatne smjene. O odvodnim cijevima što se ravno poput strijela protežu daleko na sjever sve do Finskog zaljeva.

I prije nego što je završio govor u dvorani, Valentina je prestala slušati njegove riječi. Zurila mu je u usta promatrajući kako mu se usne pomiču. Imao je široku čeljust zanimljiva oblika. Nosio je kožnati šešir koji mu je spljoštio kosu i debele čizme s gumenim potplatima u kojima je šljapkao kroz vodu. Sviđalo joj se kako ga svi pozorno slušaju dok govori, čak i mrgodan ministar Davidov, te kako se, kad je završio govor, premjestio tako da stane pokraj nje.

“Znatiželjna?” upitao ju je.

“Da, jako.” “Uplašena?”

“Da, jako.”

“Ne vjerujem ti.”

Nasmijala se. “Ovo je izvanredno postignuće”, dometnula je. “Zacijelo se jako ponosiš.”

On kimne, smiješeći joj se i proučavajući joj lice. Bolničarka Sonja bila je odveć zauzeta razgovorom s gospođom Davidovom o korištenju kamfora za uklanjanje ustajalog mirisa iz kuće. Upravo se okretala s namjerom da ga predloži Jensu kao rješenje za neugodne mirise pod zemljom, kadli se zvuk nalik na pucanje Zemljine kore zaorio tunelom, parajući bubnjiće. Zemlja se rascijepila pod Valentininim nogama.

Svjetla se pogasiše. Tama zadrhti. Odjeknuše krikovi, no priguši ih prasak stijena i opeka što su se urušile odozgo. Valentina posrne, obuzeta panikom. Bila bi pala da je nečija ruka nije uhvatila za zapešće i povukla gore uza zid. Tapkala je u mraku tražeći put, obnevidjela. Gušila se od prašine, no bila je dovoljno prisebna da drži usta zatvorenima.

“Ovuda”, začuje Jensov glas pokraj sebe. Oštar i ljutit.

Povukao ju je za sobom. Nije mogla disati ni razmišljati. Uši su je boljele. Pognula je glavu dok ju je vukao u manji bočni krak tunela.

“Ovuda!”

Valentini se naprezao mozak. No pružila je ruku iza sebe, napipala nečiju i povukla je, ne želeći je ispustiti. Vika se odbijala od zidova dok su posrtali naprijed, no ništa nije imalo smisla. Srce joj se popelo u grlo i nije mogla gutati. Zbunjenost joj je zakrčila um zajedno s prašinom.

No čak i u tom mrklom, zagušljivom mraku, Jens je znao kamo ide, a prsti su mu se ovili oko njezina zapešća čvrsto poput žice. Nije ju kanio pustiti. Ta ju je misao vodila naprijed.

Naposljetku je nastupila tišina. Onakva tišina kakva postoji samo pod zemljom. Jens ju je dobro poznavao, tu potpunu odsutnost zvukova. Katkad se pitao je li smrt takva; ne pakao u kojem bjesni vatra. nego hladna i neumoljiva odsutnost svega. Bez života, bez zvuka, bez svježeg zraka. Učini mu se da će mu glava prsnuti od bola. Zapalio je svijeću i jedini primijetio da mu ruka drhti. Oko sebe začuo je uzdahe olakšanja kad je zatreperio plamen. Odavno se zakleo da se ispod zemlje nikad neće spustiti bez šibica i svijeće u džepu.

“Koliko nas je?” Prebrojio je glave. “Osam.”

Osam od sedamnaest. Blagi Bože! Ministar Davidov bio je tu zajedno sa suprugom, kao i Kroskin, mladi geodet. No ni traga pomoćnom inženjeru. Ni Prutzu, stručnjaku za vodu. Tko još? Podignuo je svijeću još više, a sjene su se razletjele kroz zrak zasićen prašinom.

Valentina je bila tu, čučeći na tlu. Na trenutak je užasnuto pomislio da je ozlijeđena, ali nije bila, pomagala je bolničarki nagnutoj nad Kroskinom koji je ležao opružen na vlažnoj zemlji. Jedna nogavica bila mu je razderana, a koža na potkoljenici presijavala mu se od krvi. Preostalo dvoje, brkati član Dume i njegova žena, stajali su drhteći. On je oštro jecao, a ona ga je njihala u naručju šapćući mu kratke naputke. “Tiho, Jakobe, bez suza, tiho, obriši oči.”

“Umrijet ćemo ovdje”, izgovorio je zadihano.

Valentina podigne glavu. Šešir joj je ispao, a tamna joj je kosa bila puna zemlje. Usmjeri pogled u Jensa.

“Hoćemo li?” upitala je. Izravno pitanje. “Hoćemo li umrijeti?”

Svi pogledi bili su uprti u njega, a Jensu se učini da su teški kao i slojevi stijena iznad njihovih glava.

“Ne. Njet. Naravno da ne. Pogledajte gdje se nalazimo. Ovo nazivamo međukomorom. Ovdje su dvije zapornice, jedna pokraj druge, za usmjeravanje i kontroliranje protoka vode kroz onaj ondje otvoreni jarak.” Pokazao je rukom prema tami do koje nije sezalo svjetlo svijeće dok mu je vrući vosak kapao po prstima. Nastavi govoriti. Nastavi im puniti glave riječima kako bi im odagnao strahove. “No ovamo”, odmaknuo se od natiskane skupine, “na kuki, spremno za slučaj nužde, nalazi se ovo.”

Podignuo je uljanicu, poput čarobnjaka što izvlači zeca iz šešira. Upalio ju je uz pomoć svijeće gledajući kako im njezino svjetlo boji pepeljasto siva lica u boležljivu žućkastu boju.

“Moramo inženjerima iznad zemlje dati vremena da provjere što se dogodilo”, nastavio je. “Trenutačno su svi gore u šoku baš kao i mi ovdje dolje.” Na silu se osmjehnuo. “Ovdje smo sigurni”, reče im. “Zahvalite Bogu.”

“Kako znate da se svakog časa neki novi svod neće urušiti?”

Bio je to ministar Davidov. Proklet bio. Svi su se zagledali u svod od opeke koji je na najvišem mjestu iznad njihovih glava bio visok dva metra, primjećujući pukotine. Jens je osjećao kako se miris njihova straha polako širi komorom.

“Tunel je snažan i čvrst.”

“Toliko čvrst da se urušio na nas.” Davidovljevo mršavo lice upalo je od napetosti.

“Ne.”

“Kako to mislite, Friise?”

“Tunel se nije urušio zato što je nedovoljno čvrst.”

Valentina ustane, sitna prilika u polumraku pećine. “Dogodila se eksplozija. Čula sam je.”

“Ne govorite gluposti, djevojko. Svod je bio klimav. Urušio se na...”

“U pravu je”, umiješa se Jens. Kakav oštar sluh. Bila je budna, pažljivo je slušala. Većina ljudi ne sluša.

“Koji vrag pokušavate...”

“Andreju”, ljubazno će gospođa Davidova polažući dlan na suprugovu ruku, “ne sada. Prebrodimo ovo što bolje znamo. Optužbe ostavi za poslije.” Osvrnula se oko sebe i nasmiješila se. To nije bio posebno uvjerljiv smiješak, no pomogao je. Napetost je malčice popustila.

“Gospođo Davidova, pravo zborite. Moramo ostati smireni. Sada je najvažnije provjeriti koliko je tko ozlijeđen.” Jens priđe Kroskinu, geodetu, koji je ležao na podu. Mladić je svijao ruke na prsima ne bi li tako umanjio bol. “Koliko je loše?”

Kroskin iskrivi lice. “Preživjet ću.”

“Svi ćemo preživjeti.”

Bolničarka kimne u znak ohrabrenja. “Koža mu je na jednoj nozi potpuno oderana ispod koljena, no kost srećom nije slomljena.” Rukama je već snažno pritiskala ranu jednom od svojih podsuknji.

“Evo.” Jens iz pojasa izvuče džepni nožić.

Kroskin razrogači oči.

“Nećemo ti odsjeći nogu, dečko”, Jens ga utješi. “Samo ćemo razrezati zavoje.” Položi ruku bolničarki na rame. “Dajte sve od sebe”, promrmlja. “Davidove, dođite ovamo i razrežite nekoliko zavoja.”

Dodao je nož ministru.

“Ima li još ozlijeđenih?”

Nitko se nije oglasio. Jens baci pogled na supatnike zatočene u tom podzemnom paklu u kojemu je vladala gotovo potpuna tama, i oduševi se njihovom hrabrošću. Osjetio je nalet poštovanja prema njima, čak i prema onome gadu Andreju Davidovu koji se prihvatio paranja podsuknje kratkim, učinkovitim pokretima.

“Svi smo natučeni i puni masnica, znam, no...”, ovo im se neće svidjeti, “ako nema nekih većih ozljeda, sad bih vas napustio.”

“Ne. Nemoj.”

Bila je to Valentina. Primijetio je da ima ogrebotinu na vratu.

“Vraćaš se onamo, zar ne?”

“Moram.”

“Jer bi moglo biti još ozlijeđenih.”

Ozlijeđenih. Zdrobljenih. Prikliještenih stijenama. Ljudi koji krvare i ljudi na umoru. Živih. Mrtvih. Svi ti prizori iskrsnuli su u glavama okupljenih.

Valentina brzo dometne: “Odveć je opasno da ideš sam. Povedi nekoga sa sobom.”

Povedi mene sa sobom. To je htjela reći.

Osvrnuo se po podzemnoj komori. Odlučio je sa sobom povesti najslabijeg člana skupine, onoga zastupnika iz Dume, kako svojim strahom ne bi poljuljao one koji ostaju. Jens nije mogao riskirati da među njima izbije panika dok ga nema. “Vi.” Pokaže prstom prema zastupniku iz Dume. “Dođite sa mnom.”

Valentini se iz grla otme tihi uzdah. Ovako izbliza mogao je vidjeti kako joj se zemlja slijepila za trepavice. No nije ju mogao povesti. Nije znao na kakve bi unakažene udove mogli naići ondje dolje. Nanovo je zapalio svijeću i uhvatio zastupnika iz Dume za lakat, usmjerivši ga natrag prema otvoru tunela. Osjećao je kako čovjeku drhti ruka.

“Čekajte!” Valentina ga zaustavi. “Uzmite svjetiljku, vama će biti potrebnija nego nama. Nama ostavite svijeću.” Odnijela mu je svjetiljku koja je stajala pokraj ranjenika. “Uzmi je.”

“Hvala”, reče on. “Spasibo.”

“Oprezno.”

Jens kimne. “Ministre Davidov”, dovikne, “pazite na žene.”

“Jense”, Valentina će na to ispod glasa, “zar ne znaš da mi žene pazimo na vas muškarce?”

“Znači, trebao bih tebe povesti sa sobom?”

“Trebao bi.”

“Ne mogu.”

“Znam. Ovdje nema zvijezda koje bismo mogli gledati.”

Nije mogao ne osmjehnuti se. A potom je otišao, crni ga je tunel progutao takvom brzinom da je na trenutak posumnjao je li uopće živ.

Valentina je osjećala nedostatak. Ne svjetla, koje se u međuvremenu svelo na bijedan plamičak zbog kojega su ljudi bili još tjeskobniji, razdražljivi poput mačaka u vučjem kavezu. Nego njega, njegove čvrste osi. Bez Jensa komora se činila znatno praznijom, zrak smrdljiviji, a ljudi sitniji. Spasilački pothvat koji se prije samo nekoliko minuta činio izglednim najednom je postao neizvjestan. Bojala se da se neće vratiti.

Vidjela je kako se kreće u mraku kao da posjeduje ove tunele, kao da pripadaju njemu, a ne gradu — onako kako ljudi posjeduju kuće. I po prvi put sinulo joj je što za njega znači ovo urušavanje voljenih mu tunela. Iz razmišljanja prenuo ju je bolan jauk kojim se oglasio mladi geodet. Učinila je sve što je mogla kako bi Kroskinu bilo udobno nakon što mu je bolničarka Sonja podvezala nogu, no nije imala mnogo izbora. Pod glavu mu je stavila šal i prekrila ga krznenim kaputom, zatisnuvši ga oko njega, nastojeći mu odagnati bol. Stenjanje je prigušivao dlanom kojim si je prekrio lice, i premda mu je drugi dlan počivao između njezinih, nije govorio.

“Je li Vaša obitelj u Sankt Peterburgu?” upitala ga je.

Kimnuo je, ništa više.

“Ja imam sestru”, tiho reče. “Zove se Katja.” Katja, nisam mrtva. Ne vjeruj im ako ti kažu da jesam. I ne strahuj za mene. Vratit ću se, neću te napustiti, obećavam. “Plavokosa je kao i Vi i obožava se kartati. Imate li Vi sestru?”

Mladić ponovo kimne.

“Kako Vam se zove sestra?”

Ništa. Počeo je još više drhtati.

“Postoje sigurnosni sustavi”, reče mu. “Postupci za spašavanje. Izvući će nas odavde, ne brinite se.”

Dlan mu klizne s lica. “Je li to istina?”

“Dakako da jest.”

“Laže.” Davidov je stajao pokraj nje, a sjena mu je počivala na njoj, oštrih bridova pri svjetlu voštanice. “Baš kao što je lagala da je čula eksploziju.”

“Zbog čega bih lagala?” upita Valentina.

“Kako bi zaštitila Friisa. Razapet će ga kao nesposobnjakovića ako odavde izađemo živi.”

Valentina se osvrne oko sebe. “Je li još tko čuo eksploziju?”

Bolničarka Sonja odmahne glavom. Gospođa Davidova stajala je nepokretno blizu svijeće na tlu, kao da se ne usuđuje odmaknuti se od nje. Sjena joj je plesala po zidu. Smeteno je zurila u supruga. Samo je supruga zastupnika iz Dume, koja je čučala oslonjena o pete, žestoko kimala.

“Ja sam je čula”, potvrdi. “Uši me još uvijek bole od udara. A Vas?”

“Da”, reče Valentina i pogleda gospođu Davidovu.

Ministrova žena polako kimne.

“Eksplozija”, ponovi Valentina. Poznavala je taj zvuk. Urezao joj se u pamćenje u Tesovu. “Bomba.”

Ta riječ razbila je krhku ljušturu pod kojom su se skrivali.

“Zbog čega bi tko napao kanalizacijski sustav?” prošapće bolničarka Sonja. Suze su joj klizile niz obraze.

“Ne kanalizacijski sustav”, odsiječe Davidov. “Zar ste toliko blesavi da ne shvaćate tko je trebao biti meta?”

“Car”, Valentina će bez uvijanja. “Namjeravali su ubiti cara.”

Promatrala je svijeću niz koju se cijedio vruć vosak, stvarajući lokvice. Gledala je kako vrijeme dogorijeva. A on se ne vraća. Htjela je poći za njim, no umjesto toga slušala je uvijek prisutan zvuk vode što se vrtloži i navire. Pokušala je procijeniti štetu koju je pretrpjelo pet lica okupljenih oko plamena. Na taj način nije razmišljala o vlastitom gubitku.

Bolničarka Sonja bila je smirena. Već se susretala sa smrću i ozljedama. Da, plakala je, no ruke su joj bile mirne dok je njegovala pacijenta koji je ležao na podu. Geodet je bio rastrojen i preznojavao se, ne mogavši podnijeti bol i strah. No gospođu Davidovu bilo je teže pročitati budući da je naviknula zatomljivati osjećaje.

Samo joj se jedna sitna bora urezala između obrva, kao što bi se i njezinoj majci znala kad bi imala glavobolju.

Mama? Ne brini se za mene.

Supruga zastupnika iz Dume bila je drugačija. Nije mogla mirovati. Sjela bi, pa bi ustala, pa koračala, uzrujano si dodirujući odjeću, kosu, grlo. Bila je mršava, toliko da je u mraku nalikovala više na sjenu nego na osobu. “Muškaraca već dugo nema”, reče.

“Traže ostale”, objasni Valentina. “Za to treba vremena.”

“Ali moglo bi se odroniti još stijena.”

“To bismo čuli. I ne brinite se: muškarci bi nas dozvali.”

Davidov zakorači između njih. “Nema potrebe da se odveć brinemo jer je među nama netko tko nam jamči spas.”

“Tko?” upitaju žene.

Davidov usmjeri pogled prema Valentini.

“Ja?”

“Da, Vi.”

“Zašto ja?”

“Jer ćete uskoro postati dragulj Sankt Peterburga.”

“Kako to misliš, Andreju?” upita ga supruga.

On se nije obazreo na nju. “Nije li tako, mlada damo?”

“Ne.”

“Valentina Ivanova uskoro će se udati”, objavi on. “Za sina jedne od najuglednijih obitelji u Sankt Peterburgu.”

“Ne.” Valentina obriše ruke o prljave suknje. “To je laž.”

“Vaš me otac osobno izvijestio o skorašnjim zarukama. Čestitam, draga moja. A zbog Vas će obitelj Černov preokrenuti nebo i zemlju — a i stijene — kako bi Vas izvukla odavde. Bude li potrebno, poslat će i vojsku.”

Valentina osjeti kako se zrak oko nje promijenio. Zatreperila je blijeda nada. Oči su se zakrijesile, a srca brže zakucala.

“Ministre, imate li žigice?” upita mirno Valentina.

On se namršti. “Imam.”

“Svijeća se brzo topi. Trebali bismo je štedjeti.”

“Molim?”

“Moramo je ugasiti.”

Tama je bila potpuna. Sviđalo joj se tako. U njoj se mogla sakriti. Nije mogla vjerovati da se ikad bojala Jensovih tunela.

Jense. Vrati nam se.

Svih šestero sjedilo je u krugu na hladnom tlu, dodirujući se stopalima, kao ukotvljeni jedni uz druge. Tako se nitko neće osjećati izdvojeno u mraku, sam uz zvuk brzih koračića štakora što se šuljaju iz jednog tunela u drugi.

Valentina osjeti kako se ministar koji joj je sjedio zdesna naginje prema njoj. “Vi ste bistro i ljupko stvorenje, draga moja”, reče ispod glasa, “odveć inteligentno da bi se povinovalo volji drugih kad je Vaša tako očito snažna. Poslušajte savjet starog veterana. Upotrijebite svoje oružje.”

“Oružje?”

“Najjače od svih, draga moja. Svoju ljepotu.”

“Znate li koje je najjače oružje?” upita ga Valentina u mrklom mraku. “Ono kojim se nikad neću moći poslužiti.”

“Koje to?”

“Roditi se kao muškarac.”

On se zasmijulji, duboko u grlu. Osjetila je kako kima u znak priznanja da je u pravu.

Je li mrtva?

Arkin si je to pitanje postavio tisuću puta. Je li Valentina mrtva?

Nije htio da umre. Ni da bude ozlijeđena. Ili prestrašena. Zaprepastilo ga je koliko je htio da je živa. Dosad je ubijao samo neznance i to uvijek zbog višeg cilja, no ovaj je put bilo drugačije. Njezino ga je lice proganjalo. Od eksplozije nije ga mogao odagnati iz misli.

Podignuo je pogled prema prozoru njezine sobe, no nje nije bilo.

Stajao je na hladnoći ispred ulaznih vrata. I čekao. Polovicu svojega prokletog života proveo je čekajući. Kad su ministar Ivanov i njegova supruga naposljetku sišli niza stube, oboje umotani u debela krzna, oboje ukočeni i šutljivi, sjeli su na modru kožu i nisu progovarali. Zurili su u suprotnim smjerovima. To nije bilo ništa neobično, no Arkina je rastužilo što ni u ovakvom trenutku, dok im se kći smatrala nestalom, nisu uspijevali pronaći nešto što bi ih ujedinilo. Je li toliko malo toga ostalo između njih?

Ulice su bile pune prometa, no on je pustio misli da otplove unatrag do onog razgovora sa Sergejevom.

“Car Nikolaj ide posjetiti nove kanalizacijske tunele”, rekao je bio Arkin svojemu prijatelju. “Ovo nam je prilika, Sergejeve.”

“Jesi li siguran?”

“Da. Obiteljska bolničarka ne prestaje o tome pričati. I ona je pozvana kao pratnja starijoj Ivanovljevoj kćeri. To je savršeno mjesto za postavljanje zamke.”

Sergejev zagunđa. “Kvragu i ova moja ruka. Ovakav ti ne mogu biti od koristi. Još nisam u stanju ponovo raditi pod zemljom.”

Arkin ga brižno potapša po zdravom ramenu. “Ne možeš, druže moj, znam to. Ali tvoj brat može.”

Krenuli su raspodijeliti puške i Arkin si je te večeri prvi put nakon mnogo mjeseci dopustio da se napije. Napetost je bila zvijer s kandžama i očnjacima koja mu je živjela u utrobi i živoga ga izjedala.

Filip Ivanov otišao je kimnuvši kratko supruzi i uputio se u Ministarstvo na nasipu, dok je Arkin okrenuo automobil i vratio se Nevskom avenijom. Pred krojačkim salonom gospođe Monique itvorio je vrata Turicuma i, premda mu to nije bio običaj, pružio Elizaveti Ivanovoj ruku kako bi joj pomogao da siđe niza stubu automobila. Činila mu se krhkom, a inače oštre crte lica mekšima i nejasnima. Ona ju je prihvatila i zahvalila mu prije nego što je zašla ispod modro-bijele tende trgovine.

“Neće me biti sat vremena”, rekla mu je. “Ne duže.”

“Da, gospođo.”

Kupio je novine i pročitao ih u automobilu. Iz njih je malo toga saznao. Nazivali su to nesrećom, urušavanjem svoda tunela. Ni spomena bombi. Ni spomena pokušaju ubojstva. Prokleti gadovi. Prokleo je cara Nikolaja zbog hirovitosti: bez njega, cijeli taj korumpirani ustroj urušit će se jer se neće imati na čemu temeljiti. Kad mu je ministar Ivanov rekao da je Njegovo Carsko Veličanstvo toga dana otišlo klizati na ledu s djecom u Carsko selo umjesto u posjet tunelima, došlo mu je da zaurla. Kad će više taj ustanak? Kad će početak vrlog novog svijeta za koji je Arkin prodao svoju dušu?

Kad se gospođa Ivanova na koncu pojavila, pokrenuo je motor automobila. Pričekao je da tramvaj otklopara mimo njih prije nego što se uključio u promet ispred kočije s obiteljskim grbom, no pogled na sve te raskošne trgovine i restorane samo mu je produbio osjećaj razočaranja. Iskreno je vjerovao da će od danas ta mjesta pripadati običnom narodu Rusije. Vozio je brzo, želeći pobjeći što dalje odande.

Zvuk ga je, kad ga je u prvi mah začuo, prenuo. Na trenutak je pomislio da je pregazio mačku. Jedan jedini glasni vrisak od kojega su mu se naježile dlake na zatiljku. Naglo je utihnuo, no do tada je već shvatio da mu dopire iza leđa. Okrenuo se i ugledao Elizavetu Ivanovu nagnutu naprijed, laktova u krilu i lica uronjena u dlanove. Stenjala je.

Arkin skrene u pokrajnju uličicu i zaustavi automobil. “Gospođo, je li vam loše?”

Krzneni kaput nije se pomaknuo, čulo se samo to tiho, neprekinuto stenjanje. Zurio je u njezin shrvani lik i zatekao se kako čudno diše. On joj je ovo učinio naloživši da se bomba postavi u tunel. Ustao je s vozačkoga sjedala i stao na zaleđeni pločnik dok mu je vjetar pokušavao otpuhati kapu.

“Gospođo?” reče.

Stenjanje utihne. Ostala je i dalje pogrbljena, dok su joj tihi jecaji curili kroz prste. Nagonski je sjeo na sjedalo pokraj nje. Time je prekršio sva moguća pravila, no nije ga bilo briga. Sjedio je pokraj nje, ne dodirujući je i ne govoreći, a kad je naposljetku prestala drhturiti i pružila ruku prema praznini na sjedalu između njih. on je položio svoj dlan na njezin. Rukavica na rukavici, najbljeđa moguća utjeha, no ostali su tako. Minute su prolazile. Nekoliko pješaka pogledalo ih je iznenađena izraza lica, no Arkin se na njih nije obazirao.

“Hvala ti”, prošaptala je.

Polako, kao da izranja iz vode, Elizaveta Ivanova ispravila se u sjedeći položaj te duboko i drhtavo udahnula. Nije ga pogledala niti je odmaknula dlan, no leđa su joj ponovo bila ravna, a suze su prestale.

“Možda je još uvijek živa”, tiho reče Arkin.

“Ne smijem u to vjerovati.”

“Ne odričite se nade.”

Usne su joj se razvukle u blago podrugljiv osmijeh. “Nade sam se odrekla prije mnogo godina.”

“Nema potrebe za tim. Nada nas tjera da idemo dalje.”

“Nada u što?”

“U to da vam je kći još živa. U život vrijedan življenja.”

Okrenula se prema njemu i on u njezinim plavim očima spazi hladnu osamljenost. Šubara joj je bila nakrivljena, a uvojak svijetle kose ispao je iz ukosnice, viseći joj preko obraza. Poželio joj je ispraviti šubaru i namjestiti uvojak. Ispraviti i namjestiti joj život.

“Je li Vaš život vrijedan življenja?” upita ona Arkina.

“Naravno.”

Pomno ga je proučila, kao da prvi put primjećuje tamne vrhove njegove kose pod kapom, liniju njegovih usana i oprezan izraz u očima. Dlan joj je i dalje ležao pod njegovim.

“Hvala ti, spasibo”, ponovo je rekla.

Elizaveta se naslonila u sjedalu i zatvorila oči. Vidio je kako joj se oči pomiču pod gotovo prozirnom kožom vjeđa, nemirne kao i kucanje njegova srca. U tišini je pričekao dok u sebi nije pronašla ono što joj je trebalo da nastavi. Kad je počelo sniježiti, on je odmaknuo dlan, vratio se na prednje sjedalo i odvezao je kući.

Jens Friis vratio se do njih. Valentina je prva opazila blijedo svjetlo svjetiljke, prva koja je skočila na noge i prva koja ga je pozdravila te vidjela da Jens koji se vratio nije isti onaj koji ih je napustio. Lice mu se promijenilo. Na neki neobjašnjiv način kosti su mu bile drugačije razmještene, kao da ih je nečija nepoznata ruka rastavila dok ga nije bilo i nanovo ih složila. Oči su mu utonule dublje, a na svakom kraju usana urezala se duboka bora. Bio je otresit. Nepristupačan. Kratkim je rečenicama objasnio što su vidjeli.

“Tunel je potpuno zatrpan stijenama i krhotinama.”

Valentina mu je proučavala ruke. Rukavice u dronjcima, krv što mu se poput crne zmije cijedila niz zapešće.

“Previše toga treba ukloniti. Svod je klimav. Spasilačke ekipe sigurno neće doći tim putem jer bi se novi dio svoda u svakom trenutku mogao urušiti.”

“Jeste li ikoga pronašli?” upita bolničarka Sonja.

Zastupnik iz Dume udalji se do jarka i povrati u vodu.

“Našli smo trupla”, prizna Jens. Usne su mu bile stisnute. Nitko nije ništa više pitao.

“A sada”, reče on, “čekamo.”

“Znaš li plivati?”

Valentini se prevrnuo želudac. “Da.” Ljeti u potoku, dok joj je sestra još mogla zamahivati nogama. “Da, znam plivati.”

“Odlično.”

“Hoće li doći do toga?”

“Moglo bi.”

Zamislila je hladnu vodu. “No ne vjerujem da moja bolničarka zna plivati.”

“Onda ćemo je pridržavati na površini između sebe. Ne budi tako zabrinuta. Najvjerojatnije neće biti potrebno.”

“Nadam se da neće. Hoće li voda biti prljava?”

“Vjerojatno.”

Dok je uljanica bila upaljena, živjeli su u jednome svijetu. Valentina je koračala gore-dolje po podzemnoj komori do ruba svjetla koje je bacala svjetiljka, no nije se usuđivala zakoračiti onkraj njega. To bi bilo previše. Bila je žedna, grlo joj se osušilo. Starije su žene ostale sjediti na vlažnom tlu, potiho razgovarajući o poželjnosti tople kupke. Jens je stajao pokraj jarka pušeći cigaretu za cigaretom. Kožnati šešir je izgubio te mu je crvena kosa poprimila prljavo sivu boju, slijepljena s glavom zahvaljujući težini prašine od opeka. Svako malo prišao bi mladom geodetu, promotrio mu zajapureno lice i izmijenio pokoju riječ s bolničarkom Sonjom.

Kad bi ugasili uljanicu, živjeli su u drugačijem svijetu, onom u kojem su na slobodu izlazili demoni što zaziru od svjetla. Mala bi skupina ponovo sjela u krug, dodirujući se stopalima.

“Pokušajte odspavati”, zapovjedi Jens.

Čučnuo je pokraj Valentine, svukao kaput i ogrnuo je njime.

“Spasibo. Podijelimo ga”, reče ona.

U potpunom mraku osjetila je dodir njegova dlana dok im je prebacivao teški kaput preko krila. Dok je vrijeme sporo protjecalo a glasovi se stišavali, um su joj preplavili klokotanje i šum vode te je zamišljala kako nadire, polako ali nezaustavljivo, sve dok ih ne potopi u snu.

“Tiho.”

Jensov glas u njezinu uhu. Jensov dlan na njezinoj bradi. Otvorila je oči uz trzaj, no pred njima je bila samo tama.

“Tiho”, opet je prošaptao.

Uto shvati da je nagnut nad njom.

“Jecala si u snu. Noćna mora?”

“Da.”

“Ovo mjesto priziva noćne more.”

Bilo je mračno kao u rogu. Nije mu mogla razaznati nijedan obris lica, no čula je kad je progutao i osjetila mekan dodir njegovih usana na svojima. Jedan čas bile su ondje, a već su drugi nestale. Tako hitro da nije bila sigurna je li joj se samo učinilo. Napipala mu je lice, pronašavši visoko čelo i ravnu liniju obrve, a onda prstima kliznula niže istražujući mu kapak i guste trepavice. Nikad dosad nije dotaknula lice muškarca.

Jens progovori sporim glasom. “Morat će ukloniti vodu iz tunela kroz koje moramo proći.”

Disala je oprezno, udišući zrak što ga je on maločas izdahnuo.

“Znaš li što bih sad volio?” upita je.

“Što?”

“Četiri kriške hladna i slatka, osvježavajućeg ananasa. Dvije za tebe, dvije za mene.”

Nasmijala se od iznenađenja.

“Spavaj sad”, tiho će on. “Bez noćnih mora. Ne brini se, ja ću osluškivati vodu.”

Voda je navrla, baš kao što je Jens znao da hoće. Oštrim je sluhom čuo promjenu njezina zvuka, naglu promjenu tona mnogo prije nego što je doprla do njih. Daleko klokotanje kroz cijevi i tunele negdje daleko u vodovodnom sustavu: voda se preusmjeravala otvaranjem i zatvaranjem zapornica. Pojedine je tunele valjalo isprazniti kako bi zatočena skupina mogla pobjeći, a zvuk vode bio je sve glasniji.

“Samo ostanite mirni”, reče Jens. “Čim voda prođe kroz ovu komoru, svi ćemo se moći popeti u viši tunel i izaći odavde. Čuvajte glave, strop će biti nizak. Držite se skupa i čvrsto primite uže.” To nije bilo pravo uže, nego njihovi remeni spojeni u dug niz, čija je svrha bila spriječiti da koga odnese bujica.

“Koliko će duboko biti?” upita bolničarka. Zubi su joj cvokotali.

“Neznatno. Samo se držite užeta.”

Stajali su u redu iza njega. Ozlijeđeni geodet bio je remenjem privezan za Jensova leđa, taman toliko priseban da ga čvrsto uhvati oko vrata. Bio je mršav mladić, ne odveć težak, no Jensa je brinula otvorena rana na njegovoj nozi u prljavoj vodi. Pokraj njega stajala je bolničarka kojoj su se molitve slijevale s usana poput zrnaca krunice. Jens je jednom rukom podignuo svjetiljku, a drugom joj čvrsto stisnuo nadlakticu. S druge njezine strane stajala je Valentina. Dao bi sve na svijetu da može stisnuti njezinu ruku i ne puštati je, no dao je riječ da će pomoći bolničarki. Svaki sa svoje strane, bio je obećao, no cijelim će putem motriti Valentinu. Davidova je smjestio iza nje, potom njegovu ženu, a iza nje par iz Dume.

Voda je navrla. Nabujala je u jarku i izlila se po tlu komore crna poput nafte, no nitko se nije uspaničio. Začuli su se oštri uzdasi kad je ledeni potočić prerastao u bujicu, preplavivši im stopala, penjući im se uz potkoljenice i vrtložeći im se oko koljena. Kad se popela do Valentininih bedara, nadimajući joj suknju oko nje, pogledom je potražila njegov. Čvrsto je stisnula uže i bolničarku Sonju kad je pokraj njih prošao štakor, sumanuto plivajući.

Jens je pomno promatrao bujicu. “Sada!” viknuo je.

Podignuo je svjetiljku i otisnuo se. Krotko su ga slijedili, uz četiri kamene stube do tunela na višoj razini gdje se otjecanje usporilo, a prljava mrzla voda sezala im do koljena. Njezin smrad bio je zagušujući, a svod nizak. Davidov je udario glavom o opeke i opsovao, no Jens ih je vodio naprijed što je brže mogao, vukući improvizirano uže za sobom. Kad se jednom domognu tog kanala, izlaz neće biti daleko.

“Sve u redu?” doviknuo je.

“Da.”

“Nema još puno.”

“Koliko?”

No uto Jens začuje neki zvuk, potmulu tutnjavu što se pomaljala iz daljine i sve više nadglašavala zvuk pljuskanja stopala po vodi.

“Brže”, naredio je.

Protegnuo je korak doviknuvši: “Još malo pa smo stigli.”

“Kakva je to buka?” poviče Davidov.

Najednom ih je uhvatila panika. Jedan su ga čas poslušno slijedili, da bi potom odjednom stali trčati kroz prljavštinu, posrćući i padajući, shvativši što tutnjava najavljuje. Ispustili su uže. Geodet je Jensa stisnuo toliko čvrsto da ga je počeo gušiti, no Jens i dalje nije ispuštao bolničarku, primijetivši da je Valentina rukom obujmila gospođu Davidovu koja je teško disala. Njezin muž progurao se do čela kolone.

“Skrenite prema tom otvoru gore desno. Odatle biste mogli vidjeti danje svjetlo”, dovikne mu Jens.

Svjetlo. Obična riječ. Svjetlo. No Jens ju je čuvao sve do sada. Ona je sa sobom donijela nadu. Požurili su, četveronoške grabeći i pljuskajući prema bočnoj udubini u zidu, a čim su skrenuli u nju, Jens je začuo poklike. On je ušao zadnji, vukući bolničarku Sonju za sobom, i smjesta ugledao ono što je ondje i očekivao naći. Željezne ljestve na čijem se vrhu nalazilo metalno propadalište. Kroz male je proreze dopirala sunčeva svjetlost i čist zrak. Svi uskliknuše od olakšanja, a niz obraze gospođe Davidove poteku suze.

Huk vode najednom zagrmi tik iza njih.

“Gore”, naredi oštro Jens.

Davidov se prvi uspeo. Ramenima je odignuo metalna vrata u podu, a ona se uz zveket otvoriše propustivši val zraka s ceste iznad njih i tjerajući ih da zaškilje zureći iz tunela prema gore. Jens hitro prebaci geodeta s leđa na ljestve kako bi ga Davidov mogao povući van, a za njim pošalje zastupnika iz Dume i njegovu ženu. Razina vode brzo se podizala, dosegnuvši Jensov struk.

“Valentina, penji se!”

No ona je gurnula bolničarku na najnižu prečku ljestvi. Sonja je toliko drhtala da se zdepastim rukama jedva pridržavala željeznih ručki.

“Bistro! Brzo!” vikao je Jens.

Ruku je ovio oko Valentininih ramena podignuvši je na ljestve baš kad je voda provalila u tunel.

“Hajde”, reče. Čizme su joj bile promočene pa ju je pogurao.

Zgrabio je zapešće gospođe Davidove i položio joj ruku na prečku, vidjevši kako joj se prsti obavijaju oko nje. Još desetak koraka i sve će biti gotovo.

No u tom je trenutku navrla bujica. Golem zid uskomešane vode sručio se na njih, odignuvši im stopala od tla, jurnuvši uz ljestve i otrgnuvši im prste od metala. Svjetiljka se ugasila. Sve se zamračilo. Jens je pao u vodu, a usta su mu se napunila prljavštinom. Glavom je udario u zid. Pluća su mu gorjela dok se borio da ispliva prema četverokutu svjetla, no nešto ili netko pao je na njega, nanovo ga potopivši.

Pod vodom je zgrabio ruku što je divlje lamatala i povukao je na površinu. Načas je spazio prestravljeno lice prije nego što mu ga je podivljala bujica istrgnula iz ruku. Bila je to gospođa Davidova. Valentina je vrištala. Njezina tamna figura preskočila ga je bacivši se u vodu.

“Ne”, zaurlao je. “Valentina, ne!”

Usta mu je ponovo zapljusnula prljavština. Posegnuo je i dohvatio je za kosu, uplevši joj prste među duge vlasi, i povukao je prema sebi boreći se s navalom bujice. Tijelo joj je bilo sitno i lagano, no Valentina se ritala i vrištala da je pusti, vukući ih oboje ispod površine. Nije ju pustio; prije će se utopiti nego je pustiti. Netko s ljestvi ispruži ruku, dobacivši kaput na površinu vode. Dohvatio je rukav, a zastupnik iz Dume povukao ga je prema metalnim prečkama.

“Spasibo”, promrsi Jens.

Valentina je utihnula, stisnuta u njegovu naručju, zureći u smjeru struje bujice koja je odnijela gospođu Davidovu. Ispustila je dubok jecaj, životinjski zvuk žalosti, no nije se opirala kad ju je Jens pogurao uz ljestve. Napaćeni, natiskali su se jedni uz druge na hladnom sivom svjetlu zimskoga jutra, mokri i iscrpljeni na pustoj cesti. Davidov je pao na koljena uronivši lice u dlanove. Jens još nije bio spreman sagledati razmjere vlastitog neuspjeha. Doći će vrijeme i za to, kad ostane sam, daleko od očiju svijeta. Zasad je privio Valentinino drhtavo tijelo uza svoje, gladeći joj kosu i uklanjajući iz nje prljavštinu.

“Mogla sam je spasiti”, prošaptala je, a riječi su joj podrhtavale na jeziku.

“Ne”, odvrati on. “Nisi mogla.”

U daljini je čuo automobile što jure prema njima. No imao je osjećaj da budućnost koju si je počeo graditi juri u suprotnom smjeru, jednako nezaustavljiva kao i podivljala bujica u tunelima ispod Sankt Peterburga.

17

Valentina je ležala duboko utonuvši u jastuke. Nanosi snježnih pahulja zasipali su prozor. U kutovima stakla hvatao se led stvarajući šare tanke poput paukove mreže, hladne i nepoželjne kao misli u njezinoj glavi.

Vrijeme je prolazilo. Nije bila sigurna koliko je prošlo. Dva, tri tjedna? Više? Bila je bolesna, dani su se stopili u jedan; tresla se od groznice, natopivši posteljinu znojem, a noge su joj se ispreplitale s plahtama. U svjesnim trenucima znala je da je riječ o plućnoj zarazi uzrokovanoj vodom iz kanalizacije, no kad bi je uhvatili napadaji, bila je uvjerena da je riječ o kazni. Gospođa Davidova se utopila, bujica joj je odnijela tijelo i zdrobila ga o rešetku zapornice, a Valentina je preživjela jer se uspela uz ljestve prije nje.

Katkad bi u snovima viđala ženino milo lice kako joj govori lijepe riječi. No katkad, noću, kad bi tama u njezinoj glavi postala usijana i teška, gospođa Davidova pojavljivala bi se kao zloduh iz pakla. Iz očiju bi rigala vatru, a iz usta sipala prostote. Tada bi Valentina vrištala. Bolničarka Sonja uvijek je bila uz nju govoreći oj: “Psst, mališka, tiho.” Osjetila bi nešto hladno na čelu i gutljaj tekućine na usnama. Ponekad i gorak okus laudanuma.

Vrata su se tiho otvorila i začuo se tih zvuk kotača na sagu. “Jesi li budna?”

“Jesam. Dobro jutro, Katja. Dobro izgledaš.”

Katja je uistinu dobro izgledala. Koža joj je poprimila zdravu boju, kosa joj je bila svježe oprana i sjedila je uspravnije.

“Donijela sam ti ananasa. Gle.”

Odložila je tanjurić na Valentinin noćni stolić. U njemu su se nalazile dvije kriške jarkožutog ananasa čiji je miris lebdio po prostoriji pretvarajući zimu u ljeto.

“Kako se osjećaš?” upitala je Katja.

“Bolje.”

“Odlično. Hoćeš li danas sići?”

Valentina sklopi oči. “Ne. Imam užasnu glavobolju.”

“Bolničarka ti može dati nešto za to. Mogla bi ustati i...”

“Ne. Ne danas, Katja.”

Uslijedila je duga tišina. Prozor je podrhtavao i klepetao u oknu. Valentina osjeti kako joj Katjini prsti podižu ruku.

“Valentina, ne možeš ovako nastaviti.”

Opet tišina. Ovaj put gušća, ona što otežava disanje.

“Kaže mi bolničarka”, Katja će blago, “da ti je groznica prošla. Da ti je bolje.”

“No osjećam se slabo.” Oči i dalje nije otvarala.

“Toliko da ne možeš sići niza stube?”

Valentina kimne.

Sitnim prstima pomilovala je njezine dodirom mekanim poput pera. “Čujem te, mila moja Valentino, čujem te svake noći.”

“Ne znam o čemu pričaš.”

“Dakako da znaš. Svake te noći čujem kako se šuljaš pokraj moje sobe kad misliš da je cijela kuća zaspala. Siđeš na donji kat i sviraš glasovir. Satima, katkad čak i veći dio noći.”

“Ne.”

“Da. Odšuljaš se natrag netom prije nego što se sluge probude. Priznaj.” Katja joj snažno stisne ruku, natjeravši Valentinu da naglo otvori oči. “I zato ćeš me”, reče Katja, “sad pogledati u oči.”

Valentina je pogleda. To nije bila njezina Katja. Netko se ušuljao pod kožu njezine sestre, očiju hladnih i blijedih poput mjesečeva kamena. Ova se osoba prerušila u Katju i sve pogrešno shvatila.

“Valentina, što se s tobom događa? Što te je to paraliziralo onako kao što je bomba paralizirala mene? Nisi ozlijeđena. Nisi bolesna. Nisi se sjetila ni naših rođendana. I dalje se skrivaš ovdje gore. Gdje ti je nestao duh?”

“Odnijela ga je voda u kanalizacijskim tunelima.”

“Živa si. Nije te zatrpalo kamenje, nisi se utopila, niti si ostala rez pola noge kao onaj geodet.”

“Geodet? Ostao je bez noge?”

“Amputirali su mu je ispod koljena.”

Valentina se prisjeti njegova mladog lica. Okupanog znojem. Prestrašenog. Ruku oko Jensova vrata, stišćući ga čvrsto kao pipcima.

“Moći će hodati pomoću štake”, reče Katja.

“Gospođa Davidova više nikad neće hodati.”

“Ne.”

“Vidjela sam je kako umire, Katja. Gledala sam kako se ta dobra žena utapa.”

Katjina ruka popusti stisak, a glas joj postane nježniji. “Oplakuj je. Da, to je tvoje pravo, ali nemoj prestati živjeti zbog nje.”

Valentina klone na jastuke. “Katja, to sam trebala biti ja. Ona se trebala popeti uz one ljestve, ne ja.”

“Ali nije. Ona je umrla, a ti nisi. Prihvati to i nastavi živjeti.”

“Jens me je popeo na ljestve.”

“Bogu hvala na Jensu Friisu. Premda te uopće nije trebao ni pozivati onamo.”

“Šuti, Katja. Nije njegova krivnja što su nas prokleti revolucionari naumili ubiti.”

“Odlično.” Katja se smiješila. “Napokon iskra. Jensu duguješ da se vratiš među žive.”

No Valentina je navukla prekrivač preko glave. “Odlazi, Katja.”

Sestra joj istrgne prekrivač iz ruku. “Pogledaj se!” vikala je Katja.

Valentina baci pogled na prljavu spavaćicu i beživotnu, zamršenu kosu. Upravo kad se spremala zatvoriti oči kako više ne bi gledala taj prizor, snažan joj je udarac zaljuljao glavu s jedne strane na drugu, žustra pljuska po licu.

“Diži se!” urlala je Katja. “Ustaj iz tog kreveta.”

“Nemoj!”

“Zar ćeš samo ostati ležati u toj svojoj jami i istrunuti?”

“Hoću. Ostavi me na miru.”

“Pogledaj se. Imaš sve. Sve. Nemaš razloga mrziti svijet. Nikakva.”

Valentina ne reče ništa kako ne bi rekla previše.

“Sirota gospođa Davidova dala bi sve da može biti na tvojem mjestu”, zavapi Katja. Naslonila se u kolicima položivši ruku na grlo kao da želi nešto zadržati u njemu. “Valentina”, reče muklim šaptom, “ja bih prodala dušu da mogu biti na tvojem mjestu.”

Začuo se okret kotača i Katja je izašla iz sobe. Valentina jaukne i okrene se licem prema zidu.

Osjećala je kako joj se u glavi nešto kreće. Nešto gmizavo poput zmije što joj se ovija oko misli i guši ih poput užeta oko kradljivčeva vrata.

Krivnja ju je razarala. Slamala joj leđa. Gurala joj lice u prašinu. Katja. Majka. Otac. Gospođa Davidova. Amputirana noga mladoga geodeta. Čak i njezina prelijepa odbačena kobila Daša koju nije uzjahala od onoga dana kad se zbila eksplozija.

I glas koji joj je neprestano žamorio na uho, toliko tiho da ga je jedva čula, govoreći joj bi li, da nije bilo nje, Jens uopće organizirao posjet novim kanalizacijskim tunelima? Da je nije htio oteti zapovjedniku Černovu, bi li svi ti ljudi još bili živi? Je li sve bila njezina krivnja?

Zureći prazna pogleda u zid, polako se rastavila na dijelove.

Dio po dio, pokušala se sastaviti. No pritom je proučavala oblik i veličinu svakog komadića, važući ga, odmjeravajući i preispitujući.

Neki su bili oštri poput krhotina stakla i posjekli su je. Drugi su bili glatki i zaobljeni. Bilo ih je previše crnih i slomljenih koje je valjalo odbaciti. Dugo je potrajalo dok preostale komadiće nije posložila natrag u cjelinu.

Ono što ju je na koncu nagnalo van iz kreveta bio je ananas. Njegov miris koji je udisala svakim dahom, nešto Jensovo što joj se urezalo ispod kože. Osjećala je kako joj iz pluća prelazi u krvotok, vijugajući žilama. Jer samo bi joj Jens donio ananas. Bio je ovdje. Navratio je do kuće da je posjeti. Nije ležao sklupčan u krevetu poput ranjene životinje. Zbacila je pokrivač sa sebe i spustila noge na pod.

Zbacivši spavaćicu sa sebe, uzela je krišku ananasa i položila je na jezik. Kao da joj se sunce rasprsnulo u ustima. Prišla je pisaćem stolu, otključala ladicu i izvadila popis. Uzevši nalivpero u ruku krenula je pisati.

11. Postignuti dogovor s tatom.

Ulica je bila turobna. Oštar vjetar s mora brijao je prašnjavom cestom, raznoseći snijeg u čipkastim kovitlacima, prljavima poput uličarkine podsuknje. Jens je koračao prostranom ravnicom prekrivenom šikarom, zadubljen u misli, pribilježavajući podatke potrebne za proračune, pa gotovo nije ni primijetio usamljenu pogrbljenu priliku u teškom kaputu koji kao da je pripadao krupnijem čovjeku. Jens spremi blok papira i nalivpero u džep, otrese led s valenki čizama i krene naprijed.

“Dobro jutro, ministre Davidov, dobroje utro.”

Davidovljevo sivo lice nije se ni pokušalo pretvarati da mu je drago što ga vidi. U posljednje vrijeme ništa i nitko nije mogao udobrovoljiti obudovjela ministra. A ponajmanje Jens.

“Napredujemo”, objavi Jens.

“Je li prodaja zemljišta ugovorena?”

“Ugovori su sastavljeni i spremni. Jeste li poduzeli potrebne korake za prijenos sredstava u banci?”

“Da.”

Jens kimne, zadovoljan. To je želio čuti. Ovaj komad pustopoljine i neuredne oronule daščare pokraj njega uskoro će pripasti novom vlasniku i biti spreman za prenamjenu. Bacio je pogled prema kolibama, ništa boljima od štenara.

“Kad bude potpisano i potvrđeno”, reče Jens, “najavit ću nastavak gradnje kanalizacijskog sustava u ovoj četvrti, koja će početi na proljeće.”

Davidov zarije šake u džepove i onjuši zrak. Što je očekivao da će namirisati? Novac? Debele masne svežnjeve rubalja uokolo cijele parcele? Iz jedne od daščara izašla je žena s maramom na glavi i cipelama načinjenim od užadi, noseći pocinčano vjedro puno tekućeg otpada koje je izlila po zemljanom putu. Jens okrene glavu u drugu stranu. Ulica je zaudarala po mokraći. Žena je stajala na hladnoći i promatrala ih, pogrbljenih ramena.

“A onda?” upita Davidov.

“A do tada ćete već navesti odbor da glasuje.” Zakoračio je naprijed, tek mu se neznatno unijevši u lice, iskorištavajući svoju visinu kao prednost.

Davidov nešto promrmlja, više sebi u bradu nego da ga itko čuje, no vjetar je odnio njegove riječi.

“Nešto nije u redu?” upita Jens.

“Muka mi je od kanalizacije. Ne želim više imati posla s njom, a ni s odborom, nakon...”

“Ministre, dogovorili smo se. Vaš je zadatak ispraviti pogrešne zaključke odbora.” Posegnuo je u džep i izvukao srebrnu tabakeru veličanstvene Fabergéove izrade, dar grofice Serove. Pružio je cigaretu svojem sugovorniku, sam uzeo jednu i obje ih pripalio upaljačem, zaklonivši plamen dlanovima i nagnavši Davidova da mu priđe sasvim blizu.

“Ministre, nemojte se sada kolebati. Vi ste taj koji odlučuje o tome što odbor misli, i to obojica znamo.”

Vidio je kako se Davidov naduo, kao da mu je laskanje stvorilo jastučiće sala ispod kože.

“Zamisao odbora je da...”

“Zajebite zamisli odbora”, odsiječe Jens.

Okrene se i baci tabakeru koja uz zveket padne kod nogu žene u cipelama domaće izrade. Ona poskoči, preplašena, ispusti prazno vjedro i hitro zgrabi srebrnu kutiju. Odbrza natrag u svoju daščaru poput psa koji nosi kost.

“Dogovorili smo se”, nastavi Jens. “Kad zemljište bude prepisano na Vaše ime, naredit ćete da se dogodine još državnih sredstava uloži u proširenje kanalizacijskog sustava.”

Davidov povuče dim iz cigarete i zagleda se u praznu pustopoljinu po kojoj bijahu razbacani komadi zahrđalog metala i razbijeni okviri kreveta. “Nije isto”, reče s prizvukom boli u glasu. “Bez nje...”

“Čuo sam”, Jens će tiho, “da nikako nije isto. Bar ne za Vas.”

Nešto u njegovu glasu trgne Davidova. “Što?” upita. “Što si čuo?”

“Da je brat Vaše supruge upao u pozamašne kockarske dugove. Da je oporučno njemu ostavila novac kako bi ih isplatio.” Govorio je blago. “Da Vi, ministre, morate mudro uložiti novac kako biste nadoknadili takav gubitak. To Vam je zacijelo bio težak udarac.”

Mislio je na novac, ne na njezinu smrt. Njezinu smrt nije mogao spomenuti. Žuljala ga je u grlu poput stakla.

Davidov otpuhne oblak dima u snijeg, promatrajući ga kako se vrtloži oko pahuljica što padaju. “Iznimno ste dobro obaviješteni”, reče ukočeno.

“Ministre, učinite kako smo se dogovorili. U stanju ste nametnuti svoju volju odboru. To vam dobro ide.”

Na tome je stao. Dovoljno je rečeno. Nastavio je koračati po pustopoljini, zapisujući brojke hladnim prstima.

“Je li joj danas išta bolje?” upita Jens.

“Pođite sa mnom.”

Katja vješto okrene kolica i brzo se zaputi niz dugački hodnik čiji zidovi bijahu ukrašeni drevnim svilenim tapiserijama.

On krene za njom između tankih tragova kotača na sagu tamnozelene i zlatne boje. Uvijek se vidjelo gdje je bila. Uvijek se čulo kamo ide. Ne moći se nečujno kretati, bez privatnosti — svijet u kojem joj ljudi gledaju u tjeme, a ona mora izvijati vrat kako bi ih pogledala oči u oči. Svijet o kojem on nije imao pojma.

“Katja”, veselo će Jens, “brza si poput vučjaka. Zacijelo imaš jake ručne zglobove. Morat ću te uposliti da mi sastavljaš metalne dijelove.”

Ona se nasmijala i ubrzala te je umalo morao potrčati kako bi je sustigao, no zastao je kao ukopan čim je začuo glazbu. Pogodila ga je posred grudi kao otvorenim dlanom. Dopirala je ispod vrata šireći se u valovima, vedra i tečna ruska narodna pjesma koja je prštala od energije. Katja se osvrne preko ramena, široko mu se osmjehnuvši i zamahnuvši plavim kovrčama.

“Dođite, ne grize.”

“Ne želim je ometati.”

“Nećete”, reče ona i otvori vrata.

Valentina je ustala s klavirskog stolca. Nosila je blijedu srebrnastu haljinu koja je plesala oko nje. Strahovito je smršavjela. Pružila mu je ruku. Primio joj je prste, lagane poput perca, i osjetio čvor bola u dnu grla. Neko vrijeme nije mogao govoriti, no nije joj ispuštao ruku.

“Jense”, reče ona smiješeći mu se.

Tamne su joj se oči doimale golemima na licu, obrazi izdubljeni sjenama, a koža toliko prozirna da joj se nazirala svaka žilica. No kosa joj se njihala u mekanim valovima te se jedva suzdržao da je ne dodirne.

“Jense?”

“Dobroje utro, Valentina. Jako mi je drago vidjeti da si se oporavila i nisi više indisponirana.”

“Indisponirana?” Podignula je obrvu. “Zar je to bilo to? Baš sam se pitala.”

Nasmiješio se, a ona je zadržala pogled na njegovu licu. Kad bi je podignuo u naručje i privio joj krhku lubanju uz grudi, bi li ga ošamarila? Prešao si mjeru, ti danski graditelju tunela. Ti koji utapaš žene. Koji promatraš zvijezde. Ne dodiruj me.

Bi li mu to rekla?

A što bi rekla kad bi je zgrabio, tutnuo ispod mišice i otrčao iz kuće poput lopova što krade sag? Bi li zakolutala očima i smijala se?

“Valentina, hoćeš li mi, molim te, svirati?”

“Trebat će mi ta ruka.”

Pogledao je mekan dlan što je ležao u njegovu, poljubio joj prste i pustio ih.

“Što želiš da ti sviram?”

“Ti odaberi.”

“Sviraj Chopina”, predloži Katja.

Valentina kratko odmahne glavom. “Znam koju ću. Mislim da bi ti mogla odgovarati.”

Sjela je za klavir okrenuvši mu leđa, no on je uzeo stolac i smjestio ga sa strane kako bi joj mogao promatrati profil. Katja je zaustavila kolica uz prozor kao da je to njezino uobičajeno mjesto i zagledala se u gola stabla. Prostorija je bila velika, no prevladavale su zagasite boje pa se činila začuđujuće intimnom, a u njoj je dominirao veliki koncertni klavir. U usporedbi s njim Valentina je izgledala još sitnije te nekoliko trenutaka nije ništa odsvirala, kao da je tišina dio skladbe.

Svirala je nešto mračno i složeno, neku zahtjevnu skladbu koju dosad nije čuo, a prsti su joj se kretali s ritmičnom sigurnošću koja se kosila s njegovim razumom. Potresla ga je, otvarajući u njemu jedna vrata i uz tresak zatvarajuća druga, prekapajući mu po osjećajima i izvlačeći iz njega duboko zakopano trnje. Da, bila je u pravu. Odgovarala mu je. Odgovarala je raspoloženju u kakvom je bio u posljednje vrijeme. Mračnom i dubokom i jednako zamršenom kao i tuneli koje je sagradio, a koji su je umalo živu progutali.

Je li znala? Što je Valentina naslućivala u njemu?

Glazba najednom utihne. Ruke su joj ostale u zraku iznad tipki, željne toga da još jednom urone u glazbu, no ona ih je susprezala.

“Jesi li joj rekao?” upitala je.

Nije ni pitao komu.

“Jesam, naravno. Rekao sam grofici Serovoj.”

“Dakle, to je riješeno?”

“Jest.”

“Dobro je.”

Pogledom ga je odmjerila od glave do pete, kao da na njemu primjećuje neku razliku, a potom se vratila glazbi.

Jesi li joj rekao?

Jesam, naravno. Rekao sam grofici Serovoj.

Rekao je Nataliji. U njezinu vrtu jednoga hladnog sunčanog jutra dok je zemlju još prekrivao debeo nanos snijega. Šetali su stazom. Natalija je ovila ruku oko njegove i nije prestajala govoriti. To joj nije bilo svojstveno, kao da se pribojavala tišine. Takva je bila od bombaškog napada, napeta u njegovu društvu. No njegov je pogled bio prikovan za Alekseja koji se probijao kroz snijeg sa svojim psićem. Bio je siguran da će pas izrasti u pravog lovca. Pitao se hoće li i dječak. Njegova je cika prikrivala tišinu, a smijeh mu je toplinom ispunjavao prohladan zrak, koja je Jensu izazivala osmijeh. U posljednje se vrijeme rijetko smiješio. Za to su bili zaslužni tuneli.

“Lijepo je vidjeti Alekseja tako sretnog”, reče.

“Bio si u pravu, priznajem. Psić mu je već postao najbolji prijatelj.” Prstima mu je tapkala po rukavu, “Jense, što god da si mi danas došao reći, izbaci to iz sebe. Dosadilo mi je čekati.” Navukla je krzneni kaput oko sebe poput oklopa.

“Natalija, žao mi je.” Bio je iskren prema njoj, okrutno iskren. To je bio jedini način postupanja sa ženom poput grofice, koja je toliko naviknula da sve bude po njezinu. “Među nama je gotovo.”

Nije odmaknula ruku s njegova rukava, no čeljust joj se na djelić sekunde razjapila. Čuo je kako je zastenjala prije nego što se ponovo pribrala i ošinula ga hladnim pogledom.

“Razumijem”, reče. “Kako si dosadan. Tko je ona?”

“Ona?”

“Ne poigravaj se sa mnom.”

“Zove se Valentina.”

“Ah! Ona sićušna pijanistica! Ona koja je bila u tunelu s tobom Ta Valentina?”

On kratko kimne. Nije imao namjeru raspredati o njoj. Nježno je odmaknuo Natalijinu ruku sa svoje i dozvao Alekseja. Stao je psiću dobacivati grude snijega, usput zasipajući snijegom i dječaka koji je cičao od smijeha. Jens je Nataliji davao vremena da ponovo postane grofica, no kad su stigli do širokog stubišta pred kućom, zastao je.

“Zar nećeš ući?” upitala je. “Na topli konjak.”

“Mislim da ne.”

Ravnodušno je kimnula. “Kako hoćeš.”

“No navratit ću katkada, ako smijem.”

“Zbog dječaka. Više ti je stalo do njega nego do mene.” Prizvuk netrpeljivosti već je počeo sjeći nit koja ih je spajala. “Ljudi pričaju da si mu otac”, reče nehajno. “Zbog zelenih očiju.”

“I ti i ja znamo da se varaju.”

“Pa zašto se onda uopće trudiš oko njega?”

Pogledao ju je ravno u lice, u drsku liniju usana, inteligenciju iza sivih očiju, i u njemu bukne plamen gnjeva.

“Jer ako ja to ne budem činio”, reče, “nitko dugi neće.”

Jens je izgubio pojam o vremenu. Glazba ga je očarala. Kad je naposljetku utihnula, duboko je udahnuo. Osjećao se kao nakon dugog jahanja kroz šumu. Ushićeno, življe.

“Hvala ti, Valentina, to je bilo prekrasno.”

Sjedila je posve mirno na stolcu, te je vidio kako joj se prsa nadimaju i spuštaju dok diše. Ne pogledavši ga, upitala je: “Kako je geodet?”

“Lijepo se oporavlja”, prežustro je odgovorio. “I dalje radi za mene jer nema razloga da se dečko ne bavi uredskim poslom.”

Okrenula se kako bi ga promotrila. Što li je to začula ispod tih pažljivo odabranih riječi? Uz naglu promjenu raspoloženja okrenula se natrag prema klaviru i počela svirati neku živahnu rusku narodnu pjesmu što puca od energije.

“Gle!” usklikne Katja pokazujući kroz prozor.

“Blagi Bože!” Jens umalo padne sa stolca.

Vani na snijegu krupan je mladić plesao mahniti kozački ples. Čučao je, ritajući se nogama prema starom narodnom običaju, ruku prekriženih na prsima. Potom se podignuo na prste okrećući se na jednoj nozi i poskakujući.

“To je Lav Popkov”, nasmijala se Valentina.

Kad je ples završio uz provale smijeha i aplauza, Kozak se ljubazno naklonio i otišao, dok je snijeg nastavio padati zatrpavajući duboke otiske njegovih stopa.

Pogledali su se, nasmiješeni. Jens se nije mogao sjetiti trenutka tad mu se ostatak svijeta činio toliko dalekim. Valentinini obrazi bijahu rumeni i smijala se, kadli se najednom vrata uz tresak otvoriše i Elizaveta Ivanova stupi u prostoriju.

“O”, reče ukočeno kad joj se pogled zaustavio na Jensu, “nisam znala da ste ovdje.”

“Dobro jutro.” Ustao je i naklonio joj se.

“Jens se došao raspitati za Valentinino zdravlje”, hitro dometne Katja.

“Drago mi je vidjeti da je tako dobro”, osmjehnuo se. “Očito se dobro brinete o njoj.”

Elizaveta Ivanova primijeti boju na kćerinim obrazima. “Imaš posjet”, objavi.

“Tko god da jest, mama, molim te, reci da sam zauzeta.”

“To ne dolazi u obzir. Došao je zapovjednik Černov. Čeka te u primaćoj sobi.”

Valentina se ukoči.

Jens je na trenutak očekivao da će odbiti udovoljiti majčinu zahtjevu. Bila mu je obećala: Neću imati nikakve veze sa zapovjednikom Černovom. No u njezinim je tamnim očima zamijetio onaj trenutak kad je odlučila pogaziti obećanje.

“Kakvo neočekivano zadovoljstvo”, rekla je hladnokrvno i izašla iz prostorije. “Hvala ti na ananasu.” Te su četiri riječi ostale lebdjeti u zraku za njom.

18

Mračna usporedna suglasja.

U glazbi. U životu. Valentina ih je osjećala u vršcima prstiju, u skrovitim kutcima svojega srca. Vibrirajući zvukovi što pristaju jedan uz drugi, no ipak se međusobno kose i sudaraju. Sjedila je uspravno na rubu naslonjača u primaćoj sobi, a obrazi su je boljeli od usiljenog smješkanja. Da, zapovjedniče. Ne, zapovjedniče. Kako zanimljivo, zapovjedniče. Kako čudesno. Kako ste samo pametni.

Kako je neoprostivo vaše zadiranje u moj život.

Izraz na Jensovu licu kad joj je majka ušla u glazbeni salon i izgovorila ime zapovjednika Černova urezao joj se duboko u misli. Na njemu nije bilo nikakva sklada, ni usporednog ni ikakva drugačijeg. Samo tama. Široka su mu ramena bila zabačena unatrag, udaljujući ga od nje kao da mu sam pogled na nju vrijeđa živce. Sudar suzvučja. Napravila je nabor na suknji, gužvajući tkaninu prstima.

“Osjećate li se loše?”

Zabrinut izraz na naočitom licu zapovjednika Černova nije ispio otupiti oštrice njezinih misli.

“Ne, mnogo mi je bolje, spasibo.”

“Iznimno mi je drago to čuti. Uznemirio sam se kad...”

“Oporavila sam se.”

“Odlično.”

Ponestajalo mu je riječi. Možda ih nije ni mogao zaprimiti mnogo odjednom, budući da mu je glava bila puna sablji, pušaka i vojnih pravila. Jarkocrvena odora bila mu je uštirkana i na njoj su blještale pletenice i mjedene pločice, a čizme ulaštene do te mjere da su sjale poput ogledala. Bijele su mu rukavice ležale nalik na dodatni par dlanova pokraj njega te ih je neprestano dodirivao, dražeći ih kao da im tako može udahnuti život. Izazivala mu je nemir. Usta su mu bila skrivena pod svijetlim brkovima i ništa nisu odavala.

Kratke tišine. Krhke stanke u razgovoru. Gotovo da ih je mogu prelomiti prstima.

“Zapovjedniče, nešto bih Vas upitala. Kad nešto uistinu želite što činite kako biste to i dobili?”

“To je bar lako. Samo donesem odluku i borim se za to, kao što bih se borio na čelu konjaničkog napada. Ne dopuštam da mi išta odvlači pozornost. Usmjeren k jednome cilju. Na život ili smrt.”

“To Vam vjerujem.”

Zapovjednik zavrne rukavicu. “Nisam mislio...”

Osmjehnula se. “Shvatila sam što ste mislili.”

Zarumenio se, u tom trenu nalikujući više na školarca nego na dvadesettrogodišnjeg časnika u velikoj ruskoj vojsci cara Nikolaja.

“A žene. Bi li i one trebale jednako postupati?”

Pljesnuo se po bedru i glasno nasmijao. “Ne, ako žena nešto uistinu želi, onda treba zamoliti muškarca da joj to pribavi.”

Valentina obori pogled i zagleda se u dlanove.

“Postoji li nešto”, upita Černov gorljivim glasom, “što biste htjeli da učinim za Vas? Bila bi mi čast.”

“Ne.” Prisilila se da ga pogleda. “Prije nekoliko tjedana vidjela sam štrajkaše iz tvornica kako marširaju po Morskoj.”

“Sami izgrednici i podrivači. Dobili smo nove naredbe da ubuduće s njima postupamo strože. Pogazit ćemo ih kad sljedeći put pokušaju. Ne dopustite da Vas uznemiruju, to su samo neuki seljaci.”

Pričekala je dok nije rekao što je imao. “Među demonstrantima bio je i povelik broj žena.”

“Čuo sam.”

“Žena usmjerenih k jednome cilju. Kojima ništa ne odvlači pozornost. Koje idu na život ili smrt kako bi dobile ono što žele.” Govorila je blago, utonuvši u naslonjač, konačno pobuđena zanimanja.

“One rade ono što im kažu njihovi muškarci. Ne zamarajte se time — neće Vam više dodijavati. Ne smijemo dopustiti da anarhija poljulja stabilnost naše države. Što li će još zahtijevati ti demonstranti? Dobili su Dumu, vlastiti sabor, i to bi im trebalo biti dovoljno. No pokazalo se da, kao što je moj otac i prorekao, što tim ljudima više damo, to oni više traže.”

“Hvala Vam što ste mi to objasnili, zapovjedniče. Dakle, kad ih pogazite konjima kad sljedeći put izađu na demonstracije, hoćete li sabljom i puškom krenuti i na žene?”

Lice mu se najednom smrknulo. “Mislim da ovo nije prikladna tema za razgovor. Mlada dama ne bi trebala slušati i razgovarati o takvim stvarima.” Prestao je petljati prstima. “Mladoj bi dami na umu trebale biti ugodnije razbibrige. Zato sam danas i došao, kako bih Vas pozvao na večeru.”

“Zapovjedniče”, reče ona smjerno, “počašćena sam.”

“Nije ovdje.”

“Mislila sam da će pričekati.”

“Zbog čega si to pomislila?” upita Katja.

“Jer...” Valentina se ogledala po glazbenom salonu kao da provjerava skriva li se Jens ispod naslonjača. “Jer sam mu htjela objasniti.”

“O tome si trebala prije razmišljati.”

“Je li što rekao?”

“Ostavio mi je ovo pismo za tebe.”

Valentina podere omotnicu i pročita nekoliko ispisanih redaka.

“Dobre vijesti?” upita Katja.

“Da. Od njegova prijatelja liječnika.”

“Tako je i rekao.”

“Mislila sam da će biti od Jensa.”

Prišla je stolcu na koji se on bio smjestio i sjela na nj. Sklopila je oči.

Toga je dana Valentina odlučila ugoditi ocu. Sjela je sučelice njegovu radnom stolu, zatrpanom lavinom papira i spisa, pitajući se kako mu, zaboga, uspijeva pohvatati konce u toj zbrci. S jedne strane stola ležala je velika omotnica ukrašena ispupčenim zlatnini grbom cara Nikolaja.

“Htjela si razgovarati sa mnom?”

“Jesam, tata.”

“Samo brzo, molim te, imam posla.” Uvijek je bio prezaposlen.

Počela je oprezno. “Mogu li ti kako pomoći, tata? Znam da u ministarstvu imaš pomoćnike i tajnice, no možda bih ti mogla pomoći s ovim kod kuće.” Mahnula je rukom prema papirima.

On je bio proučavao list papira na kojemu bijahu ispisane brojke, no sad je premjestio pozornost na nju. Prstima je rastreseno povukao ovratnik žaketa te Valentina osjeti nalet nježnosti primijetivši da su mu nokti blijedi i okrugli poput Katjinih.

“Spasibo. Hvala ti na ponudi, no ne. O čemu bi, dakle, htjela razgovarati?”

“Mislila sam da bi ti bilo drago znati da me je zapovjednik Černov pozvao na večeru.”

Tamne su mu se oči raširile od zadovoljstva i široko joj se osmjehnuo. “Otlično! Izvrsno!” Pustio je papir da padne na radni stol i sklopio ruke kao da se moli. “Bogu hvala”, promrmljao je, a potom se najednom ukočio, napeto se nagnuvši naprijed. “Prihvatila si, nadam se?”

“Jesam.”

“Bravo. On je jako važan mladić, a otac mu je veoma utjecajan na dvoru, pa nemoj biti nepažljiva i uprskati ovo, Valentina. To mi je važno.”

Ljupko mu se osmjehnula i odmahnula glavom zanjihavši kosu. Upotrijebite svoje oružje, bio joj je rekao Davidov. Zauzvrat je primijetila kako se bora između očevih očiju opušta i znala je da ga je usrećila, barem nakratko.

“Neću te više ometati, tata.” Ustala je i krenula prema vratima, no na pola puta zastane i osvrne se preko ramena, kao da se upravo nečega sjetila. “Još nešto, tata.”

On je već bio uzeo nalivpero, nagnuvši krupnu glavu nad još jedan list papira. “Što je?”

“Prijavit ću se za obuku za bolničarke u Bolnici svete Izabele.”

Izrekla je to.

“Ne!” Šakom je tresnuo o stol tako da su se papiri razletjeli s hrpe, a nalivpero mu je uz zveket palo na pod. “Nećeš to učiniti.”

“Tata, saslušaj me. Molim te. Požalujsta. Želim to učiniti jer...”

“Valentina, već sam ti rekao, izbaci tu budalastu zamisao iz glave.” Čelo mu se orosilo kapljicama znoja.

“Mislila sam”, reče ona blago, “da bismo mogli postići nekakav dogovor.”

“Kakav dogovor?”

Oprezno kroči.

“Potreban mi je tvoj potpis na prijavnom obrascu jer imam manje od dvadeset godina. Molim te, tata, potpiši umjesto mene. Zauzvrat ću plesati s tvojim šarmantnim i važnim zapovjednikom Černovom. Smiješit ću mu se, treptati i mahati lepezom kao kakva praznoglava glupača. Učinit ću točno ono što želiš.” Tijekom stanke koja je uslijedila uputila je ocu blag, krotak osmijeh. “Ako potpišeš.”

“Ne dolazi u obzir.”

“Tata, zamisli samo. Danju ću biti tiha i nevidljiva, bezimena bolničarka u bezimenoj bolnici. No noću ću zbog tebe postati ljubimica sanktpeterburškog društva, uz koliko ti duša poželi šampanjca, kavijara i plesa.” Zanjihala je bokovima kao da u zanosu pleše valcer. “Vaše ime, ministre Filipe Ivanove, spominjat će se na dvoru; ljudi će zavidjeti Vašem položaju. To je ono što želiš, zar ne? To i ja želim za tebe.” Osmjehnula mu se. “To nam oboma odgovara. Dogovoreno, tata?”

On iz džepa izvadi velik bijeli rupčić i stane njime tapkati po licu. Uslijedila je stanka. “Dogovoreno.”

“Zahvaljujem ti, tata.”

Otišla je prije nego što se otac stigne predomisliti. Čim je ušla u svoju spavaću sobu, izvadila je ključić iz džepa i otključala ladicu. Podižući list papira boje bjelokosti, pažljivo ga je iščitala prije no što je prekrižila zadnju točku: jedanaestu. Dogovor s ocem postignut je.

Znala je da će ocu biti mrsko što je to učinila, jednako kao što je i njoj bilo mrsko, no jedino će joj na taj način dopustiti da nogom kroči u bolnicu. Polako je otkopčavala bisernu dugmad na rukavu, svlačeći tkaninu i gledajući svoju blijedu kožu, te zamišljala Jensove prste na njoj.

Molim te, Jense, molim te, shvati da se moram viđati s Černovom. Pokušala se nasmijati za njega, no smiješak joj je zamro na usnama. Želim posao bolničarke. Potreban mi je. Molim te, nemoj mi ga uskratiti, Jense.

“Jesi li ikad onako laštio cipele?”

Arkina je to pitanje iznenadilo. Vozio je Elizavetu Ivanovu pokraj katedrale svetog Izaka, a njezina ga je veličanstvena zlatna kupola smjesta podsjetila na oca Morozova. Tako pametan, načitan čovjek, a osuđen na život u vlažnoj straćari i na nošenje čizama kućne izrade s rupama.

“Jesi li, Arkine?” Elizaveta Ivanova ponovi pitanje.

“Nisam, gospođo.” Upravo su bili prošli pokraj četvorice dječaka na trgu, koji su marljivo radili sa svojim četkama za cipele i drsko se smiješili, gladni kopjejki. “Odrastao sam na selu.”

Iza leđa začuo je kratak uzdah odobravanja, kao da je život na selu nešto poželjno.

“Zbog čega si otišao?”

“Zbog primamljivog zova velikoga grada.”

“Sankt Peterburg jako je lijep, priznajem. Je li ti ispunio očekivanja?”

“Da”, slaže on. No ona je imala oštar sluh te se nasmijala.

“Nadam se da si sretan ovdje”, reče nakon kratkog razmišljanja. “I zadovoljan što radiš za mojega muža.”

“Dakako. Bolje ne bih ni tražio.”

“Nadam se da je to istina, Arkine, i da to ne govoriš samo kako bi mi udovoljio.”

“Istina je.”

Napola je okrenuo glavu, jednim okom i dalje prateći cestu, a krajičkom drugog primijetivši njezin crni krzneni kaput, mekan i sjajan poput panterina krzna. Smiješila se. Začudo, taj ga je prizor obradovao.

“Zamolila bih te uslugu.”

Po načinu na koji je to rekla bilo mu je smjesta jasno da molba nema nikakve veze s vožnjom automobila.

“Gospođo, stojim Vam na usluzi.”

“Zaustavi automobil načas.”

Zaustavio se na pločniku nasuprot štandu s ribom. Vonj mrtve ribe na kamenim pločama dopro je do automobila. Okrenuo se u sjedalu i u njezinoj ruci primijetio rupčić od čipke. Njime je prekrila nos.

“Kako Vam mogu pomoći, gospođo?”

Njezine su ga oči načas promatrale te je u njima primijetio nesigurnost. Pitala se u kojoj mu mjeri može vjerovati.

“Stvar je... osjetljive prirode”, reče ona, a obrazi joj se zarumenješe. Odvratila je pogled, zatresavši pritom crna pera na šeširu. “Ne znam koga bih drugog pitala.”

“Znam čuvati tajnu”, reče on tiho.

Prisjetio se svih onih trenutaka kad bi automobilom dolazio po mlade ljubavnice ministra Ivanova, ili kad bi svojeg poslodavca vozio u njegovu omiljenu javnu kuću u noćnom klubu Zlatna jabuka gdje je francuska Cigančica Mimi uživala ministrovu naklonost. O da, Arkin je naučio držati jezik za zubima.

“Pomoći ću Vam budem li mogao”, dometne.

Pogled joj je počivao na njegovoj ruci u rukavici koja je ležala na sjedalu, kao da joj nudi odgovor. Teško je progutala. “Želim da saznaš... viđa li se moja starija kći s kime.”

Arkin se umalo nasmijao. Htjela ga je pretvoriti u špijuna Ohrane, tajne policije. Kako ironično.

“Tko je ta osoba?” upitao je s iskrenim zanimanjem.

“Onaj danski inženjer s kojim je bila zarobljena u tunelu. Ime mu je Jens Friis.”

Tako, dakle. Najednom je osjetio sažaljenje prema toj ponosnoj ženi, koju je nužda natjerala da uhodi kćer.

“Saznat ću što budem mogao”, pristane on, a ona smjesta podigne pogled s njegove ruke prema licu.

“Razumjeli smo se?” upita.

“Savršeno.”

Osmjehnula mu se, no on se podsjetio na to tko je ona i što predstavlja. Nije htio da mu se svidi.

“Da sada nastavim voziti, gospođo?” upita on, najednom služben.

“Da.” No dok je skretao na snijegom zametenu cestu, ona dometne tihim glasom: “Zahvalna sam ti, Arkine. Na ovome... i na onome neki dan kad sam...”

“Nema na čemu, gospođo”, prekine je on.

Nije htio razmišljati o tome. Sažaljenje prema klasnom neprijatelju odmagalo je borbi za koju se zalagao. To je bilo opasno. Ne nije si mogao pomoći.

Jutro je osvanulo sjajno kao uglačano staklo. Ni traga magli, samo beskrajan nebeski svod i miris mora u zraku. To je u Arkinu budilo nemir. Čekao je Valentinu pokraj automobila pred glavnim ulazom, a Turicum je blistao raskošno poput vodomara na suncu.

“Dobro jutro, Arkine.”

“Dobroe utro, gospođice Valentina”, reče prilazeći šljunčanom stazom. Izgledala je mršavo i blijedo. Nosila je skroman kaput i maramu preko glave, a u koraku joj je bilo nekog nemira, kao da je u žurbi.

“Gospođice Valentina, drago mi je što ste se oporavili i što tako dobro izgledate.”

Ta ju je primjedba iznenadila. “Hvala ti, Arkine.”

“Nadam se da Vam je gospođica Katja prenijela moje želje za brzo ozdravljenje dok ste bolovali.”

“Jest, hvala ti.”

Ostao je stajati ondje, zaboravivši na automobil. Uspela se na stubu krenuvši prema unutrašnjosti automobila, no on je podignuo dlan zaustavivši je a da je uopće nije dodirnuo.

“Što je, Arkine?”

“Ljudi koji su izazvali eksploziju u tunelu zacijelo Vam nisu namjeravali nauditi ni na koji način. Ti ljudi imaju zacrtan cilj — a Vi ste im se samo našli na putu, i to je sve.” Htio je da zna.

“Reci mi, Arkine, koji je to njihov cilj?”

On snizi glas. “Njihov je cilj izgraditi novo i pravednije društvo. Žele svrgnuti cara. A ne ugrožavati mlade djevojke.”

“Vjeruješ li i ti u to, Arkine? U svrgavanje našeg cara?”

“Ne, gospođice Valentina.”

“Dobro je. Jer da vjeruješ, uhitili bi te.”

Prošla je mimo njega i ušla u automobil te sjela na glatku modru kožu zureći ravno preda se. On je okrenuo ručicu i upalio motor, popevši se na sjedalo ispred nje. Nijedno nije progovorilo.

Valentina je jedva dočekala izaći iz Turicuma gotovo kilometar prije bolnice i poslati ga natrag kući da bude majci na raspolaganju. Godila joj je kratka šetnja te se pokušala usredotočiti na ono što ima reći, umjesto na sve što je bilo izrečeno prošli put. Ušla je u Bolnicu svete Izabele i ponovila postupak — provjeru imena na staklenom šalteru i hod niz zelenu stazu od izlizana linoleuma do vrata na kojima je pisalo GORDANSKAJA. Pokucala je.

“Vhodite. Uđite.”

Što god je očekivala da će zateći, iznenadila se. Krupna figura medsestre Gordanskaje u bijeloj odori kao da se dodatno napuhala od njihova posljednjeg susreta te je stajala naslonjena na red metalnih ormarića čvrsto stišćući dugačku pincetu među prstima. Pozornost je samo na sekundu preusmjerila na Valentinu.

“Ah, da, mala aristokratkinja koja smatra da ima ono što je potrebno kako bi postala bolničarka.” Nacerila se u ogledalo naslonjeno na ormariću, nimalo duhovita. Valentina shvati da proučava stražnji zub koji je bio pocrnio i odlomio se.

“Dobro jutro, medsestro Gordanskaja.”

“Znaš li išta o zubima?”

“Ne, medsestro.”

“Onda mi baš i nisi od koristi, zar ne?”

“Dobro rukujem pincetom.”

“Evo ti.” Žena naglo Valentini pruži pincetu.

Valentina je uzme i zapita se služi li medesestri ta vježba za inicijaciju svih budućih bolničarki. No u tom joj slučaju nijedan zub ne bi ostao u glavi.

“Zaključujem da imaš prijatelje na visokim položajima”, reče Gordanskaja, no bez gorčine, kao da se to samo po sebi podrazumijeva. “Naravno da imaš. Pogledaj se samo.” Nasmijala se dubokim glasom od kojeg su joj se zatresli obrazi. “Ne možeš se sakriti iza marame i zakrpanih rukavica služavke. Znam tko si.”

“Ne skrivam se.”

“Ne?”

“Želim biti bolničarka i učiniti nešto od svojeg života, a ne samo aranžirati cvijeće i piti čaj. Dajem Vam riječ da sam u stanju marljivo raditi i da sam već savladala Dupierreovu knjigu o ljudskoj anatomiji. Njegovala sam mlađu sestru i izvještila se u previjanju zavoja.”

“Previše brbljaš. Kao i sve vi obrazovane. Nauči šutjeti.” Valentina kimne. “Da, medsestro.”

“Da se prijavljuješ u vojsku, nazvala bih te topovskim mesom, no ovako ću te zvati — tebe i sve ostale mladice poput tebe — peračicom vrčina. Time ćeš se baviti većinu vremena i to je ono što će te na koncu dokrajčiti. Sve ste vi peračice vrčina. Mila majko Božja, zašto mi ne pošalju djevojke koje su u stanju raditi? A ne ove bljedolike kilavice.”

Valentina nije ni pisnula.

Gordanskaja joj zgrabi ruku, okrene je kako bi joj proučili dlan i palcem je stane bosti po blijedim jastučićima. Valentina se osjećala poput životinje na stočnoj tržnici.

“Koža ti je blijeda poput praščićevih sisa.” Medsestra odmahne glavom. “Ali ima mišića na ovim rukama. Za što ih koristiš?”

“Sviram glasovir.”

Gordanskaja prasne u smijeh, grub i preziran. “Mili Bože, daj mi snage.” Odjednom širom otvori usta i pokaže na crni zub što joj je napola visio iz desni. “Izvadi ga.”

Jedan brz trzaj pincetom i crna je škrba iskliznula poput čavla iz trulog drva. Za njim je iscurio tanak mlaz krvi i dašak gnoja. Bolničarkinim širokim licem preleti izraz olakšanja te pokaže prema stolcu ispred svojega radnog stola. Valentina sjedne i odloži pincetu u kojoj se i dalje nalazio zub Gordanskaji pod nos.

“Doktor Fedorin preporučio mi te je za obuku”, odsiječe Gordanskaja. “Trebat će mi pristanak tvojih roditelja budući da još nemaš dvadeset godina. A sad pročitaj ovaj obrazac i nagovori ih da ti ga potpišu.” Zatim dometne uz iskrivljeni smiješak: “Pretpostavljam da znaš čitati i pisati?”

“Medsestro Gordanskaja”, reče Valentina, “znam što god je potrebno.”

19

Čudesno je koliko je malo potrebno da se svijet iščaši. Dok se vraćala istim putem duž zelenog poda sa šarama i niz ulazno stubište bolnice, Valentini ništa nije izgledalo jednako, kao da je prije sve gledala kroz zrcalo što iskrivljuje sliku koja joj je tek sad postala bistra i jasna. Srce joj se stezalo, glasno joj bubnjajući u ušima.

Prije odlaska zastala je ispred teških vrata što su vodila na jedan od odjela i provirila kroz staklenu plohu, zapanjena golemošću prostorije. Činilo se da se proteže unedogled s beskrajnim nizovima kreveta nalik na bijele lijesove. Došla je u napast da gurne vrata i stupi u taj nepoznati svijet u kojemu su blijeda lica ležala na zgužvanim jastucima. Neki su razgovarali, drugi su pak nijemo ležali na leđima, sklopljenih očiju.

“Makni mi se s puta.”

Kroz vrata odjela provalila je mlada bolničarka noseći emajliranu posudu do vrha nakrcanu krvavim zavojima.

“U što piljiš? Da ti ljubavnik nije unutra?” Djevojka se nacerila. “Bez brige budi, svakome dam poljubac za laku noć. Kod mene je u sigurnim rukama. Ja sam bolničarka Darja Spačjeva, ako nisi znala.”

Bila je viša od Valentine i žilava poput lasice, širokih jagodičnih kostiju i tamnopute kože južnjakinje. Crne vlasi kose ispale su joj iz kape, no ruke su joj izgledale sposobno, seljačke ruke krupnih zglobova. Osmijeh joj je bio širok i opušten.

“Imaš li ti jezik?” upita.

“Polazit ću obuku za bolničarke u ovoj bolnici.”

Djevojka podigne posudu sa zavojima gurnuvši je Valentini pod nos. Zaudarala je. “Pomiriši to. To će biti tvoj novi parfem kad budeš radila ovdje.”

“Poznajem ja i gori smrad od toga.”

Neuredna bolničarka prevrne crnim očima. “Nemoj reći da te nisam upozorila.”

Valentina se osmjehne. “Neću.”

“Naporno je i za noge.”

“Moje su snažne.” Od tolikih godina jahanja. “Ako je tako loše, zašto si ti ovdje?”

Djevojka obriše ruku o pregaču, dodajući još jednu mrlju onima postojećim. “Bolje je od muzenja jebenih koza usred jebene planine.” Tutnula je posudu u pregib ruke nehajno kao da je riječ o tek ojarenom kozliću i odbrzala mišićavim nogama.

Valentina još nikad nije čula ženu da tako prostaci. Nasmijala se i požurila niz glavno stubište zgrade — i u tom trenu ugledala Jensa. Stajao je ukočen i mrk u sjeni stabla limete, ruku prekriženih na prsima i nenasmijana lica. Čekao ju je.

Šetali su jedno uz drugo ne dodirujući se. Morala je ubrzati korak kako bi ga pratila jer joj nije radio ustupke, kao da ga nije briga je li tu ili nije. No ipak je došao u bolnicu u vrijeme kad je imala zakazan dogovor. U to se uzdala.

Jens je izgledao neuredno i šlampavo. Gusta siva prašina prekrivala mu je kaput i zavukla se u crno krzno šubare i crvene mu obrve. Uopće nije znala kamo idu, no korak mu je bio odlučan kad se zaputio niz Ulicu Zagorođnaja. Jedva da su izmijenili koju riječ, no bila je bolno svjesna njegove blizine, toga kako mu se kaput vijorio oko potkoljenica, a čizme mu škripale po snijegu; prizora njegova daha što se, bijel i nestrpljiv, kovitla na hladnome zraku i trokutastog mjesta u kutu čeljusti koje je škljocalo i poskakivalo kao da mu naglašava misli. Gledao je ravno naprijed, isključivši je, te se pitala je li je zaboravio.

Kad su prešli preko kanala na rijeci Mojki, ona reče: “Molim te, zahvali doktoru Fedorinu u moje ime.”

“Možeš mu i sama zahvaliti. Idemo u njegovu kuću.”

“Zašto tamo?”

“Želi ti dati savjet o tome što možeš očekivati u Svetoj Izabeli. Objasnit će ti kako se što radi i što ćeš morati naučiti. Reći će ti gdje možeš nabaviti odoru i naučiti te kako da odbijaš udvaranja muških pacijenata. Nikolaj Fedorin dobar je čovjek. Mnogo vremena provodi u humanitarnim misijama za siromašne i u bolnicama za uboge. Nije samo liječnik za mirisne salone bogatih i razmaženih.”

Htjela mu je zahvaliti. Htjela mu je reći: “Vidiš, ipak ti je stalo; ne bi ovo radio da nije.” No umjesto toga uhvatila ga je za ruku, zarivši mu prste u prašnjavi kaput.

“Jense. Stani.”

Time je mislila da prestane govoriti sve te riječi što su se ispriječile između njih. Da prestane odbijati pogledati je. Da zaustavi bol koju joj je hladnoća njegova glasa izazvala u grlu. Prestane. Zastane. No zastale su njezine noge. Naglo se zaustavile nasred mosta, dok joj je ruka ostala na njemu poput okova koje nije ni pokušao zbaciti sa sebe. Napokon ju je pogledao, a izraz u njegovim zelenim očima dirnuo joj je srce.

“Obećala si mi”, reče. “Zaklela si se da nećeš imati ništa sa zapovjednikom Černovom.”

Stojeći nasred ulice, polako mu je otkopčala dugmad kaputa, jedan po jedan, i zavukla ruke pod njega obujmivši ga oko struka.

“Kunem se”, reče. “Kunem se sestrinim životom da moje srce nikad neće imati ništa sa zapovjednikom Černovom.”

Naslonila mu je obraz na grudi, udišući vlažan i zemljan miris prašine s njegove odjeće, te osjetila toplinu njegova tijela kad ju je omotao kaputom, privijajući je bliže i pritisnuvši je uza se. Ispod njih na zaleđenom kanalu Mojke jedan je stariji par u istovjetnim šubarama od dabrova krzna mirno klizao prema Palači Taurida držeći se za ruke. Valentina se zavukla još dublje, osluškujući brze otkucaje u njegovim njedrima.

Liječnik ih je srdačno dočekao natočivši Jensu i sebi po čašu vrhunskoga gruzijskog vina, dok su Valentina i njegova kćerčica Ana pile vruću čokoladu ispred ognjišta. Sviđao joj se taj čovjek koji je bio tako predan otac, sviđala joj se njegova velikodušnost i način na koji je koščatim prstima neprestano dodirivao dijamantnu iglu za kravatu dok je govorio. Bilo je jasno da mu je posebno važna.

“A sada, mlada damo, porazgovarajmo o Vašoj budućnosti.”

“Zahvalna sam, doktore Fedorine, na Vašoj pomoći. Medsestra Gordanskaja jasno mi je rekla kako očekuje da ću podbaciti.”

Primio ju je za bradu i pomno je proučio, kao što bi proučavao vlastitu kćer. “Poslužit ćeš”, reče. “Ako je to ono što uistinu želiš.”

“Jest. Već sam učila anatomiju i...”

“Korak po korak. Najprije ćemo porazgovarati o vještini pravljenja kreveta, čistim odorama i prljavom jeziku medsestre Gordanskaje.

Sjela je i saslušala ga. Napunio joj je glavu činjenicama i brojkama vezanima za bolnicu, njezinom poviješću i pravilima. Rekao joj je kako će se ispravno obraćati liječnicima i da u svakom trenutku mora hodati iza njih, s oduševljenjem joj opisao široku paletu lijekova koji se trenutačno razvijaju, uključujući i pripravak morfija koji ciljano odagnaje bol. U više je navrata naglasio važnost čistoće: čiste ruke, čista posteljina, čista odora, sterilna oprema. Govorio je o operacijama, provjeravao joj znanje pitanjima, cijelo vrijeme čupkajući krajeve brkova ili gladeći blistavi dijamant u kravati.

Bio je to čudan osjećaj — na neki neobičan način osjećala je da to ispitivanje i ispipavanje u njoj otvara neka vrata za koja nije ni znala da su zatvorena. Na drugom kraju prostorije Jens i Ana sjedili su na prozoru i kartali, a Ana bi poskočila i zacijukala poput mačića svaki put kad bi svojom kartom nadjačala njegovu.

Naposljetku se doktor Nikolaj Fedorin naslonio u fotelji, gurnuo palčeve ispod prsluka i zadovoljno izdahnuo. “Bit će dobra, Friise. Bit će veoma dobra.”

Jens se osmjehnuo. “Znam.”

Nešto u načinu na koji je to rekao uzdrmalo ju je. Kao da je pušta da ode. Došlo joj je da pritrči prozoru i sjedne mu u krilo kako ne bi potajno umaknuo. Poželjela mu se nasmiješiti i čuti ga kako kaže: “Bit će mi veoma dobra.” Ustala je i prišla mu korak bliže.

“Jense...” zausti ona.

“Ana”, prekine je Nikolaj Fedorin, “vrijeme je da odemo pronaći tvoju guvernantu i vidimo što je danas pripremila za tebe.”

Djevojčica se namrgodi, no utisne poljubac Jensu u obraz, kratko se nakloni Valentini i odbrza iz prostorije ocu za petama.

“Jense”, reče blago Valentina.

On potapša klupu u prozoru na kojoj je sjedio i ona se hitro smjesti pokraj njega, jer nije htjela da počne govoriti ono što nije željela čuti. No čim se našla na jastuku, osjeti kako njegova toplina prodire u nju. Noga mu je stajala pokraj njezine. Bedrom joj je dodirivao haljinu. Čvrstim se ramenom oslonio o njezino. Dijelovi njega postajali su dijelovi nje. Primio ju je za ruku.

“Jense, slušaj me.” Nije micala pogled s njegove ruke dok je isprepletala prste s njegovima. “Ovo je moj as, Jense, moja jedina jaka karta. To je sve što imam.”

“Iskorištavanje Černova?”

“Da.”

“Kao sredstvo pogodbe.”

“Da. Bez njega nemam ništa.”

“Imaš mene.”

Imaš mene. Naslonila mu je glavu na rame i pustila je da ondje počiva, pohranivši u nju te dvije riječi.

“Moraš mi vjerovati”, prošaptala je. “Samo tako mogu pohađati obuku za bolničarke. Roditelji mi to neće dopustiti ne budem li zabavljala zapovjednika Černova.”

“Zabavljala?”

Protrljala je obraz o njegov žaket. “Nekoliko osmijeha, nekoliko plesova, ništa više.” Ispustio joj je ruku, a ona osjeti kao da su joj prsti obudovjeli. “Jense, to neće dugo trajati. Brzo ćemo mu dosaditi ja i moja šutljivost. Ti i ja i dalje možemo...”

“I dalje što?”

“I dalje razgovarati.”

On progunđa, a potom je obujmi rukom, podignuvši je u krilo i nagnuvši je unatrag dok mu nije ležala u naručju gledajući mu lice odozdo.

“A sada”, reče on, “razgovarajmo.”

Sagnuo se i poljubio je. Dotaknula mu je kosu mrseći mu pramenove. “Vidiš”, promrmljala je dok joj je usnama klizio niz vrat i iza uha potjeravši joj krv kroz žile u vratu, “ja sam poput tvojih tunela.”

“Mračna i teška?”

Povukla ga je za kosu i snažno je protresla kao vrat psa lutalice. “Nije me lako uništiti.”

Revolucionari su djelovali u gnijezdima unutar grada, u zasebnim ćelijama koje su održavale minimalan međusobni kontakt kako bi umanjile štetu u slučaju izdaje. Omanje skupine potajno su se sastajale po podrumima, tiskale se u stražnjim prostorijama što su zaudarale na loš duhan i ogorčenost. Arkinu je nedostajalo strpljenja. Nestašice hrane bivale su sve gore, cijene su rasle, sindikati su se ukidali, a cijelo to vrijeme sve se veći broj bolesnih i beskućnika gomilao na ulici. Intelektualci iz srednjeg staleža nastavljali su zahtijevati reformu, no valjalo ih je naučiti da reforma nije i neće biti dovoljna. Samo će revolucija Rusima omogućiti pristojan život.

Pokraj Arkina sjedio je Sergejev. Previjao je ruku pušeći lulu. Samo Bog zna što je u njoj bilo, no od nje je tmurna prostorija zaudarala na konjski izmet. Njih dvanaest okupilo se na sastanku u skladištu iza svjećarnice, a u zraku se osjećao težak miris loja. Arkin je ćutio njegov okus u dnu grla, gust i masan. Na čelu stola sjedio je Kražkov, muškarac čupave brade koji se borio u carskoj vojsci protiv Japanaca i koji bi pljucao svaki put kad bi netko izustio ime cara Nikolaja. Bio je stariji od ostalih i imao je samo jednu nogu. Tresnuo je šakom o stol zahtijevajući tišinu.

“Arkine”, zarežao je. “Večeras si tih. Kakve su vijesti?”

“Počela je odmazda.”

“Ubilački gadovi!”

“Načuo sam ministra Ivanova kako u automobilu razgovara s jednim od svojih pomoćnika. Kaže da je Stoljipin naredio Ohrani da napuni zatvore dok u njima više ne ostane mjesta.”

Oko stola se razlegoše žučljivi povici.

Sergejev je bio taj koji ih je pozvao na red. “Drugovi, što se oni oštrije obruše na nas, to se više radnika priključuje našoj borbi.”

“Sergejev je u pravu”, složi se Kražkov. “Svaki put kad postavimo bombu ili bacimo granatu, Ohrana i car”, pljunuo je na pod, za dlaku promašivši psa koji je ondje ležao, “vide našu snagu i boje nas se. No proletarijat vidi našu snagu i poštuje nas. Sve više će ih pohrliti na našu stranu kad počnu vjerovati da smo dovoljno moćni da srušimo vladavinu prokletih Romanova.”

“No problem je u tome što nama očajnički nedostaje sredstava”, primijeti Arkin tiho. “Ako ne prikupimo dovoljno rubalja, kako ćemo opremiti tu vojsku proletarijata?”

No Kražkov se nije dao odvratiti od glavne teme. “Što si još čuo?”

“Policija namjerava kazniti vođe sindikata na način koji će poslužiti kao primjer ostalima”, upozori Arkin. “Ministar je po tom pitanju bio vrlo jasan.”

“Smjesta ćemo ih upozoriti.” Kražkov se namršti. “Neke od njih morat ćemo skloniti na sigurno.”

Sergejev zalupa drškom lule po stolu. “Moj nećak Jusev radi u tvornici Tarasov.” Braća Tarasov bili su vlasnici jedne od najvećih tvornica alata u Sankt Peterburgu i vozikali su se naokolo u sjajnoj Benzovoj limuzini dok su njihovi radnici na ulicama vapili za kruhom. “Kune mi se da su šegrti spremni na pobunu. Jučer su još dva dječaka poginula kad im se iznad glava slomila dizalica.” Uperio je lulu prema Arkinu. “Jedan od njih bio je dečko koji je s tobom odradio onaj posao s vlakom.”

“Karl?”

“Ne, onaj niski dečko, Marat. On je poginuo.”

Arkina obuzme gnjev težak i gust poput loja što se osjećao u zraku.

Kražkov se nagnuo naprijed užarenih očiju. “Što predlažeš, druže Arkine?”

“Car Nikolaj možda je dovoljno nemilosrdan da pošalje konjicu da sasiječe i pobije vlastiti narod dok maršira ulicama, no čak ni on ne bi posmicao nevinu rusku djecu. Vrijeme je da uposlimo mlade šegrte ovoga grada.”

Sa sastanka su otišli u parovima u razmaku od pet minuta. Arkin i Sergejev otišli su prvi, hitro se odšuljavši kroz tamu niz nekoliko mračnih uličica dok nisu odmaknuli dovoljno daleko od svjećarnice da uspore korak. Gotovo da nije bilo vjetra pa su pahuljice snijega padale ravno dolje s crnog neba, mekane poput paperja. Arkinu je godio njihov dodir na licu. Bubnjalo mu je u sljepoočnicama i znao je da će te noći ružno sanjati.

“Viktore”, reče Sergejev stojeći mu s boka, “ne krivi se za opasnost kojoj su izvrgnute vođe sindikata u znak odmazde za napad na Stoljipina.”

“Kako da se ne krivim?”

“Oduvijek smo znali da ćemo morati uprljati ruke krvlju. Trocki nas je na to upozorio.”

“A je li nas upozorio na...” Pregrizao je jezik. Njegov je drug imao dovoljno vlastitih problema. “Kaži mi, prijatelju, kako ti žena? Je li već rodila?”

“Samo što nije.”

Arkin je začuo ponos u Sergejevljevu glasu i nanovo osjetio neočekivan ubod zavisti. Kao da mu je netko zakucao čavao pod rebro Jednoga dana, reče sam sebi. Jednoga ćeš dana i ti imati ženu. I vlastito dijete.

“Poželi joj svu sreću u moje ime”, nasmijao se, “i reci joj...”

Nečija ga ruka zgrabi za rame. Tresnula je njime o zid od opeka, istisnuvši mu zrak iz pluća. Zamahnuo je šakom i zabio koljeno u napadačeve prepone. Čuo je kako je progunđao, osjetivši kako ruka na njegovu ramenu popušta stisak, a tijelo klizi na pod. Još jedna prilika promoli iz mraka.

“Miruj ili ćeš dobiti metak u čelo.”

Arkin se ukipio. Bacio je kratak pogled udesno kako bi provjerio kako je Sergejev, no on je stajao nepomično dok mu se na ramenima taložio snijeg. Bio je pognut, privijajući ruku u udlazi uza se kao da je pretrpjela udarce.

“Što hoćete, gadovi?” upita Arkin.

“Želimo neke odgovore od vas.”

Čovjek s mauserom u ruci imao je široka prsa i pivski trbuh te naslage sala umjesto mišića. Onaj drugi, niži, ležao je izvaljen na ledenom tlu držeći se za prepone i psujući. Nosili su crne kožnate kapute, sjajne poput zmijske kože, i imali hladne i usredotočene oči lovaca. Bili su to pripadnici tajne policije, Ohrane. Nisu mogli biti ništa drugo.

“To ovisi o tome”, reče Arkin uljudno, “kakva su vam pitanja.”

Onome koji je ležao na tlu nije se svidio Arkinov odgovor te se posrćući uspravio na noge i tresnuo ga laktom u trbuh.

“Drži ovoga gada podalje od mene”, zareži Arkin, “ili ću mu otkinuti muda.”

“Vroščine, odstupi!”

“Kakva pitanja?” ponovi Arkin.

“Zbog čega lutate ulicama u ovo gluho doba?”

Arkin slegne ramenima. “Kartali smo. Ništa nepoćudno. Jedini je problem to što je moj glupi prijatelj prokockao novac za stanarinu pa sad mekeće poput janjeta na pomisao da to mora reći ženi. Nije li tako, Mihaile?”

Sergejev progunđa. Arkin se nasmijao i sa zadovoljstvom primijetio kako se neljubazna usta pripadnika tajne policije razvlače u podrugljiv osmijeh. Prst popusti pritisak na obaraču.

“I ovako je već u nevolji”, nastavi Arkin i pljesne Sergejeva po leđima, pomažući mu da se ispravi. “Dopustite mi da sirotu budalu odvedem kući.” Provukao je ruku ispod prijateljeva zdravog lakta i povukao ga nekoliko koraka dalje. “Laku noć. Spokojnoj noči, prijatelji. Odveć je hladno da bismo se ovdje zadržavali.” Prštao je gust snijeg na čemu je Arkin bio zahvalan.

“Čekajte.”

Još nekoliko koraka i snijeg bi ih potpuno zaklonio. “Da?”

“Stanite uza zid i stavite ruke iza glave.”

“Ali zašto...”

“Uza zid.”

Arkin učini kako mu je rečeno, vukući Sergejeva za sobom, no primijeti da mu prijatelj drhti. Agenti Ohrane počeli su ih grubo pretraživati, izvrćući im džepove i rastvarajući kapute, dok je Sergejev štitio udlagu obavivši oko nje ruku. Arkinov um radio je punom parom. Nešto nije bilo u redu.

“Odakle dolazite?” upita onaj debeli s pištoljem.

“Rekao sam vam, s kartanja.”

“Ili s jednog od sastanaka onog revolucionarnog šljama?”

“Njet, naravno da ne. Ja radim za ministra u vladi cara Nikolaja.”

Na to su zatreptali, malčice popustivši stisak na njegovu rukavu. Znoj mu se cijedio niz leđa unatoč hladnoći. Pri tankoj zraci svjetla, što je padala s prozora na katu režući žutu krišku mraka, spazio je zdvojan izraz na Sergejevljevu licu.

“Evo! Što je ovo?” Niži policajac potezao je Sergejevljevu ozlijeđenu ruku pokušavajući mu strgnuti udlagu. “Ovaj sroljo krije nešto u ovome.” Policajac zavuče prste pod gornji sloj zavoja i izvuče mali pištolj ne veći od dlana. Bljesnuo je bisernim sjajem na snijegu što je padao.

Proklet bio, Sergejeve. Proklet bio.

Muškarci u crnim kaputima iskesiše zube. Onaj s pištoljem snažno udari Sergejeva kundakom po ruci, na što ovaj bez glasa padne na koljena, no Arkin ga dohvati prije nego što se skljokao te ga zavrti i gurne prema dvojici muškaraca kao da je ovan za probijanje vratnica. Razrogačili su oči od iznenađenja kad se Arkin svom težinom bacio za njim te su se stali klizati unatrag na petama, lamatajući rukama. Led je bio odveć sklizak te su se obojica srušila na zemlju. Arkin je čuo zvuk udarca lubanje o beton, no nije se zaustavio kako bi provjerio kome se to razdrmao mozak. Dohvatio je mali pištolj koji je ležao na tlu i zgrabio Sergejeva za zdravu ruku.

“Trči.”

Trčali su. Brzajući kroz zabačene uličice, bateći duž skliske riječne obale, skačući preko ograda i ispod nadsvođenih prolaza, naprežući pluća na ledenom noćnom zraku. Stalno su se držali neosvijetljenih ulica. Arkina je usporavao ranjeni prijatelj, no nije mu htio ispustiti ruku dok god su iza leđa mogli čuti prodorne povike i pogane psovke progonitelja. Samo se jedanput Arkin usudio osvrnuti preko ramena, vidjevši da je onaj niži na čelu, lica oštra kao u lovačkog psa što njuši trag. Onaj deblji nastojao je držati korak s njim no nije uspijevao. Odzvonila su četiri hica no bilo je odveć mračno i metak ih je svaki put zaobišao u širokome luku.

Nastavili su trčati i izmicati se, neprestano mijenjajući smjer.

Sa Sergejevom za petama, Arkin se četveronoške spustio do mjesta ispod mosta gdje su obojica čučnuli svom snagom udišući mrzao zrak. Led pod nogama zakrckao bi čim bi pomaknuli koljenom.

“Gdje smo?” šapne mu Sergejev na uho.

“Nemam pojma, ali budi tiho.”

Trideset su minuta stajali nepomično, nevidljivi poput sjena, ometajući samo mačku u noćnom lovu preko debeloga leda kanala. Kad su se naposljetku uspeli uz zaleđenu riječnu obalu, vladala je posvemašnja tišina. Padao je gušći snijeg, pekući ih za oči i taložeći im se u hrpicama na vrhovima čizama. Žurno su se uputili kroz ulice pognutih glava, držeći se najmračnijih dijelova grada, te zastali tek kad su na koncu dospjeli do četvrti Litejna.

Kroz čipkasti zastor od snijega Arkin se zagledao u prijateljevo ispaćeno lice. “Kako ti je ruka?”

“Još nije otpala.”

“Jesu li oni gadovi napravili veliku štetu?”

Sergejev slegne ramenima. “Gdje god Ohrana kroči, nanosi štetu.”

“Nisi smio imati pištolj. Zbog čega si ga nosio?”

“Mijenjao sam dobar bodež za njega u baru. Mislio sam da ću s njime biti sigurniji.” Nanovo slegne ramenima. “Bio sam u krivu.”

Arkin ubaci mali damski pištolj u Sergejevljev džep. “Prodaj ga”, predloži mu. “Inače će te stajati glave. Umjesto toga kupi ženi hrane.”

“Ne.” Sergejev mu ga vrati s pokajničkim izrazom lica. “Ti ga zadrži.”

Arkin se nije bunio — bez njega će Sergejev manje upadati u nevolje. “Čuvaj se, prijatelju.” Položi mu ruku na rame. “I reci ženi da joj želim sreću s djetetom.”

“To je ono za što se borim. Kako bih sinu izgradio bolju budućnost. Hvala ti, druže”, reče s nelagodom, “što mi pomažeš. Žena bi mi umrla od gladi da završim u zatvoru.”

Arkin kimne, a prizor njezina nabreknula trbuha oživi mu u sjećanju dok je nestajao u noći, a snijeg padao toliko gusto da je zrak bio gotovo krut. Dlanom je obuhvatio pištolj s bisernom drškom koji mu je ležao u džepu. Sergejev je bio u pravu. S njim se zaista osjećao sigurnije.

20

“Onda, kako izgledam?”

“Poput opatice.” Katja je kritičnim pogledom mjerkala sestru. “To je zbog tog pokrivala na glavi.”

Valentina se okrenula u mjestu kako bi svoju bolničarsku odoru promotrila iz svih kutova. Bila je bijela i kruta te se u njoj osjećala kao neka druga osoba. U zrcalu je zurila u bolničarski veo s uskom trakom oko čela i urednim platnenim naborima što su joj visjeli do ramena, potpuno joj prekrivajući kosu. To joj je bio prvi radni dan i živci su joj treperili kao da ima mrave u trbuhu. Pogladila je uštirkanu pregaču koju je nosila preko jednostavne bijele kute i osmjehnula se Katji.

“Dobro me pogledaj.”

“Zašto?”

“Jer ću biti drugačija kad se vratim iz bolnice.”

Katja se nasmijala. “Misliš, prljava, smrdljiva i mrtva od umora.”

“Upravo tako!”

No sestre su izmijenile dug pogled jer su obje znale da Valentina uopće nije na to mislila.

Bolnica svete Izabele bila je labirint hodnika. Činilo se da granitni zidovi odjela upijaju sve zvukove, zbog čega je sve bilo prigušeno i mirno. Žamor glasova bio je jedva čujan, a stenjanje i kašljanje malodušno, kao da se život unutar tih debelih zidova sveo na najmanju moguću razinu. Prvi dan promijenio je Valentinino poimanje sebe. Činilo joj se da je kao sanitarka Ivanova prestala biti pojedinac i postala nevažan dio ravnodušnog stroja, i na tu se spoznaju morala dugo privikavati. Svašta je očekivala, ali ne i to.

Dan je počeo inspekcijom. Bolničarke su se postrojile jedna pokraj druge, a sitne oči medsestre Gordanskaje stisnule bi se od užitka kad bi im pronašla kakav nedostatak. Okomila bi se na cipele, naramenice pregača, iskrzane porube na rukavima, nokte na rukama. Valentina je pružila dlanove na pregled i čula kako je medsestra razdraženo dahnula od nezadovoljstva budući da nije pronašla nikakvu zamjerku.

Peračica vrčina. Gordanskaja je bila u pravu. Prestala je čak i zamjećivati njihov neugodan miris. Naučili su je kako podvrnuti krajeve na dekama i plahtama i zatisnuti ih oko tankih madraca, naredivši joj da to ponavlja sve dok ne napravi kako valja. Vježbala je kako okretati pacijente dok leže u krevetu i izvući prljave plahte ispod njih.

Smjestili su je na ženski odjel gdje su kreveti bili puni ustrašenih očiju i neurednih frizura. No te su se žene odlikovale snažnim strpljenjem i voljom, a Valentina je naučila da ne smije brzo hodati. Naučila je gledati, okrećući glavu s jedne strane na drugu, primjećujući kako pacijentice krate vrijeme beznačajnim poslićima: kartanjem, šivanjem, češkanjem stopala i razmišljanjem o idućem obroku. Nepomična tijela i sklopljene oči u njoj su izazivali nemir. Kad se jedna mlada pacijentica guste i sitno nakovrčane kose najednom uspravila u sjedeći položaj, vrišteći kako joj crv gmiže po srcu, i počela trgati sa sebe zavoje razgolitivši krvave grudi, Valentina je otrčala po pomoć. Za tu je pogrešku ukorena tako što se morala suočiti s bujicom Gordanskajinih naputaka.

“Nemoj trčati.”

“Nemoj vikati.”

“Nemoj dizati paniku.”

“Nemoj strašiti pacijente.”

“Nemoj od sebe praviti budalu, premda to jesi.”

“Nemoj sramotiti bolnicu.”

Nemoj.

Valentina je zurila ravno ispred sebe, ne trepćući. Rumena lica, ruku iza leđa i skvrčenih prstiju u cipelama. “Potrudit ću se da budem bolja.”

“Bogami, morat ćeš.”

Bogami, morat ću.

Do kraja dana ruke su joj se žarile, a stopala je boljela kao da su ih psi sažvakali i ispljunuli. No odradila je dan ne usmrtivši nijednog pacijenta — i to je bio uspjeh. Mornarsko plavim ogrtačem zakrila je odoru i umor, navukla valjenke^4 i isteturala u mračan, snijegom zameten grad. Bila je zapanjena. Činilo joj se nemogućim da se u Sankt Peterburgu život nastavio zbivati po svakodnevnom, uobičajenom redu, dok je njezin pak bio sasvim nesvakidašnji. No kočije su i dalje kloparale niz ulice, a lakaji se međusobno dovikivali pridržavajući se poleđina kočija; tramvaji su zvečali, dječaci vukli do vrha natovarene saonice, a svjetla žmirkala kroz pahulje snijega. Ništa se nije promijenilo. Osim nje.

Navukla je kapuljaču i pojurila niza stube.

Jens je bio ondje, čekao je na uglu pod uličnom svjetiljkom, baš kao što je bio obećao. Prišla mu je u naručje osjetivši kako bol, patnja i stid zbog ranije počinjene pogreške iščezava. Čelo mu je oslonila o vlažno sukno kaputa te osjetila miris njegova znoja i umora, tisuću puta gori od njezina.

“Je li dan bio dobar?” upita on.

“Da, dobar. Kao što je dobro izvaditi bolan zub.”

On se nasmijao i još je čvršće zagrlio.

“A tebi?” prošaptala je.

“Sad je dobar. Sada moj dan počinje. Ostatak zaboravljam. Sanitarka Ivanova, izgledate umorno.”

“Ne, uzbuđena sam.” Privinula se uz njega. “I sretna.”

Obujmio ju je rukom oko struka te su se uputili u šetnju Sankt Peterburgom, zagrljeni, čudeći se hladnoći pahuljica koje bi im pale na jezik kad bi se smijali.

“Pričaj mi još”, reče ona, “o svojem danu.”

“Koji dio hoćeš? Dobre ili loše vijesti?”

“Dobre.”

“Čuo sam da će se izgradnja novog pogona za pročišćavanje otpadnih voda koji bi sjevernom dijelu grada trebao priskrbiti čistu i pitku vodu nastaviti ove godine. Sredstva su konačno odobrena i doznačena.”

“Na koji način pročišćavaju vodu?”

“Hoćeš dužu verziju ili kraću?”

“Kraću.”

Nasmijao se zadovoljnim grlenim zvukom koji mu se razlegao iz grla. “Nepročišćena voda obradi se pomoću koagulanta — zacijelo umireš od želje da saznaš kojeg, pa ću ti prikratiti muke i reći je u pitanju aluminijev sulfat — i potom ispušta u spremnike za taloženje.”

“I to je to?”

“Ne, nipošto. Godina je 1911. i služimo se najnaprednijom suvremenom tehnologijom koja postoji.”

“Što onda slijedi?”

“Ovo je uzbudljivi dio.”

“Jedva čekam.”

“Voda se potom propušta na brze pješčane filtre i...” Zastao je radi dramatičnijeg učinka.

“Nemoj sad stati.”

“I ozonizira. Eto”, reče on uz širok osmijeh, “nadam se da ćeš to imati na umu svaki put kad budeš pila čaj u onoj raskošnoj primaćoj sobi za dame.”

“Kunem se da više nikad neću jednako doživljavati vodu što teče iz slavine samovara.” Protrlja obraz o njegovo rame. Bilo je vlažno. “Da pješčani filtri!”

Hodala je uz njega poluosvijetljenim ulicama, bedra prislonjena uz njegovu dugačku bedrenu kost. Veselilo ju je to što su, unatoč razlici u visini, tako lako i prirodno pristajali jedno drugomu.

“A sad”, reče on i okrene glavu pogledavši je ravno u oči, “kaži mi kako je tebi protekao dan?” Na obrvama su mu se uhvatile pahulje snijega.

“Najprije mi reci lošu vijest.”

Odmahnuo je glavom, a usta su mu se, uvijek izražajna, ovjesila. Niz umorne noge prošli su je srsi, no ne zbog hladnog zraka s rijeke.

“Kaži mi, Jense”, promrmljala je tiho.

Oklijevao je te je načas pomislila da će joj slagati nešto čime će zataškati ono što ga je zbilja morilo, no nije. Zastao je i privukao je u blijed krug svjetla ispod ulične svjetiljke. Zadignuo joj je kapuljaču ogrtača i zavukao ruke u nju, uklonivši kvačice koje su pridržavale bijelu tkaninu pokrivala za glavu na mjestu kako bi joj mogao dodirnuti kosu.

“Jednoga bih ti dana”, reče, “volio počešljati tu divnu kosu.” Zario joj je prste među guste uvojke. Snažne sposobne ruke; ruke što su kadre vješto raditi. “Valentina”, reče tiho, “plašim se za tebe.”

Položila mu je dlanove zaštićene rukavicama na obraze kao da tako može upravljati riječima što su mu na jeziku. “Zbog čega, Jense? Zašto bi se plašio?”

“Bolničarko Ivanova, zar niste čuli?”

“Čula što?”

“Da je ponovo izbila kolera.”

“I? Kako je bilo?”

“Bilo je dobro, mama, hvala na pitanju. Mnogo sam naučila.”

Iznenadilo ju je što ju je majka dočekala na pragu male čitaonice čim se vratila kući. Nosila je večernju haljinu boje vina, a kosa joj je bila ukrašena rubinima.

“Valentina, molim te, uđi.”

“Umorna sam, mama. Molim te, dopusti da se najprije okupam i presvučem.”

“Žao mi je, draga, ali moram razgovarati s tobom.”

“Što je tako hitno, mama? Nije valjda Katja?”

“Ne, tvoja sestra nije u pitanju.” Majka joj je izgledala kao da joj je nelagodno. “Moraš ispuniti svoj dio pogodbe.” Glas joj je bio blag. “Znam da si umorna, ali...”

Valentina shvati što je slijedilo.

“Imaš sat vremena, Valentina. Da se pripremiš.”

“Pripremim za što?”

“Za izlazak. Ne zaboravi, zapovjednik Černov dolazi po tebe kako bi te izveo na večeru.”

“Mama”, reče Valentina oprezno, “bi li bila tako ljubazna i zamolila zapovjednika da odgodimo večeru? Večeras mu neću biti bogzna kakvo društvo. Iskreno, preumorna sam da mislim, a kamoli koga zabavljam.”

“Valentina.” Majčin glas bio je bezizražajan. “Pristala si na ovo. Sve je ugovoreno.”

“Molim te, ne danas.” Nije mogla podnijeti ni pomisao na Černova.

“Dala si nam riječ. Moraš održati obećanje. To je važno. Razumiješ li me, Valentina?”

“Da, mama. Razumijem.”

Majka joj se nasmiješila, no u očima joj se i dalje zrcalio oprezan izraz. “Hvala ti”, reče, poljubi kćer u obraz i izađe iz prostorije. Valentina sklopi oči, isključujući majčine riječi. Polako je podignula rame pod vlažnim ogrtačem, primaknula ga licu i udahnula. Je li to bio njegov miris? Miris nečega novog. Ili pak vonj bolnice?

Brzo je pojurila uza stube osjećajući kako joj se mišići bune. Prvo što je napravila ušavši u sobu bilo je to da je izvadila popis i prekrižila točku pet:

Slušati mamu.

A potom je sa smiješkom na licu povukla debelu crtu preko broja tri. Pronaći posao.

Učinila je što je morala. Jela što je morala. Govorila kad je morala. I ništa više.

Zapovjednik Stepan Černov stigao je u veličanstvenoj sjajnoj crnoj kočiji na čijim se vratima nalazio grb njegove obitelji i koju su vukla četiri istovjetna konja. Odveo ju je u Donon, otmjen francuski restoran. Saznavši da je rezervirao privatnu prostoriju, obuzeo ju je nemir, ali nije bilo razloga za brigu. Bio je besprijekorno pristojan i uljudan, na trenutke čak i oklijevajući, ne znajući što bi rekao kad su ostali nasamo. Ona mu nije pomagala.

Dok su jeli oštrige i kavijar, vladale su dugačke neugodne tišine koje nije ni pokušavala prekinuti. U jednom su joj trenutku vjeđe postale teške poput olovnih utega i polako se sklopile, no uspjela je spriječiti da joj glava klone u tanjur pečene jesetre u umaku od gorušice i maslina. Tijekom kave on se nagnuo naprijed i brzim, nestrpljivim pokretom otkinuo vrh crne cigarete sa zlatnim filtrom.

“Dosađujem li ti?” upita je.

To pitanje bilo je toliko nepotrebno da se počela smijati. Nije namjeravala, ali nije se mogla suzdržati, i kad je jednom počela, više nije mogla prestati. Smijeh je samo navirao iz nje. Bilo je to zbog umora — i besmislenosti cijele te situacije, gluposti njezina oca ako je mislio da će mu dopustiti da je prisili na to da se uda za tog čovjeka svijetlih brkova samo zato što je visoko cijenjen. Zapovjednik Černov sjedio joj je sučelice i promatrao je. Ona je objema rukama prekrila usta kako bi utišala smijeh, no on joj se ipak iskrao kroz prste. Suze su joj se kotrljale niz obraze.

“Valentina, molim te, prestani.”

Ona kimne. A zatim uslijediše nove suze.

On je polako pripalio još jednu cigaretu, motreći je kroz dim. “Dakle, nasmijavam te. Uz to što sam ti dosadan.”

Nagnuo se preko stola te je mogla vidjeti kako su mu plave oči bljesnule dok ju je proučavao. Je li to zbog znatiželje? Smetenosti? Ili pak pukoga gnjeva zbog njezina drskog ponašanja? Nije imala pojma.

“Tako dakle”, reče on. Naglim teatralnim zamahom ruke pomeo je sve staklo i porculan sa stola, koje se uz tresak razletjelo po privatnoj blagovaonici. “Sad je pred nama prazan stol. Možemo početi iznova, ti i ja. Stavi na njega što god želiš.”

Pomno ju je motrio nastavljajući pušiti crnu cigaretu snažnog mirisa. Smijeh je prestao, kao i smrtna dosada. Podignula je kut bijelog stolnjaka od damaska, obrisala njime oči i tiho štucnula.

“Nekoliko pravila”, reče.

“Slušam.”

“Ako mi želiš što reći, reci to meni, a ne mojim roditeljima.”

Činio se iznenađen, a svijetle pjegice na njegovu nosu potamnjele su. “Dogovoreno.”

“Znam da si već razgovarao s mojim ocem, no ne želim ništa čvrsto dogovarati. Barem ne idućih dvanaest mjeseci.”

“Cijelu godinu! To je... bezobzirno od tebe.”

“Na tome ustrajem.” Ostavljala si je dovoljno vremena.

“Onda i ja na to pristajem.”

“Hvala ti.”

“A sad je red na mene, Valentina.”

Ona kimne.

“Samo jedno pravilo.”

“Koje glasi?”

“Bez drugih muškaraca. Bilo kojeg drugog muškarca ću ubiti.”

Zagledala se u smrskano posuđe što im je ležalo oko nogu nalik na iščupano perje kakve sirote ptice. Konobar je ušao kako bi sklonio krhotine, no Černov ga je pokretom ruke otpravio iz prostorije “Ne prežeš od razbijanja, zar ne, Stepane? Kako bi dobio što želiš.”

Obraze mu je oblilo rumenilo zahvativši mu i bočnu stranu nosa. “Ja sam vojnik, Valentina.”

Kao da je to objašnjenje.

“Stepane.” Promatrao joj je usta dok je govorila. “Budem li razgovarala s drugim muškarcima, šetala s drugim muškarcima ili čak plesala s drugim muškarcima, ne moram valjda očekivati da će osvanuti mrtvi.”

“Naravno da ne.” Slegnuo je ramenom, a epolete su mu se zanjihale od nelagode. “Nisam mislio...”

Usne su joj se razvukle u smiješak. “Znam što si mislio.”

“I, što sad? Noćni klub? Predlažem Akvarij. Svidjet će ti se. Uza zidove plesnog podija nalaze se akvariji za ribe.”

“Sada se idem kući naspavati.”

Valentina je naučila zamjećivati sitnice. Znakovite pojedinosti. Ovješena usta, pomodrjeli nokti, iznenadan osip na koži, zadihanost; naučila ih je tražiti. Čak i promjene mirisa mrskih posuda za obavljanje nužde.

Prvu smrt pacijenta doživjela je koncem prvog tjedna. Preminula je žena tanke kose koja je svijet živih napustila jednako nenametljivo kao što ga je i nastanjivala, a tuga koja je preplavila Valentinino srce bila je sasvim neumjerena. Skrila se u skladište, ljuta na sebe. Jedva da je poznavala tu sirotu ženu, no suze su joj tekle niz obraze i morala je prekriti usta mokrom krpom ne bi li prigušila jecaje. Umrla bi od stida da ju je medsestra Gordanskaja zatekla takvu.

Te večeri kad je sišla niza stube Jens je smjesta znao. “Valentina”, rekao joj je, “znala si da neće biti lako.”

“Znam.”

Tijekom šetnje sporo je koračao, a ona se pitala je li to zbog nje ili njega, ili samo kako bi odgodio trenutak rastanka. Toga je dana zima napokon popustila i s tamnog neba nad Sankt Peterburgom sipila je sitna kiša što joj je svojim blagim dodirom i oštrim mirisom mora došla kao osvježenje nakon hladnih i sumornih hodnika bolnice. Nosnice su joj se žarile od mirisa sredstva za dezinfekciju.

“Onda”, upita on, “kakva je danas bila medsestra od koje svi strepe?”

“Poput goniča robova. Tjerala me da okrećem madrace i krpom čistim podove.”

“Tako treba. To je ono što vama mladim zabušanticama treba.” Valentina ga podbode laktom u rebra. “Budeš li govorio takve stvari, ušutkat ću te injekcijom anestetika.”

“Opa, zadivljen sam. Hoćeš reći da si već počela davati injekcije?”

“Ne, nisam još. Ali”, podignula je lice prema njemu, “mogla bih na tebi vježbati.”

On se zahihotao i provukao joj ruku ispod svoje, držeći je za dlan. “Na meni možeš vježbati što god hoćeš.”

Svidio joj se način na koji je to rekao. Mimo njih prokasao je konj, a jahač im je doviknuo: “Dobrij večer”, kao da su jedan od uobičajenih parova na putu kući gdje će skuhati meso i jedno drugome naglas čitati ispred ognjišta. Ta joj je pomisao izazvala čudan osjećaj u srcu. Pitala se osjeća li i on isto, tu ispunjenost, poput jedne od štrcaljki koje je danas promatrala kako upijaju krv dok umalo nisu prsnule.

“Kako je Katja?” upita Jens. Neočekivano pitanje.

“Srdita je. Krajnje mrzovoljna.”

“Zbog čega?”

“Jer joj je trenutačno bolje. Manje je boli.”

“Nije li to razlog za sreću?”

“Ne. To znači da joj svaki dan dolazi učitelj i tjera je da vježba matematiku, koju mrzi.”

Nasmijao se. Obožavala je njegov smijeh. Bio mu je jednako svojstven kao i crvena kosa i dugi vitki udovi. Zvuk njegova smijeha čula bi katkad u snovima pa bi se probudila. Ležala bi u krevetu prisjećajući se osjećaja njegove blizine ili ruke oko njezina struka. U snovima on bi sjeo na rub njezina kreveta i pričao joj dok bi mu crvena kosa blistala na mjesečini, a crna sjena plesala po zidovima. Bila je sigurna da je ono što joj govori od životne važnosti, no svakoga bi jutra njegove riječi isparile čim bi otvorila oči.

“Jense”, reče dok su prelazili most, “kako napreduju radovi na urušenom tunelu?”

“Odveć sporo.”

“To te zacijelo frustrira.”

On slegne ramenima, no Valentina se nije dala zavarati.

“Koristim ovu priliku”, dometne on, “i ogorčenost zastupnika Dume kako bih priskrbio dodatna sredstva za zamjenu još jednog dijela starih drvenih kanalizacijskih cijevi i poboljšanje nagiba korita Neve.”

Zastali su na križanju, pričekavši da se dvoja teška kola s konjskom zapregom otkotrljaju pokraj njih.

“Jense, zašto ti je toliko stalo do tih tunela?”

“Oni su mi posao.”

Nasmijala se i odmahnula glavom. Kapuljača ogrtača skliznula joj je s glave. Skinula je pokrov za glavu, no i dalje je bila u bolničkoj odori. “Da, to ti je posao, no očito je da ti tuneli znače i više od toga.”

Dlanovima mu je čvrsto obujmila mišicu, zadržavajući ga na rubu pločnika premda se cesta ispraznila. Kiša se pojačavala, sijekući kroz tminu, kupajući krovove i stvarajući mlake na cestama. S vremenom će se pretvoriti u led.

“Zbog čega želiš graditi baš tunele? A ne mostove, poput Isambarda Brunela u Engleskoj. On je izgradio krasan viseći most Clifton, nije li?”

“Zadivljen sam.”

Popela se na prste i poljubila ga u bradu. Kratke dlačice ogreble su joj usne. “Znaš li što ja mislim?”

“Što se to kuha u tvojem zamršenom mozgu?”

“Imam teoriju. Mislim da voliš uvoditi red u kaosu.”

“Ha! Dobra ti je ta teorija.”

“Od hrpe opeka ti napraviš tunel. U gradu kojemu trebaju podzemni cjevovodi ti izračunavaš nagibe. Nizu zgrada koje se guše u prljavštini i poplavljenim podrumima ti priskrbiš kanalizacijski sustav. Uvođenje reda u kaosu.”

Lice mu je bilo nepomično, a oči su je netremice promatrale. Samo mu se dah kretao, probijajući se između kišnih kapi. Zabacio je glavu i zagledao se u gradske krovove. Niski oblaci nasjeli su na nebo zakrivši sve zvijezde. “Cijeli Sankt Peterburg valja pročistiti. Ne samo vodoopskrbni sustav.”

“Dođi sa mnom, Jense. Želim da nešto vidiš.” Uhvatila ga je za ruku te su zajedno pretrčali cestu.

Arkin se odlijepio od zida pokraj vrata trgovine. Strugnuo je iz sjene na susnježicu dok su farovi automobila ocrtavali likove Valentine i njezina inženjera. Trčali su kao da osjećaju kako im se prikrada s leđa, premda je bio siguran da nisu to mogli osjetiti. Bio je i više nego oprezan.

Kiša mu je išla na ruku. Stanovnici Sankt Peterburga žurili su se duž pločnika skriveni pod kišobranima koji su tvorili crni zaklon ispod kojeg se mogao saginjati. Pratio ih je bez muke, slijedeći ih iza svakog ugla i skretanja. Strpljivo je čekao u mračnim kucima dok bi zastajali u trgovinama, znatiželjno se pitajući što se nalazi u svežnjevima koje su iznosili pod rukom.

Vidio je i više nego što je htio. Vidio je kako dodiruju jedno drugo. Kako se ne mogu prestati gledati, toliko da su mogli posrnuti po putu. Kako im se tijela nikad nisu odvajala, kao da ih spaja nevidljiva nit. Sve je vidio.

Kretali su se brzo, birajući neosvijetljene ulice. Olakšavajući mu posao.

21

Valentini je trebalo vremena da pronađe pravu ulicu, no čim je u nju skrenula, prepoznala je kuću. Vjetar se pojačao, noseći im kišu u lice.

“To je ta kuća.”

Jens nije pokazivao nikakvu želju da pokuca na vrata pred kojima se zaustavila. Štoviše, nije pokazivao nikakvu želju za sudjelovanjem u ovom pothvatu, no ona ga je bez obzira na to odvela u ove sumnjive zabačene uličice, unatoč njegovu negodovanju. Ramena su mu bila kruta i ukočena.

“Valentina, ovdje ti nije mjesto. Odora bolničarke nije ti krinka, znaš. Ona ne skriva ono što jesi. Ovdje nisi sigurna.”

Nasmijala mu se, na što se on namrštio. “Dakako da sam sigurna. Imam tebe uza se. Evo, to su ta vrata.”

Jens ih gurne i vrata se uz škripu otvore. On je prvi zakoračio preko praga, no zapahnuo ih je težak smrad, toliko snažan da je Valentina morala prekriti nos rupčićem. Lijeva vrata bila su zatvorena, no ovaj put na njima nije bilo djece pa im je prišla i pokucala. Iznutra nije bilo odgovora. Pridržavajući svežnjeve koje je nosio u rukama, Jens je okrenuo kvaku koja se glatko otvorila. U prostoriji je bilo ledeno i vladala je polutama, budući da je jedan jedini okrajak voštanice bacao treperavo svjetlo. Valentina se usplahiri, sjetivši se da je žena s ozlijeđenom glavom prošli put nije srdačno dočekala.

“Varenka?” zazvala je.

Dok su joj se oči privikavale na tminu, osluškivala je tišinu. Nisu se čuli dječja galama ni plač dojenčeta. Nikakva zvuka osim sipljiva disanja nalik na soptanje konja. Prostorija je zaudarala gore od hodnika.

“Varenka?” ponovo će Valentina.

Netko se pomaknuo na krevetu. Ruka je povukla deku, a lice sivlje od pepela zagledalo se u njih kroz tanke proreze očiju. Bila je to Varenka. Na glavi nije imala maramu pa su joj se ožiljci vidjeli u polutami, no podignula se u sjedeći položaj.

“Odlazite”, prosiktala je. “Ostavite me na miru.”

Valentina ispusti naramak ogrjeva koji je nosila i pohita prema krevetu, rasprostirući debeli vuneni pokrivač koji je donijela. No Jens je zgrabi za ruku i povuče je natrag.

“Nemoj”, promrsi.

“Što?”

“Nemoj je dodirivati.”

“Što je?”

Žena se nasmijala bolnim zvukom. “Osjeća njezin miris. Već ga je prije čuo. I izgleda mi kao netko tko jest.”

“Miris čega?” upita Valentina.

“Smrti”, tiho odgovori Jens. “Pripalit ću vatru i onda odlazimo.”

Valentina istrgne ruku. “Ne. Sad kad sam tu, želim joj skuhati jaja i...”

“Odlazi.” Žena klone natrag na krevet. Na njemu nije bilo jastuka, samo prljavi goli madrac i pokrivač sa zakrpama koji je smrdio po bljuvotini i nečemu još gorem.

“Sad sam bolničarka”, pojasni Valentina. “Mogu pomoći.”

Nikad dosad nije zapalila vatru. Niti kuhala jaja. No čvrsto je naumila sada to učiniti. Smireno je počela tražiti tavu dok se Jens pobrinuo za vatru. Okretno je naslagao drva u peć i poslužio se papirnatim vrećicama u kojima je donio hranu kako bi raspirio plamen šibice. Plamen vatre odmah je obasjao prostoriju, a Valentina je protrnula. Prostorija je bila strahovito prljava. U jednome kutu nalazilo se metalno vjedro do ruba puno izmeta, a po podu su se protezali žuti tragovi sasušene bljuvotine. Osjetila je kako joj se kiselina diže u grlu.

“Jense”, promrmljala je, “očekivala sam da ćemo joj donijeti hranu, još jedanput joj zahvaliti što je pomogla Katji i otići. I dug je podmiren.” Ogledala se oko sebe. “Ali ovo...”

Pogledao je ženu na krevetu i lice mu se skamenilo. “Bolesna je, Valentina. Možeš namirisati koliko je bolesna. Ako ostaneš ovdje, izlažeš se pogibelji. Pobogu, pa mi i ne znamo od čega boluje, mogla bi te zaraziti...”

Položila mu je prst na usne. “Samo nekoliko minuta, Jense. Bit ćemo brzi.”

“Znam ja”, odvrati on. “Nećeš ostaviti ovu bolesnu neznanku kao što ne bi ostavila ni vlastitu sestru. Takva si.”

Zagrlio ju je kao da ih žena ne gleda zavidnim očima i poljubio je u čelo. Od toga su joj zubi prestali cvokotati. “Brzo ćemo”, obeća ona.

“Ti si bolničarka.” Osmjehnuo joj se, izazvavši joj neopisiv osjećaj u utrobi. Živci su joj zabrujali, napeti poput žica glasovira.

Latili su se posla, omotavši šalove preko nosa i usta i zaštitivši ruke rukavicama. Plitko su disali, halapljivo gutajući zrak tek kad bi provirili van na ulicu. U usporedbi s prostorijom, noćni zrak bio je slatkog okusa, premda je zapravo bio trpak od otpada iz tvornica i bogzna čega sve ne.

Najgore se dogodilo već na početku. Valentina je prišla krevetu.

“Gdje je djetešce?” upitala je.

Činilo se da žena ima napadaj grčeva, udovi su joj se izvijali od bolova. “Mrtvo je”, odgovorila je ravnodušno.

“Tako mi je žao.”

“Ostali spavaju.”

Valentina zaškilji u tmini zagledavši se prema drugoj strani kreveta. Tek je tada razabrala tri mala zamotuljka pod pokrivačem, tako mršava i tanka da su izgledala kao obični nabori tkanine. Valentina se prigne.

“Ne približavaj se”, promrsi žena. “Probudit ćeš ih.”

Valentina baci kratak pogled na njihova plavičasto siva lišca te okrene glavu. “Pronaći ću nešto vode”, reče. “Negdje na ulici mora postojati crpka.”

S police je dohvatila glinenu zdjelu i pohitala van. Stigla je u posljednji tren. U najmračnijem kutku povratila je sve što je toga dana pojela, obrisavši usta rukavom, i ostala stajati na studenoj kiši lica okrenuta uvis. Djeca u krevetu bila su ista ona koja su onomad tako gorljivo prihvatila njezine novčiće. Sada su ležala pokraj majke, nepomična i ukočena. Svi mrtvi. Dok je pronašla crpku za vodu i krenula natrag prema kući, neki je pas lutalica već halapljivo gutao njezinu bljuvotinu.

Vrata su se uz tresak otvorila, prestrašivši Valentinu koja je iskuhavala drugi limeni vrč vode na štednjaku. Tekućina je čak i nakon prokuhavanja izgledala sivo i bočato.

“Tko ste, dovraga, vi?” Zdepast čovjek u zimskom vojničkom kaputu s kojeg su skinute oznake čina banuo je u sobu.

Čak i da se nije njihao, bilo bi očito da je pijan. Bacio je vunenu kapu na pod, otkrivši izbrijanu glavu i kožu posutu smeđim pjegama kao u ptičjih jaja.

“Kojeg vraga radite u mojoj kući? Mičite mi se od žene.”

Jens se smjesta odmaknuo. Uzeo je tavu za prženje iz Valentininih ruku i prebacio joj ogrtač preko ramena. “Upravo smo na odlasku.” Bacio je podeblji svežanj novčanica na stol. “Platite ženi liječnika, a djeci dostojan pogreb.”

“Ti.” Čovjek se pokušavao usredotočiti na Valentinu, no to mu zbog stalnog treptanja nije polazilo za rukom. “Tko si ti? Što takva ljepotica radi u...”

“Ona odlazi”, reče Jens. Glas mu je bio neprijazan poput onog psa na ulici.

“Došli smo pomoći Vašoj supruzi”, odgovori Valentina. “Bio bi red da ste Vi ovdje da joj pomognete.”

“Začepi gubicu!” Čovjek nasrne prema njoj.

S lakoćom mu se izmaknula, no on se sapleo zaletjevši se u zid silinom od koje je popucala žbuka. Jens mu je gurnuo podlakticu pod grlo.

“Ne izazivaj sreću”, zarežao je Jens.

“Ivane”, zavapila je žena na krevetu. “Molim vas, nemojte ozlijediti mojega muža.”

Jens ga pusti. “Ti me ne zanimaš”, reče jetko. “Tvoja je žena jednom pomogla mojoj prijateljici koja joj se htjela odužiti. To je sve.”

“Krvopije parazitske.”

Jens slegne ramenima i krene prema izlazu, stojeći između Valentine i Ivana. Izvadio je cigaretu i pripalio je, dobacivši jednu i muškarcu, koji ju je uhvatio i stavio među usne.

“Radiš li?” upita ga Jens.

“Da. Da. Radim kao konj svakog prokletog dana.”

“Gdje?”

“U Raspovljevoj ljevaonici.”

“Rad u ljevaonici opasan je”, odvrati Jens.

“I ja sam.”

“Ivane”, dozove ga žena, “pomogli su nam. Pogledaj vatru.”

Tek se tada muškarac očima podlivenima krvlju ogledao po prostoriji zamijetivši svežnjeve hrane na stolu i novu voštanicu na polici. Na koncu mu se pogled zaustavio na plamenu u peći, i taj ga je prizor čini se otrijeznio. Tromo se odvukao do plamena svijeće pripalivši na njemu cigaretu, sa zadovoljstvom povukao dim i ispružio žuljevite dlanove prema toplini vatre.

“Dolaziš s jednog od sastanaka, zar ne?” Jens pokaže prema letku što je virio iz muškarčeva džepa.

“Da, dolazim. Što se to tebe tiče?”

“Što sada govore?”

“Kažu da ćemo vas se uskoro svih riješiti. Pravda za proletarijat toliko je jebeno blizu da je možemo okusiti. Stojimo rame uz rame, drugovi po oružju. Organizirani smo.”

“Novi štrajkovi?”

“Da.”

“Čujem da se boljševici i menjševici međusobno kolju.”

“Pogrešno čuješ.”

Valentina osjeti kako se Jens zaintrigirao. Bio je rekao: Ti me ne zanimaš, no to nije bila istina, vidjela mu je to u očima.

“Jense?”

On kimne, no nije odvajao pogled od Ivana, čovjeka koji je sudjelovao u tajnim odborima i štrajkovima i čija je žena ležala bolesna u krevetu. Čovjeka čiju je kuću Valentina upravo oribala, čije je vjedro puno izmeta ispraznila, i čija su djeca ležala mrtva na tom istom krevetu, a da to nitko nije primijetio dok se on opijao do besvijesti.

“Vrijeme je da pođemo”, reče ona.

Jens se i dalje nije pomicao.

“Ne mora biti ovako, Ivane”, reče. “Postoje ljudi koji se zalažu za promjene u vladi, ljudi poput Garjatana i Kornova. Odbor za industrijski razvoj sastaje se s vlasnicima tvornica, namećući promjene koje će poboljšati uvjete za radnike.”

“Puste laži.”

“Ne, istina je.”

“Pričaju ti laži. Vlasnici tvornica masno potplaćuju gadove u tvojim odborima. Ništa se ne mijenja.” Čovjekovo lice utone u duboke bore očaja.

“Ništa. Ljudi poput tebe su budale ako misle da se ovo može riješiti razgovorom.”

“Alternativa, druže, jest rijeka krvi na Aveniji Nevski.”

“Onda nek’ je tako.”

Valentina krupnim koracima priđe vratima i snažno ih povuče.

“Tko si ti?” upita je Ivan. “Slatka mala bogatašica. Kladim se da ti je otac važan čovjek. Korumpiran i bezvrijedan, ali važan.”

“Kako se usuđuješ?” Došlo joj je da mu šamarom izbriše drzak osmijeh s lica. “Moj je otac ministar Ivanov koji je pošten i častan čovjek.”

Jens je najednom uhvati za rame i žurno izvede van na ulicu. Ledena kiša bola joj je obraze poput ledenih šiljaka.

“Valentina”, procijedi on dok ju je hitro odvodio što dalje od te kuće, “to nisi smjela reći.”

“Ali istina je. Moj je otac častan čovjek.”

“Nisi smjela reći svoje ime.”

Arkin ih je gledao kako nestaju niz kišnu ulicu. Inženjer je obavio ruku oko djevojčina struka, a ona mu je položila glavu na rame. Kao da posjeduju jedno drugo. Gledao je za njima dok mu se nisu izgubili iz vida, a potom je prešao cestu do vrata kroz koja su maloprije izašli.

Nije trebalo mnogo truda. Samo je blago gurnuo vrata ramenom i ona su se širom otvorila. Mrak. Noćno nebo što prodire kroz pukotine u vratima. Neko je vrijeme stajao tako, osluškujući, čekajući da mu se oči naviknu na mrak. Što ju je nagnalo da dođe u ovu potleušicu? Kojeg vraga radi? Pitao se što će joj majka reći kad joj se kći vrati kući puna ušiju i buha.

S trijema kuće na suprotnoj strani ulice gledao ih je kako ulaze i izlaze noseći vjedra smrdljiva izmeta i vode; vidio je djevojku kako se naginje i povraća uza zid na pljusku. Bila se oglasila bolnim jaukom za koji je pomislio da će je dokrajčiti. Ali ne, žustro se vratila natrag u hodnik i ušla kroz vrata s lijeve strane. Pronašao je ta vrata. Otvorila su se čim ih dodirnuo člancima prstiju te je zakoračio unutra.

“Izlazi!”

Krupni muškarac izbrijane glave izvalio se za stolom, gnjevno piljeći u njega. Žena je ležala na krevetu, a od njezina su ga tupog i beživotnog pogleda prošli srsi.

“Samo sam došao razgovarati s tobom, druže”, reče Arkin muškarcu, “ništa više.”

Riječ druže upalila je.

“A o čemu to?” upita sumnjičavo muškarac.

“O tvojim gostima.”

“Njima!” Prljavim je prstima otrgnuo komad pogače crnog kruha i gurnuo ga u usta. “Što je s njima?”

“Zašto su bili ovdje?”

“Donijeli su kruh i pokrivač mojoj ženi. Jer nemamo pristojnu plaću kojom bismo sami kupovali prokleti kruh.” Glava mu je klonula na ruke.

Arkin priđe nekoliko koraka bliže krevetu. Užasno je zaudarao. “Jesu li išta rekli?” upita bolesnu ženu.

“Njet.”

“Samo su ti donijeli darove?”

“Da.”

“Zašto?”

“Ona mi je prijateljica”, prošapće žena.

Umalo se naglas nasmijao. Ova žena i Valentina? No ponovo se sjetio kako je stajala na kiši i bolno zajauknula. Kao da joj je stalo.

“Tko si ti?” graknula je žena.

“Ja radim za njezina oca.”

“Ministra?”

Dakle, to im je rekla.

“Već je jedanput bila ovdje”, promrmlja žena. “Sa sestrom.”

Sad mu je bilo jasno. Ovo je zacijelo ono mjesto na koje su se sklonile i do kojeg ih je Popkov slijedio onoga dana kad se održavao štrajk na Morskaji, i Valentina se sjetila odužiti se za ukazanu ljubaznost. Nije mislio da bi se netko iz njezina staleža gnjavio takvim stvarima.

“Gdje ti radi muž?” upitao je.

“Kod Raspova.”

Ljevaonica na kraju grada. Smjesta se vratio do stola, pripalio si cigaretu sebi i jednu mužu, te ga bocnuo ne bi li se probudio.

“Evo ti.” Ponudio mu je cigaretu.

Muškarac je uzme preko volje i uspravi se, mutna pogleda. “Još si tu?”

“Radiš u Raspovljevoj ljevaonici?”

“Pa što?”

“Tamo ima mnogo šegrta.”

“Pa?”

Ženu najednom spopadne podražaj na povraćanje te Arkin hitro ustane donijevši pocinčanu posudu ispred nje. Pružio je ruku namjeravajući je bolje pokriti prekrivačem, no uto odskoči unatrag zgrožen. Tri lica. Sićušna i siva poput kamena.

“Ostavi ih.” Glas joj je bio blijed šapat.

Sućut prema njoj nasjedne mu na grudi poput olova. “Poznajem svećenika”, reče blago. “Smijem li ga dovesti ovamo?”

Kimnula je zagledavši se u njega očima punim očaja. Arkin žurno krene prema vratima, zastavši samo kako bi protresao muškarca po ramenu. “Odspavaj i otrijezni se, druže. Vratit ću se i onda ćemo razgovarati o šegrtima iz Raspovljeve tvornice.”

Čovjek ga smeteno pogleda. “Zašto?”

“Jer imam zadatak za njih.”

22

Valentina nije otišla ravno kući. Nije mogla, barem ne još. Jens ju je smjestio u kočiju i odveo je u svoj stan, izrazito svjestan neprimjerenosti tog postupka. Mlada djevojka, po mraku, bez pratnje, no oboje nisu bili sposobni za izlazak na javno mjesto gdje bi joj neznanci gledali raskuštranu kosu i prljavu odjeću.

“Valentina”, reče on, “daj da ti osušim kosu.”

Utonula je duboko u naslonjač koji gotovo da je progutao njezino sitno tijelo. Ruke su joj, mrtvački blijede, ležale u krilu. Prišao joj je noseći ručnik te ga je prvi put te večeri pogledala u oči. Pustio ju je da šuti dok joj je vadio ukosnice iz kose i ručnikom joj stao brisati mokre vlasi sporim, ritmičnim pokretima, počinjući od tjemena gdje joj je kosa bila najmokrija. Gusti uvojci slijepili su joj se za tjeme ocrtavajući skladan oblik njezine lubanje. Brisao ih je sve do vrhova koji su poskakivali i kovrčali se, škakljajući mu prste.

Bio je to neizmjerno prisan čin, intimniji čak i od poljupca. Naslonio se na rukohvat njezina naslonjača, a ona je pomalo nakrivila glavu dok joj je sušio kosu, otkrivajući vitak blijedi vrat. U jednom trenutku nježno joj je obuhvatio bradu rukama kako bi joj glava mirovala dok joj je nježno trljao tjeme, no ona i dalje nije progovarala. Samo je pustila da joj brada leži u njegovu dlanu, kao da joj je ondje i mjesto.

Nastavio joj je gladiti tamnu grivu dugo nakon što je već bila suha, najprije ručnikom, a potom i rukom. Kad bi je podignuo, presijavala se i svjetlucala, očaravajući ga igrom svjetla koje je plesalo u njezinoj dubini poput mjesečine na nemirnom noćnom nebu. Neizmjerno mu je godio njezin svilenkast dodir na koži, kao i to kako mu je klizila glatko poput svile među prstima.

Sagnuo se i poljubio joj mliječno bijeli zatiljak.

“Kako mogu onako živjeti?”

Progovorila je. Bio joj je dao piroške i šalicu vruće čokolade, mameći je van iz mračnog skrovišta u koje se povukla. Sjedio je na kauču nasuprot njoj, ispruživši noge i prekriživši stopala, uživajući u čaši crnog vina. Pokušavao ju je razonoditi.

“Jesi li znala”, upitao ju je, “da se više od polovine vina proizvedenih u Francuskoj izvozi u Rusiju? Možeš li to vjerovati? Mi pijemo više vina nego bilo koja druga zemlja na svijetu.”

Često bi se zatekao kako govori mi. Mi Rusi. Naša zemlja. Kao da je on jedan od njih, podrijetlom iz Perma ili Tvera.

“Ja ne bih mogla onako živjeti”, reče zureći u vatru. “Ne onako.”

Znao je da se neće okaniti te teme.

“Svi mi živimo”, odgovori joj tiho, “kako najbolje znamo i umijemo.”

“Radije bih bila mrtva.”

“U to sumnjam. A osim toga”, dometne, “ja bih ti svaki dan dolazio zapaliti vatru. I sušiti ti kosu kad god bi pala kiša, i raščešljavati je kad bi je zapleo vjetar.”

Podignula je glavu.

“A kad bi došlo ljeto”, nastavi on, “umjesto da odlaziš na raskošne balove u Palači Aničkov ili obilne obroke u Dononu, ili provodiš večeri na baletnim predstavama u kazalištu u dijamantima optočenim večernjim haljinama, ja bih s tobom odjevenom u dronjke prošetao do kakva skrovita mjesta na obalama Neve gdje bismo jeli kuhana jaja i brčkali stopala u rijeci.”

Okrenula je glavu i pogledala ga u oči. “A glazba?” upita ga ozbiljnim glasom. “Ima li u tom tvojem novom svijetu glazbe? Ili mogu zaboraviti na glasovir, operu i balet?”

“Naravno da bi bilo glazbe.” Osmjehnuo joj se. “Ti bi mi pjevala uz žuborenje vode što nam zapljuskuje gležnjeve, a ja bih te pratio na svojoj violini.”

Valentina zine. “Sviraš violinu?”

“Nije baš da je sviram. Prije će biti da gudalom cvilim dok ne postignem pokoji kreštavi ton u usporedbi s kojim je i ulični mačak glazbeno nadaren. Međutim”, hitro nastavi, “poboljšat ću se. obećavam.”

Nasmijala se. On poželi ponovo čuti taj zvuk.

“Prije si me bio upozorio da se klonim rijeke Neve”, primijeti ona. “Rekao si mi da je onečišćena.”

“Vidiš, to je prednost druženja s inženjerom kanalizacijskih tunela, jer te može uputiti u prava mjesta. Znam sve tajne zakutke do kojih ne dopiru struje što nanose prljavštinu.”

“Je li zbilja toliko onečišćena?”

Nije htio o tome razgovarati. Slegnuo je ramenima. “Mogla bi biti i čišća.”

“Pričaj mi o tome.”

“Radije bih ti svirao violinu.”

Oči su joj se zaokružile poput novčića, a njega obuzme stid - samo su on i pokoji slučajno zalutao miš čuli kako svira. Privukla je koljena prsima i o njih oslonila bradu tvrdoglavo nakrivivši glavu.

“Sviraj”, zapovjedi Valentina.

Uspravio se, duboko joj se naklonio uz kićenu kretnju rukom kao da skida šešir pred nekom od nadvojvotkinja iz obitelji Romanov i rekao: “Potpuno Vam stojim na usluzi, gospođice.”

To je iskreno i mislio. Samo nije bio siguran zna li to i ona.

“Prestani!” ponavljao je Jens.

“Ne mogu si pomoći.”

“Okrutno je.”

“Znam”, Valentinu je ponovo spopao grohotan smijeh, “okrutno prema ljudskom uhu!”

“Nisam tako mislio.”

Jens joj se namršti, udari gudalom po vratu violine i stane tobože nestrpljivo tapkati stopalom po ulaštenom parketu. Stajao je nasred prostorije, stavivši violinu pod bradu kao da mu je stari prijatelj. Svirao joj je ulomak iz Bizetove Toreadorove pjesme, ne pazeći baš na notni zapis. Pjesma je bila živahna i nasmijavala ju je, i to mu je bilo jedino važno. Danas se svačega nagledala — sad je htio da se smije. A smijala se poput djeteta, potpuno se prepuštajući. Nos bi joj poružičastio, ljupka se usta širom rastvorila, a oči joj se stisnule, blistave od suza. Tamni sjajni uvojci njezine kose koju je s toliko pažnje osušio i zagladio razletjeli su se oko nje dok se njihala smijući se glasno i bez zadrške.

Bila je još mlada, na to se stalno morao podsjećati. Mlada i ranjiva.

Uz zveket je odložio violinu i gudalo na stol, gnjevno se zagledao u svojega jedinog slušatelja i gordo se uputio do sofe na koju je sjeo, ukočen i uvrijeđen, prekriživši ruke na prsima. No nije se ni na trenutak dala zavarati. Skočila je iz naslonjača doskočivši poput gladne mačke na komad sofe pokraj njega. Položila mu je dlan na zapešće i razdvojila mu ruke.

“Ove prste valja podučiti”, smijala se, podižući mu lijevu ruku, “ove zlikovce!” Zabacila je glavu od užitka što je pronašla pravu riječ te ga pogledala prevrnuvši očima, a potom nježno prislonila vršak svakog zlikovca uz usne kao da im oprašta. “Nauči ih da znaju što rade.”

Zna li ona što radi, pitao se.

“Pronaći ću ti učitelja”, objavi ona.

“Možeš li me ti podučiti?”

“Ne, ne.” Široko mu se osmjehnula. “Osim toga, na kraju bismo samo vikali jedno na drugo.”

Povukao ju je za ružičasti nos. “To bi moglo biti zabavno.”

“Na Anu, kćerčicu doktora Fedorina, ne vičem dok je učim svirati glasovir, ali to je zato što se ona lijepo ponaša. Imam osjećaj da se ti ne bi lijepo ponašao.”

Zagledali su se jedno drugome u oči, a on je shvatio da taj trenutak traje predugo kad je začuo tih uzdah što joj se oteo s usana. Odvratio je pogled shvativši da je vidjela previše onoga što nosi u sebi.

“Valentina, vrijeme je da te odvedem kući.”

Ona napola sklopi vjeđe, promatrajući ga kroz guste trepavice. Znao je da, ako sada ne ustane, neće nikad. Za početak je povukao ruku, no izraz na njezinu licu prikovao ga je za mjesto. Bilo je nago. Na njemu se jasno ogledala potreba za njim, mračna i očajnička.

“Jense”, prošapće ona očiju uprtih u njegove, “bojim se da ću te izgubiti.”

“Nikad me nećeš izgubiti, ljubavi. Mi smo jedno drugome suđeni. Zar ne shvaćaš?”

Obujmio ju je rukom, privukavši je bliže i prislonivši joj glavu uz prsa. U sobi se čulo samo njihovo disanje, usklađeno do svakog uzdaha. Dugo su tako sjedili, promatrajući kako vatra iz ognjišta baca sjene što su im se šuljale sve bliže, gurkajući im koljena i skrivajući im se u cipelama. Jens joj poljubi tjeme, toplo i mirisno.

“Jense”, zazove ga muklim glasom. “Pričaj mi o sebi, kaži mi tko si.”

Nitko mu još nije postavio takvo pitanje. Malo je promislio te krenuo odgovarati. Pričao joj je o djetinjstvu koje je proveo na brodovima i plažama u Danskoj, o tome kako je izrađivao razne stvari - od šljunka, kamenja, naplavina. O nacrtu mosta koji mu je priskrbio nagradu, o brodu koji je potonuo u zaljevu i u kojem su se umalo utopili on i njegov pas. Priznao joj je da ima strast prema motorima, strojevima i svemu što je sastavljeno od pokretnih dijelova te joj je govorio o braći Wright iz Amerike i Louisu Bleriotu iz Francuske.

“Let avionom”, reče on. “To je budućnost. Vidjet ćeš.”

Osjetio je kako se smješka. Nije mu vjerovala.

“A tvoji roditelji?” upita Valentina.

Taj dio prepričao joj je u najkraćim crtama. Očeva tiskara u Kopenhagenu, njihove svađe kad mu je Jens rekao da bi radije studirao strojarstvo. Razočaranje u blagim smeđim očima njegove majke. I dalje im je pisao jedanput na mjesec, no u Danskoj nije bio već pet godina.

“Sad sam Rus”, ustvrdi on.

“Jesi, kao što je i žirafa.”

Pojasnio joj je kakvu budućnost priželjkuje Rusiji te da se toplo nada da će zemlja ostvariti stabilnost putem razgovora i kompromisa, a ne putem nasilja. No nije spomenuo rat za koji je bio uvjeren da je na pomolu — svoje je strahove skrivao od nje. Postupno je osjetio kako joj je glava na njegovim grudima otežala i kako joj se tijelo stapa s obrisima njegova. Bok joj se sasvim priljubio uz njegov.

“Pričaj mi o grofičinu sinu.”

Tada joj je pričao o Alekseju.

“Aleksej je sin grofice Serove i tek mu je šest godina. Svidio bi ti se, Valentina. Tako je odvažan.” Prstima joj je milovao krhko rame, otkrivši da odora bolničarke savršeno pristaje njezinim uskim kostima. “Poput tebe”, reče ispod glasa. “Baš poput tebe. Ljubavi. moraš shvatiti da ne mogu napustiti Alekseja. Ne mogu ostaviti dječaka na cjedilu. Njegovu ocu, grofu Serovu, stalo je samo do vlastitog razuzdana života na dvoru i ljubavnice u njezinu raskošnu stanu na Engleskoj obali. Grofica je bijesna. Zamjera dječaku što...”

Pustio je da mu riječi zamru na jeziku. Osjećaji Natalije Serove bili su odveć složeni da bi se tako olako razmrsili. Prislonio je usne uz Valentinin obraz, nanovo udahnuvši miris bolnice kojim joj je odjeća odisala, i obgrlio je objema rukama, njišući je, grleći i utiskujući u sebe.

“Budi velikodušna, Valentina”, prošaptao je. “Dopusti mi da zadržim Alekseja. S vremenom sam zavolio dječaka i on nije kriv za moje pogreške s njegovom majkom. Ona i ja smo završili. U to nikad nemoj sumnjati.”

Iznenadilo ga je što se nije dalje osvrtala na tu temu. Samo je primaknula usne njegovima i strastveno ga poljubila, brišući sjećanja na sve druge usne, utiskujući trag vlastitih, prisvajajući ga. Prsti su joj stali otkopčavati dugmad njegove košulje, pomalo nespretno, a dlanovi joj milovali njegovu kožu, isprva suzdržano. No kad joj je kliznuo rukom niz leđa, tražeći mekane obline pod odorom, odvažila se. Stala mu je milovati gola prsa, prislonivši mu usne iznad srca.

Poljubio joj je vrat, kušao kožu, osjetio kako joj kosa klizi poput svilenih niti preko rebara i udahnuo njezin mošusni miris. Ne njezine odore, nego nje same, onoga vitkog gladnog bića ispod odjeće. Žudnja za njom buknula mu je u žilama poput šumskog požara te se prisilio da ustane.

“Ne, Valentina.” Riječi su mu zazvučale oporo. “Ne, mila, odveć si mlada. Moraš ići kući.” Teškom je mukom to izgovorio.

Oči su joj bile crne poput tinte, a pogled uprt u njega s tako snažnom čežnjom da se morao otrgnuti od nje. No glas joj je bio mekan i zavodljiv.

“Koliko je tebi bilo godina kad si prvi put vodio ljubav sa ženom?”

“Nije o tome riječ.”

“Ja mislim da jest. Sam si bio donio tu odluku. Sad i ja činim isto.”

Polako je ustala i bez oklijevanja počela otkopčavati cijeli niz dugmadi na rukavima i prslučiću. Nije gledala u njega nego se usredotočila na tu radnju, kao da je sama u vlastitoj spavaćoj sobi. On je stajao vatri okrenut leđima i promatrao je. Promatrao kako joj je ruka izronila iz rukava i prvi put vidio blijedu kožu njezina ramena kako se presijava pri svjetlosti vatre, mekana i glatka poput stepke.

Promatrao ju je dok je odrješivala vrpce pregače, jasno razabirući oblik njezinih rebara pod potkošuljom. Promatrao ju je kako svlači visoke vunene čarape, dubeći na jednoj nozi s godinama stjecanom vještinom, pažljivo ih podvrćući i otkrivajući vitka bijela bedra. Vjerojatno je glasno dahnuo, premda toga nije bio svjestan. Srce mu je vjerojatno nastavilo udarati, premda je bio siguran da je stalo. Osjećao je da u tom trenutku nije u stanju učiniti ništa drugo nego gledati je.

Pognula je glavu, puštajući da joj gladak slap kose padne preko lica, tako da nije mogao vidjeti izraz na njemu kad je sa sebe svukla i posljednje komade donjeg rublja. Stajala je naga pred njim, a on ju je, i neka mu Bog na tome oprosti, želio više od vlastitog života.

“Prelijepa si”, prošaptao je.

Ona podigne glavu i osmjehne mu se. Obrazi su joj se zarumenjeli, a oči joj bile tamnije nego ikad prije. Duboko u njoj gorjela je vatra od koje su joj se usne rastvorile te je disala kratkim, žustrim udasima. Znao je da bi joj usne, kad bi prislonio svoje na njezine, bile vrele.

“Volim te”, reče ona.

Nagost te izjave osupnula ga je više od obnaženosti njezina prelijepa tijela. Bila je potpuno ogoljena u svojoj jednostavnosti i iskazanom povjerenju. On se sagnuo, s poda podignuo ogrtač koji se sušio ispred ognjišta i prišao joj. Toliko blizu da je primijetio kako joj se koža među dojkama orosila znojem.

“Valentina, ako se iz ovih stopa ne omotaš ovime”, reče strogo, prebacujući joj ogrtač preko ramena i vezujući joj ga ispod brade, “obeščastit ću te ispred ognjišta.” Nije htio vidjeti izraz u njezinim očima. “A sad lijepo odjeni to prekrasno tijelo dok nam skoknem po piće.”

Izašao je iz prostorije. U kuhinji se nagnuo nad sudoper, pustio hladnu vodu da teče i poprskao se po licu i vratu. Natočio si je čašicu votke i iskapio je.

“Valentina”, promrsio je, “kako čovjek može toliko voljeti ženu? Što si mi to učinila?”

Ostavio joj je dovoljno vremena. Nakon pet minuta, kad mu se bilo primirilo i kad je mislio da se već odjenula, natočio si je još jednu čašicu, a njoj čašu limunade te se vratio u sobu. Odmah na vratima iz grla mu se oteo dug potmuli uzdah. Svjetlo je bilo ugašeno, a ona se ispružila na sagu od sobova krzna ispred ognjišta, dok joj je sjaj plamičaka plesao po koži, bojeći joj nago tijelo u zlatno. Dočekala ga je široka osmijeha.

“Čekaju li svi Vikinzi toliko prije nego što obeščaste svoje žene?”

Je li joj koža prije bila mrtva?

Zacijelo jest. Blijeda, beživotna, mlitava. Jer je na onom sagu od sobova krzna oživjela na način za koji Valentina nije znala da je moguć. Više nije prepoznavala taj čudesan pokrov na tijelu kao nešto svoje. Svaka pora, svaki najtanji sloj, svaki glatki, neistraženi dio nje postojao je u vlastitom zasebnom svijetu koji bi oživio čim bi ga dodirnule Jensove usne. Udubina u dnu grla, tanki sloj kože povrh svakog pojedinog rebra. Sada su prštali od života. Kad joj je poljubio donju stranu svake dojke, kružeći toplim i vlažnim jezikom nagore prema bradavici, učinilo joj se da joj se koža počinje preobražavati. Postajati nešto više od kože.

Prstima mu je gužvala košulju i polagala mu dlanove na prsa, na leđa, pipajući ispupčenja mišića. Istražujući njegovu građu, svaku tetivu i čvrst oblik kostiju, dlanovima upoznavajući oblik njegova tijela. Mogla je osjetiti vatru koja je u njemu buktjela. Ili je ta vrućina isijavala iz nje, iz krvi što joj je kolala od srca do vršaka prstiju?

Kad mu je jezikom okusila bakrenaste kovrče što su mu se protezale od kopče remena do grla, oglasio se zvukom koji nikad prije nije čula. Odzvonio je iz dubine njegovih pluća, postavši dio nje i bubnjajući joj u glavi.

Žurno je svukao odjeću sa sebe i odnio Valentinu u svoj krevet dok je njoj u ušima odzvanjao zvuk nalik na udar Thorova malja.

Valentina nije htjela otići, no Jens ju je nagovorio. Ni sama nije znala kako je uspjela natjerati tijelo da ustane i izađe iz kreveta koji je mirisao na njega, podignuvši glavu s njegova toplog jastuka. Koža joj je još uvijek ćutjela njegov dodir i tijelo drhtalo od užitka kad ju je popeo u kočiju i odvezao natrag do očeve kuće. Kad je lakaj otvorio vrata, bila je sigurna da će primijetiti promjenu na njoj ili namirisati mošusni miris Jensova tijela te je pohitala preko predvorja.

“Valentina!”

Zastala je, jednom nogom na najnižoj stubi, duboko svjesna koliko neuredno izgleda. Nadala se da će se uspjeti odšuljati do sobe a da je nitko ne vidi. “Molim, tata.”

Stajao je na pragu primaće sobe, zajapurena lica. Bio je odjeven za večernji izlazak i u ruci je vrtio čašu pjenušca kojom je zamahnuo prema njoj, poprskavši bijeli prsluk zlatnom tekućinom. “Valentina, kasno je.”

“Znam, tata.”

“Gdje si bila?”

“U bolnici, u Svetoj Izabeli.”

“Do sada?”

“Imali smo hitan slučaj. Nesreća u jednoj od tvornica.” Nije bila vična laganju.

S gnušanjem joj je promotrio odoru. “Pa si je, kako vidim, očistila pregačom?”

“Nisam, tata.”

Nije ga htjela izazivati, ovoga puta ne. Smiješak što joj nije silazio s usana nije bio namijenjen njemu, no on to nije znao, pa joj je prišao ljubazna izraza lica. Teturao je.

“Imam nešto za tebe.” Stao je prekapati po džepu i na koncu iz njega izvadio pismo, više puta presavijeno. “Od zapovjednika Černova.”

Došlo joj je da se okrene, potrči uza stube, baci se na krevet i istjera zapovjednika Černova iz svojih misli. Njih je ionako potpuno zaposjeo netko drugi. Prsti su joj visjeli niz bokove.

“Uzmi ga, djevojko.”

“Ne želim ga, tata.”

“Uzmi prokleto pismo.”

Lebdjelo je između njih, svijetlo i neumoljivo. Prsti joj se nisu pomaknuli.

“Pročitat ću ga sutra, tata, Večeras sam preumorna.”

“Želim da ga odmah pročitaš. Ovdje preda mnom.”

Nije ga pogledala iz straha da joj u očima ne vidi tragove žudnje za Jensom. Zurila mu je u crne lakirane cipele na čijoj su se sjajnoj površini odražavala oštra svjetla lustera. Pružila je ruku, a on joj je u nju gurnuo presavijeni papir. Pustila je da joj leži u dlanu.

“Molim te, pročitaj ga.”

Polako je otvorila pismo, a pred očima su joj zaplesale riječi ispisane debelim crnim slovima. Bila su zamućena, a ona se odbijala usredotočiti na njih i tako ih izoštriti.

“Onda?”

Odmahnula je glavom.

Oteo joj je pismo i stao čitati naglas. “Najdraža moja Valentino...”

“Nisam ja njegova najdraža.” Glas joj je zazvučao tiho i isprekidano. Otac to nije ni primijetio.

Najdraža moja Valentino, bio sam toliko slobodan da te danas dođem posjetiti, no nisi bila kod kuće. Nadam se da si dobro i da ti ne smetaju vojne postrojbe što obilaze grad uklanjajući ulične barikade i rastjerujući one koji se okupljaju stvarajući nemire. Ne brini se, draga Valentino, dao sam si u zadatak da te čuvam i štitim tijekom ovih nemirnih i opasnih vremena.

U Zimskoj palači uskoro će se održati Veliki carski bal i bila bi mi golema čast kad bi na njega pošla kao moja pratnja sljedeće srijede navečer.

Hvala ti na divnom i ugodnom društvu u Dononu.

Odano tvoj, Stepan Černov.

Otac joj je kimnuo, a obrazi su mu se zarumenjeli od sreće. Prsa su mu se nadula — vidjela je da je zadovoljan njome. “Dobro si postupila, Valentina.”

“Tata, znam da svaki otac želi da mu se kći dobro uda.”

Podignuo je čašu prema njoj. “Pravo zboriš.”

“Zato i razumijem da želiš najboljeg za mene.”

“Pametno moje.”

Prišao joj je i prebacio joj ruku preko ramena, a njoj pred očima iskrsne slika njezina popisa. Pomislila je kako bi lako bilo nagnati oca da joj konačno oprosti.

“Ali, tata, molim te, nemoj me tjerati na...”

On se nasmijao i poškakljao je po obrazu vrhom pisma. “Tiho, dijete, tiho.” Primaknuo joj se i poljubio je u obraz.

“Tata.” Odmaknula se i čvrsto se omotala ogrtačem, odjeljujući se od njega. “Molim te, obavijesti zapovjednika Černova da mi je žao, ali...”

“Filipe, namjeravaš li se ikad vratiti?”

Bio je to ženski glas, visok i blago pripit. Dopirao je iz primaće sobe, a popratio ga je tih, zamaman smijeh i zveckanje boce o čašu. To nije bila njezina majka. No otac nije pokazao ni trunku stida, a tamne su mu oči blistale od radosti dok je promatrao svoju stariju kćer. Toplim, očinskim dodirom potapšao ju je po dlanu kojim je grčevito stezala rub ogrtača.

“Ne budi toliko zaprepaštena, Valentina. Tako brakovi funkcioniraju. Kad ti i Stepan Černov budete vjenčani, brzo ćeš se priviknuti na to, kao i tvoja majka. Ne, nemoj...”

No ona je već otišla. Uza stubište preskačući dvije stube odjednom, ostavivši ga s tim pismom i tom ženom.

Prljavu je odjeću kao i tisuću puta dotad bacila na pod da je služavka podigne. No kad je ovaj put pogledala prema prljavoj odori koja je ležala nalik na mrtvaca na sagu i zamislila kako joj čista i izglačana visi u ormaru, namrštila se. Sagnula se, podignula prljavu odjeću, složila je na hrpu i uredno odložila na stolac kako bi je Olga našla kad uđe u sobu. Sitnice. One su činile razliku. Sad ih je počela primjećivati.

Tek kad se sklupčala na krevetu obgrlivši koljena, pustila je misli da slobodno otplove. Kapci su joj se sklopili i istog se trena našla na nekom drugom jastuku, u nekom drugom krevetu, u drugačijem životu. Tijelo joj je čeznulo za Jensom, parala ga je oštra snažna bol koja joj je izmamila dug bolni jauk iz grla. Žudnja za njim strujala joj je žilama te joj bedra nisu bila u stanju mirovati. Na njima je još osjećala otisak njegova tijela, a njegova vatra još je uvijek gorjela u njoj, pomamna i lakoma.

Nije imala pojma da će to tako biti. Žudnja. Sjećanje na svaki njegov dodir. Nježan poljubac njegovih usana na njezinim grudima, ruke što je miluju i mame sve dok joj tijelo nije prestalo biti njezino i postalo njegovo. Želja da mu ugodi, da ga okusi, da ga posjeduje. Tijelo i duša bili su joj toliko obuzeti njime da joj se ležeći samoj u krevetu činilo kao da je samo polovica osobe, kao da ima samo pola života.

“Jense”, prošaptala je u tamu, “nikad neću biti u stanju odreći te se.”

Čak ni za Katju.

23

Snijeg je padao u bijelim kovitlacima, bibajući se pri naglim zapusima snažnoga vjetra, da bi se potom povukao poput vojske što okuplja čete spremajući se za sljedeći napad. Bijeli pokrivač blistao je na krovovima i cestama, a grad što ga je prije mnogo godina Petar Veliki sagradio na prljavom močvarnom tlu izgledao je otmjeno i ljupko poput jednog od carevih labudova.

Arkin nije primjećivao njegovu ljepotu. Ono što mu je privlačilo pozornost bile su tamne policijske odore. Okupljali su se u skupinama od dvoje ili troje na uglovima ulica, očiju budnih kao u vukova. Nije ih još očekivao. Bili su brzi, što ga je iznenadilo, i napeti. Šegrti iz Raspovljeve tvornice krenuli su u štrajk, topćući ulicama, bučni i razulareni poput pasa puštenih s lanca, izvikujući krilatice kojima ih je naučio i mašući ručno izrađenim zastavama. “Želimo pravdu!”

“Ujedinjeni se borimo! Ujedinjeni pobjeđujemo!”

“Zahtijevamo poštene plaće!”

“Pobjeda radnicima!”

Ujedinjenim su glasovima neprestano izvikivali riječi koje su ih sve dirale u srce: “Dajte nam kruha! Hleba!”

Bili su mršavi kao kosturi, sama kost i koža pod kaputima koji ne bijahu dovoljno debeli da ih zaštite od ruske zime. Tako mladi, a tako pomireni sa sudbinom. To ga je razgnjevilo. Morao je uložiti svu svoju moć uvjeravanja kako bi im objasnio da užasne radne uvjete u svojoj ljevaonici mogu promijeniti ako se ujedine. Bezizražajna blijeda lica isprva su bespomoćno i beznadno zurila u njega. Osoba koja mu je pomogla rasplamsati vatru u njihovim gladnim trbusima bio je Karl, sin strojovođe koji je s njim preuzeo kutiju s ručnim granatama s vlaka. Bilo mu je tek šesnaest, a već je sve razumio.

“Drugovi, stvari se mogu promijeniti”, bio im je rekao Arkin. Stajao je na sanduku u zaleđenom dvorištu ljevaonice osjećajući kako im se uzbuđenje miješa sa snijegom što im ga je vjetar nosio u lica. “Vi ih možete promijeniti. Vi radnici ste oni koji imaju pravu moć — potrebna vam je samo hrabrost da tu moć upotrijebite.”

“Braćo”, viknuo je mladi Karl, “poslušajte našega druga. Naši se gospodari prema nama odnose gore nego prema štakorima. Jučer je Pašin ostao bez pola ruke; prošli je tjedan Grigorjev izgubio glavu. Tko će biti sljedeći?”

“Smjene su preduge”, ustvrdio je Arkin. “Događaju se pogreške.”

“Nema sigurnosti na radnome mjestu”, dometnuo je Karl.

“Nemate pravo na pritužbe.”

“Ne dobijate vodu. A ovdje je vruće kao u paklu.”

“A je li vaše gospodare briga?” Arkin je zamahnuo šakom.

“Ne”, vikom su uzvratili mladi glasovi.

“Pa naučimo ih onda da ih bude briga!” vikao je Karl.

Tada su počeli štrajkati. Ivan Sidorov stajao je na vratima ljevaonice gledajući ga s poštovanjem. Kad nije bio pijan i zavaljen preko stola, izgledao je sasvim drugačije, kao čovjek koji bi Arkinu mogao poslužiti. Sidorov je bio taj koji je okupio šegrte u dvorištu. Izmijenili su pogled, i to je bilo sve. To je bilo dovoljno.

Ostali su im se pridružili. Vijest se brzo širila. Dok su prolazili mimo tvornice cipela na Ulici Strečka, iz nje je nagrnula povorka mladića u kožnatim pregačama, zdušno se pridruživši rulji iz tvornice Raspov. Šegrti iz tvornice za izradu alata Tarasov povećali su im broj dobrano iznad tri stotine, marširajući s njima rame uz rame i izvikujući krilatice. Za njima je stupao Sergejev s rukom u udlazi.

“Svaka čast”, čestitao je Arkinu.

On mu kimne u znak pozdrava. “Kako ti je žena?”

“Zabrinuta oko toga kako će se današnji dan rasplesti.”

“Kaži joj da se naš kamen sve većom brzinom kotrlja nizbrdo. Ništa ga ne može zaustaviti.”

Sergejev stisne šaku u znak odobravanja, no koža mu je bila siva i izbrazdana, kao da mu se krv zgušnjava u žilama.

“Idi kući”, ponuka ga Arkin. “Ruka ti danas očito nije u dobrom stanju, prijatelju. Šegrti nas gotovo i ne trebaju jer već njuše pobjedu.”

“Ha! Ne vide bitke koje tek slijede.”

“Ovo je samo čarka, Sergejeve. Tek početak. Neka uživaju u danu slave.” Zabrinuto ga je promotrio. “Ti idi kući. Njeguj ženu.”

Na Arkinovo iznenađenje, Sergejev ga je potapšao po ramenu, čvrsto ga stisnuvši. “Sretno, udači, druže.” Odvojio se od povorke štrajkaša i otišao. Mjesto pokraj Arkina smjesta je zauzeo Karl, visok štrkljavi mladić na čijemu je licu blistao širok osmijeh.

Sjatili su se na sporedni kolosijek pruge na otvorenoj vjetrometini, na zapušteno mjesto gdje su se ranžirali vagoni. Čizmama su toptali po ledom okovanom tlu. Arkin ih je slušao osjećajući kako mu krv ključa. Bio je to zvuk nogu Rusije u protestnoj povorci. Čak se ni car sa svojega carskog prijestolja neće usuditi pobiti tu nevinu mladost. Osjetio je kako mu nada kao vruća tekućina preplavljuje utrobu pri pomisli na budućnost svoje zemlje.

“Arkine, ljudino, raspalio si im te mlade umove.”

Bio je to otac Morozov. Zgrabio je Arkina za ruku. Pahulje snijega nataložile su se na svećenikovu crnu šeširu nalik na aureolu, u oštroj suprotnosti s pohabanim mu kaputom.

“Ovo je moj mladi drug Karl iz Raspovljeve ljevaonice. Već se dokazao kao važan borac za našu stvar.”

Svećenik pruži ruku u znak dobrodošlice. Mladić je primi, pogne glavu nad prstima zaštićenima rukavicom i prisloni ih uz usne. “Oče”, promrmlja s poštovanjem.

Ta jednostavna gesta Arkina je strašno rasrdila, no nije to ničim pokazao. Zar ne shvaćaju? Upravo takva prirođena slijepa pokornost ono je što boljševici pokušavaju iskorijeniti. U budućnosti Rusije, gdje će svi biti jednaki, nema mjesta religiji, iskazivanju počasti i prigibanju koljena. Čak ni pred Bogom.

“Dolaze li?” Arkin će napeto.

Morozov se osmjehne. “Da.”

“Kada?”

“Upravo su na putu.”

“Odlično. Održali su obećanje.”

Karl pogleda jednoga pa drugoga. “Tko? Tko to dolazi?”

“Željezničari”, objasni mu Arkin. “Ovaj je ranžirni kolodvor pokrenuo štrajk u znak potpore šegrtima.”

“Počinje”, reče tiho Karl. “Zar ne?”

“Da.”

Mladić uspravi leđa i nadme koščata prsa. “Druže Arkine, druže oče, ponosan sam što sam dio ove velike...”

“Stigli su!” vikne glas iz mnoštva. “Željezničari su stigli!”

Razlegli su se uzbuđeni povici kad je falanga od oko stotinu ili više muškaraca u radnim odijelima i modrim kapama nagrnula na ranžirni kolosijek zamahujući šakama po zraku.

“Oče”, promrmlja Arkin ispod glasa, “zahvalite svojem Bogu u moje ime.”

Svećenik sklopi oči i osmjehne se, pomolivši se. Jedan od željezničara, kršan i krupan čovjek s istim takvim glasom, popeo se na zahrđalu prikolicu i održao govor kojim je okupio šegrte pobudivši u njima mahnito uzbuđenje. Čak ni ledeni zastor od snijega nije mogao ohladiti vatru što im je planula u žilama. Arkin je bio zadovoljan onime što su toga jutra postigli.

“Stižu konji”, doviknuo je jedan od šegrta na začelju.

Poslali su vojsku. Šegrti i željezničari nisu se brzo snašli, no Arkin se hitro uzverao na jedan od zapuštenih vagona. “Pripremite se. Stigle su čete.”

Ispod jakni i kaputa najednom osvanuše željezne šipke. Zvuk kopita približavao se, štropoćući po šljunku dok se snježna koprena nije razmaknula poput Crvenoga mora i otkrila odred konjanika u grimiznim odorama za kojima su se vijorili ogrtači. Zaustavili su se i razvukli se u dugu liniju, priječeći pristup i ne ostavljajući prostora za bijeg.

Izbila je panika. Prelazila je s mladića na mladića, oštri uzdasi i uznemireni povici, no poveli su se primjerom željezničara. Promatrali su problijedjelih lica i razrogačenih očiju dok je svaki od vojnika pružao sablju preda se, okrenuvši oštricu plošno prema nebu. Na njima je napadao snijeg kao da time umanjuje prijetnju.

“Smjesta se raziđite!”

Naredbu je izgovorio zapovjednik na čelu konjaničkog odreda. Sjedio je na veličanstvenom pastuhu koji je jedva čekao da krene u napad, stružući prednjim kopitom po zemlji i praveći brazde u izgaženu snijegu. Jahač je uperio pogled u željezničara koji je stajao na prikolici.

“Smjesta se raziđite!” ponovo je naredio.

Arkin se pokrenuo. Probio se između šegrta i izbio na čelo, sasvim blizu vojnicima.

“Dečki ne čine ništa loše.” Govorio je mirno.

Zapovjednik ga ošine pogledom te iz nekog razloga zastane i pogleda ponovo.

“Tko si ti?” upita.

“Drug ovih šegrta. Zapovjedniče”, reče oporo, “nemojte danas izazivati nevolje. Ne želimo krvoproliće.”

Jedan kraj zapovjednikovih usana izvije se, otkrivajući zadovoljan smiješak. “Ne želimo?”

“Ne. Ovi su momci...”

“Opasni.”

“Ne. Oni samo izražavaju svoje nezadovoljstvo i zahtijevaju da ih se sasluša.”

“Želimo pravdu”, ustvrdi Karl stojeći pokraj njega. Objema šakama stiskao je željeznu šipku.

“U tom slučaju, mladi izgredniče, pravdu ćete i dobiti.”

Bez ikakva upozorenja zapovjednik se nagne i hitro zamahne sabljom kroz zrak. Začuo se samo tih fijuk. Arkin je bio brz, ali ipak ne dovoljno. Povukao je svojega mladog prijatelja unatrag, tako da mu je zamah sablje koji je imao rasporiti dječakovo grlo dohvatio samo nos rasjekavši mu jednu stranu nosnice. Krv mu je šiknula niz bradu.

Željezničari nahrupiše naprijed, obasuvši konjanike gnjevnim riječima. Planula je svađa. Štrajkaši su počeli vitlati metalnim šipkama i alatima dovevši prosvjed do ruba nasilja. Arkin je šegrte uključio baš kako bi izbjegao takvu vrstu nasilja, no sad je odvlačio Karla dalje od prvih borbenih redova. Pregledao je mladićevo lice. Karl je prislonio ruku uz nos, dok mu se krv slijevala niz prste, a zlatnosmeđe oči plamtjele. Arkin je osjetio kako drhti, ali ne od straha nego od gnjeva.

“Stani iza željezničara”, naredi mu Arkin. “Pripremi šegrte da budu spremni uskočiti ako zatreba.”

Dečko odjuri. Padao je gust snijeg tvoreći debele bijele nanose, a glasovi su postajali sve glasniji. Napad husara zbio se munjevitom brzinom. Konji su jurnuli naprijed, a sablje sjekle lijevo i desno, nečujne i surove. Čuli su se reski krikovi, a krv je potekla po snijegu dok su se ljudi klizali pod kopitima. Metalne šipke sručile su se na čete, drobeći kosti i izvrćući stopala iz stremenja dok odore nisu nestale pod mnoštvom radničkih čizama. No sablje su nastavile vješto zamahivati, iznova, parajući odjeću s leđa i rasporivši obraze i grla. Napad, pregrupacija, napad. Čak je i snijeg u zraku postao crven dok su konji ponovo zauzimali položaje duž sporednog kolosijeka.

Arkin izvadi Sergejevljev mali pištolj iz kaputa. Šest je puta precizno naciljao, šest puta zabivši metak u grimizna prsa vojnika. Štrajkaši su žestoko uzvraćali napade. Konji su se rušili na koljena. Šljemovi padali na tlo. Arkin se bacio usred bitke, izbjegavajući oštrice, odbijajući udarce, a cijelo se vrijeme probijajući bliže onom visokom plavokosom zapovjedniku na pakleno crnom pastuhu.

Arkin je nabasao na Karlovo tijelo s krvavom mrljom na prsima. Mladićeve su oči bile razrogačene, zureći u snijeg što je padao, no staklaste i beživotne. Pahulje su mu se nataložile na trepavicama i rastapale se na toplim očnim jabučicama poput suza. Arkin je slomio vrat vojniku koji je stajao nad njim držeći u ruci sablju s koje je krv još uvijek kapala po snijegu, i pao na koljena pokraj dječaka. Sklopio mu je oči. Ništa na ovome svijetu nije sveto. Čak ni nevini. Dograbio je sablju i uz gnjevan urlik nasrnuo na grimizne odore.

Žene su najmarljivije radile. Valentina je brzo postala svjesna te činjenice. U Bolnici svete Izabele žene su najviše radile, a bile su najmanje plaćene, no i unatoč tomu nisu se bunile. Prema muškim bolničarima odnosile su se s pokornošću koju je Valentinina smatrala nezasluženom, a prema liječnicima kao prema utjelovljenim božanstvima.

Ona se usredotočila na svoje zadatke i malo govorila. Nije joj smetalo što većinu vremena provodi u prostoriji za nečisto, ribajući što god je bilo potrebno i sterilizirajući opremu. To je bio zanimljiv dio posla, medicinski pribor. Rukovala je njime s poštovanjem, nalazeći neočekivano zadovoljstvo u fino izrađenim čeličnim rubovima i neobičnim oblicima. Sviđalo joj se što svaki komad pribora služi određenoj svrsi, štipaljka, sonda, igla i mnogo drugih za koje je samo mogla nagađati što su. Svaki dan ona i njezine kolegice novakinje pohađale su sat vremena poduke, tijekom kojih bi naprezala mozak s jednakom usredotočenošću kao i kad bi savladavala novu klavirsku skladbu. Dok bi radila na odjelima, postavljala bi jasna pitanja i pozorno slušala odgovore.

“Znate dobro slušati”, rekla joj je jedna pacijentica.

Sveta Izabela bila je bolnica za siromašne. Utemeljena je prije više od stotinu godina na zahtjev Katarine Velike, no uvijek joj je nedostajalo kreveta i odjela. Kroz njezina vrata prolazio je beskrajan niz bolesnika i ljudi na samrti, no mnoge su morali odbiti primiti, premda za njih nije bilo nade da će liječničku pomoć pronaći negdje drugdje. No Valentina je učila kako neke stvari ne doživljavati osobno. Primjerice, onoga čovjeka kojega je toga jutra zatekla kako leži na stubištu poput krepane mačke. Imućni ljudi nisu odlazili u bolnice. To su bila mjesta kamo se odlazi umrijeti. Liječnici bi dolazili u kuće uglednih ljudi, ako treba i po nekoliko puta na dan, i liječili pacijente u vlastitim krevetima, gdje bi se čak izvodile i manje operacije. Bogati bi pacijent došao u bolnicu samo ako mu je trebao opsežan kirurški zahvat.

Valentina je uronila ruke duboko u pjenušavu vodu i počela ribati spekulum, no nedugo zatim podignula ih je i promotrila. Bile su crvene i nadražene, pune sitnih pukotina oko članaka. Osjetila je kako je preplavljuje stid. Bile su to ruke bolničarke, a ne pijanistice. Mrzila se što joj je do toga stalo.

Vrata iza njezinih leđa otvoriše se. “A, tu si. Trebaš nam.”

Valentina se okrene dok je sapunica kapala na pod. Bila je to mlada Darja Spačjeva, bolničarka koju je upoznala onoga dana kad je došla na razgovor, ona crne kose i pogana jezika. Širokoga osmijeha danas nije bilo.

“Znaš li”, upita je Valentina, “da imaš krvi po cijelome vratu?”

“Moraš doći”, odgovori djevojka. “Smjesta.”

Zrak je bio težak i zagušljiv. Ušavši na muški odjel učinilo joj se kao da joj je netko glavu omotao ustajalim pokrivačem. Soba je bila toliko zasićena krvlju, strahom i sirovim gnjevom da nije ostalo mnogo mjesta za išta drugo. Tijela su ležala posvuda: na krevetima, na madracima na podu, na golim daskama. Previše njih, zbilja previše.

“Što se zbilo?” upita Valentina.

“Husari.”

“Napad?”

“Pa, nisu se samo igrali svojim krasnim sjajnim sabljama.”

Valentina spazi glatke obraze bez bora. Mladići, ljudi čiji su snovi poderani na komadiće. Krv im je curila iz glava, otvorene rane zjapile na ramenima. Pješaci protiv konjanika.

“Čort!” opsuje Valentina.

Zapovjednik Černov održao je obećanje.

“Darja”, bilo joj je nabijalo u ušima, “odakle da počnem?”

“Bolničarko Ivanova, uzmite ovo. Hitro.”

Medsestra Gordanskaja gurnula je škare Valentini u ruku i smireno otišla do drugog dijela odjela gdje je Darja svim silama pokušavala spriječiti muškarca s povezom preko očiju da ne otpuže na pod. Valentina nježno položi dlan na pacijenta ispred sebe. Ležao je potrbuške.

“Zdravo, ja sam sanitarka Ivanova.”

Trudila se zvučati brižno i utješno. Škarama mu je rasjekla jaknu od poruba pa sve do ovratnika, te potom isto učinila s košuljom. Dvije duge usporedne posjekline protezale su mu se niz leđa nalik na crvene tramvajske tračnice. Isprala ih je antiseptičnim sredstvom, no čim je obrisala krv, nova mu je potekla niz blijedu kožu. Ranu je trebalo šivati. Dok je radila, cijelo je vrijeme razgovarala s njim. Nakrivio je glavu, iskosa je pogledavajući uplašenim očima.

“Liječnik samo što nije stigao”, pokušala ga je umiriti. “Nekoliko šavova i bit ćete dobro.” Ranu je prekrila povojem i snažno pritisnula kako bi zaustavila krvarenje. “Uskoro ćete se vratiti na posao.”

“Čekali su nas. Ovaj put čvrsto su nas naumili dokrajčiti.”

“Jeste li štrajkali?”

“Njet. Samo smo se okupili u dvorištu naše tvornice. Ja i ostali šegrti.”

“Vojnici su vas napali u dvorištu tvornice?”

“Ne.” Oči su mu se ustreptale, a iz usta mu je iscurilo malo bljuvotine. “Otišli smo do sporednog kolosijeka za ranžiranje vlakova kako bismo porazgovarali sa željezničarima. Njihov predradnik je...” Počeo je jecati bolnim životinjskim zvukovima.

“Tiho, ovdje ste na sigurnom.” Dotaknula mu je kosu koja je bila kruta i slijepljena od krvi. Pogladila ga je po obrazu. I po vratu.

“Bolničarko”, prošaptao je sklopljenih očiju, “ne mogu pomicati ruke.”

“Bistro! Brzo!” pozvao ju je liječnik u bijeloj kuti.

Trajalo je to cijeli dan, mladiće su samo dovozili na kolima i nosili na ramenima ili za nuždu sklepanim nosilima. Valentina je postala imuna na bolne jecaje i suze. Naučila je da je dobro prisloniti pacijentov dlan na vlastito grlo jer bi ih njezino snažno bilo iz nekog razloga umirivalo, pružajući im nadu. Naučila je da ih ne treba ušutkivati; puštala bi ih da govore, plaču ili viču, što god im je olakšavalo muke. U njihovo ime pisala je kratka pisamca njihovim voljenima, prinosila čaše vode njihovim natučenim usnama i odvrtjela toliko namotaja zavoja da joj se činilo da postaju produžeci njezine kože na tuđim rukama, nogama i glavama.

“Bistro!”

“Da, doktore?”

“Ovdje mi treba jedna doza morfija.”

“Da, doktore.”

Jedan je dječak, tamnoput poput Cigančića i ne mnogo stariji od Katje, ležao na leđima prekriživši tanke ručice na prsima. Koža mu je bila skliska od znoja. Osmjehnuo se Valentini dok su mu usne nastavile izgovarati molitve. Odmjerila je dvije kapi sredstva protiv bolova iz staklene bočice u čašu i pridržala mu glavu dok je otpijao tekućinu. Zjenice su mu bile sitne poput vršaka igle.

“Spasibo.” Izgovorio je to toliko tiho da ga je jedva čula. “Do svidanija. Zbogom.”

“Zgazili su ga”, promrmlja liječnik, “njihovi konji.”

“Je li svećenik u blizini?” hitro upita Valentina.

“Na drugom je odjelu.” Liječnik glasno izdahne od iscrpljenosti. “Njegove su usluge danas iznimno tražene.” Podignuo je glavu i prvi put pogledao mladu bolničarku pokraj sebe u oči.

“Valentina! Djevojko draga, nisam imao pojma da si to ti. Zbog odora sve izgledate kao...”

“Znam, doktore Fedorine. Mi bolničarke sve smo iste.”

“Teško da je tako.” Nadlanicom si je obrisao oči. “Ti i medsestra Gordanskaja jedva da pripadate istoj vrsti.”

Osmjehnula se, osjetivši takvo olakšanje što konačno može opustiti mišiće lica da ga je umalo zagrlila oko vrata, kao što bi katkad Ana znala učiniti kad bi je nečim obradovao.

“Trebali biste se odmoriti, doktore.”

On odmahne glavom. “Ovo baš i nije ona vrsta bolničarskog posla koju sam ti u glavi namijenio kad sam te preporučio bolnici.” Doktor Fedorin načas odvoji pogled od ranjenika na odjelu i promotri Valentinino lice. Pitala se što vidi na njemu. “Vatreno krštenje”, reče on tiho.

Dječak na krevetu podignuo je ruku u zrak, načinivši njome znak križa. “Krvavo krštenje”, ispravi se on, očiju uprtih u Valentinu.

“Pronaći ću ti svećenika”, reče ona, stisne dječaku ruku te iščezne.

No svećenika nije bilo ni na sljedećem odjelu. Prekršila je pravila i zadignula suknje, pohitavši niz jedan od hodnika u potrazi za čovjekom u crnom. Nije htjela dopustiti da dječak umre bez utjehe odrješenja. Moraš biti čvrsta, bio joj je rekao Jens, kako bi se nosila s krvlju i ranama.

Nečija ruka spusti joj se na rame, toliko teška da je osjetila kako su joj se kosti uleknule. Valentina odskoči, preplašena.

“Dijete, ne boj se.”

Prestala je trčati i promotrila čovjeka koji kao da se iz vedra neba stvorio na hodniku. Izgledao je poput neke vrste svećenika Bio je dojmljive, plećate građe, pomalo zastrašujući u običnoj crnoj halji. No nešto u njemu nagnalo ju je da se udalji. Oči su mu bile krupne i okrugle, zapanjujuće svijetle plave boje i usađene duboko u duplje. Nisu treptale, samo su zurile u nju. Činilo se kao da gore.

Nije mogla naći drugu riječ kojom bi to opisala. Bile su uprte u nju, progorijevajući put do zakutaka njezina uma dok je nije obuzela snažna želja da odvrati pogled, no nije mogla.

“Trebam svećenika”, reče brzo.

“Dijete...” Glas mu je bio dubok, a riječi odmjerene. Moćno su odzvonile na hladnome hodniku. “Dijete, cijelom čovječanstvu trebaju svećenici kako bi im pokazali put do Boga. Vidim da te nešto muči. Dopusti Mu da te očisti.”

Umalo se naglas nasmijala jer je taj neobični čovjek bio sve samo ne čist. Odvojila je pogled od njegova lica i premjestila ga na dugu raskuštranu bradu koja je bila prljava i slijepljena od krvi. Halja mu je bila puna mrlja, a ruke prekrivene debelim slojem prljavštine. Užasno je zaudarao. Jedino čisto na njemu bilo je draguljima optočeno raspelo što mu je blistalo na lančiću oko vrata.

“Možda biste najprije trebali zamoliti Boga da Vas očisti”, predloži ona. “No, molim Vas, dođite brzo. Trebamo Vas u...”

Posegnuo je prema njoj golemim prljavim rukama. Pritisnuo joj je dlanovima obraze i prostrijelio je svojim moćnim pogledom. “Ti si ta kojoj nešto treba, mališka. Ja ti mogu pružiti mir za kojim žudiš. U ime Gospodnje.”

Pognuo je glavu kao da će joj utisnuti Kristov poljubac u čelo, no u posljednjem se trenutku sagnuo i poljubio je u usta. Valentinu su preplavili šok i gnušanje kad joj je golemim ustima nalik na pećinu progutao usne. Ritnula se i snažno ga ošamarila po obrazu. Zvuk pljuske prigušila je njegova čupava brada, a ona je sve nedaće koje je toga dana doživjela usmjerila u gnjev.

“Vi niste Božji čovjek. Vi ste varalica, odvratan pohotni...”

On se nasmijao razdraganim potmulim smijehom kao da ga je obasula riječima hvale. Bila je u napasti da ga još jedanput ošamari, no gadilo joj se dotaknuti ga. Protrljala je usta dlanom, držeći se na sigurnoj udaljenosti od njega.

“Treba Vas jedan dječak na samrti”, reče mu.

“Ne treba me on. Ti si ta koja me treba.”

“Vi niste pravi svećenik, zar ne?”

“Ja sam samo siroti sveti čovjek, starec. Ponizno se nudim dušama koje trpe, dušama poput tvoje. Dušama koje ne znaju pronaći svoj put.”

“Moja je duša moja stvar”, reče ona. “Vi niste starec. Ovome dječaku treba pravi svećenik.” Svijetle je oči upro u njezine te je osjetila kako joj je jezik otežao u ustima, a misli joj počele lutati. Svjesnim se naporom prisilila okrenuti od tamne prilike i požuriti natrag niz hodnik. Svojski se potrudila otjerati lik toga prljavog čovjeka iz glave.

“Bolničarko”, zazvao ju je dubokim glasom. “Mališka, srest ćemo se mi opet, i tada ćeš mi ponuditi poljubac u zamjenu za svoju dušu.”

Valentina je pronašla svećenika, pravog svećenika. Nosio je ručno tkanu sutanu pohabanih rubova, štolu što mu je visjela oko vrata i crn šešir koji je vidio i boljih dana. Na prvi pogled pomislila je da je riječ o seoskom svećeniku koji je vjerojatno doputovao do bolnice iz jednog od obližnjih sela nakon što je čuo za pokolj, no kad se odazvao na njezin povik i podignuo glavu prekinuvši pjevušiti molitvu nad jednim ranjenikom, smjesta ga je prepoznala. Bio je to svećenik kojega je upoznala kad je nabasala na Arkina kako nosi vreće krumpira u crkvu. Zureći prema njemu pitala se kakve sve tajne svećenici čuju i koliko im ispovijedi odzvanja u glavama.

“Oče, trebam Vašu pomoć.”

“Što je, bolničarko?”

“Jedan mladić umire.”

Reagirao je na način koji ju je iznenadio jer je, premda naizgled miran dok je koračao uz nju do susjednog odjela, čizmama bijesne odgurivao pohabani rub halje.

“Oče, znate li što se dogodilo?”

“Šegrti rade u užasnim uvjetima.” Riječi su mu, za razliku od nogu, bile suzdržane. “Nakon što je jedan od njih izgubio ruku radeći na stroju, održali su sastanak, no policijski su doušnici posvuda.” Odmahnuo je glavom i podignuo Bibliju do razine očiju “Neka se Bog smiluje dušama tih vojnika jer ja ne mogu naći ni trunčicu milosti za njih u svojem srcu. Da se mene pita, sve bih ih prokleo da cijelu vječnost gore u paklu.” Mahnito je protresao Bibliju kao da će tako iznuditi odgovor iz njezinih crnih korica. “Ti šegrti obična su djeca.”

“No ja sam čula da su se udružili sa željezničarima.”

“Da.”

“Što znači da je sve bilo dobro organizirano.”

Dok je otvarala vrata, svećenik je zastao prisilivši je da se okrene.

“Tko ste Vi?” upita on.

“Obična bolničarka. Koja pokušava spasiti živote vašim šegrtima.”

Obična bolničarka. Jednostavne riječi. Činilo se da su ga umirile.

Oči su mu opet postale blage te je krenuo naprijed. “Ja sam, dakako, ojađen. Nitko ne bi trebao vidjeti ono što sam ja danas vidio kad su sablje počele sjeći.” Privio je Bibliju uz prsa kao da je štit.

Ona pruži ruku i dodirne križ otisnut na njezinim koricama. Bili ste ondje?”

“Da.”

“Kažite mi, oče Morozov, je li i Viktor Arkin bio ondje?”

Kosti lica mu se ovjese. “Tko ste vi?”

“Je li ozlijeđen?”

Odmahnuo je glavom gotovo neprimjetno.

“Kažite mu”, reče ona, “da skloni kutiju koju je sakrio u dnu garaže. Prije no što Ohrana dođe po njega.”

24

“Sanitarko Ivanova.”

Medsestra Gordanskaja zaustavi Valentinu na odlasku s odjela. Starija se bolničarka doimala umorno, a oči su joj izgledale ranjeno, kao da je taj dan bio odveć nemilosrdan.

“Sanitarko Ivanova, danas ste dobro radili. Imate potencijala da postanete primjerna bolničarka.” Crte lica su joj se smekšale. “Priznajem da ste me iznenadili.”

“Hvala, medsestro.”

“Sad pođite kući i isperite ovaj dan vrelom vodom i gutljajem votke, ako znate što Vam je činiti.”

“Da, medsestro.”

Primjerna bolničarka. Valentina nabaci ogrtač preko ramena. Primjerna bolničarka.

Vani na stubištu naletjela je na sestru Darju i smjesta je zapitala: “Poznaješ li svećenika koji je danas bio ovdje?”

“Oca Morozova? Da, on je često tu. Ne mogu podnijeti njegove propovjedne govorancije”, Darja ovjesi lice i skine kapicu s glave, “ali bolesnicima donosi hranu, a i utjehu. Oni ga vole.”

“Ne, ne mislim na njega. Onoga drugog. Onoga prljavog i odbojnog, s hipnotički plavim očima i vrlo skupim raspelom.”

“A, kvragu, taj gad. Nije te dirao, je li?”

“Nije”, slaže Valentina.

“Ne brini se, taj nije često ovdje. Samo kad se poželi podsjetiti kako je to biti siromašan.”

“Što želiš reći? Gdje inače provodi vrijeme?”

“Isuse Kriste, Valentina. Zar ne znaš tko je taj smrdljivi gad?”

“Tvrdio je da je starec, siromašan sveti čovjek.”

“Jest, moje govno. Da sam barem ja tako siromašna.”

“Pa tko je on?”

“Grigorij Rasputin. Takozvani čudotvorac koji provodi vrijeme kraj naše mirisne carice. Reci mi da mu nisi dopustila da te dohvati svojom prljavom šapom.”

“Čudotvorac?”

“Tako se sam naziva.”

“Jense, kakva je carica žena?”

“Zašto pitaš?”

“Čisto me zanima.”

“Carica Aleksandra? Drži se hladno, suzdržano, i ponaša kao bahata njemačka princeza, što i jest. Ali nisam baš siguran da je takva i ispod kože.”

On prijeđe rukom uz nježnu oblinu njezina golog boka pa joj se stane penjati prstima uz rebra. Sjedio je uspravno na krevetu, iza nje, jer ju je volio tako proždirati očima. Proždirati. Ta mu se riječ uvijek činila nesuvislom pokraj riječi oči, jer kako bi oči mogle proždirati? Ali sad je shvatio. Oči su mu bile gladne kad ona nije bila uz njega, izgladnjele do praznine za koju nije vjerovao da postoji. Nijedna mu žena to nije napravila, to da u glavi čuva njezine slike poput dragulja. Sad je nastojao saznati što je potaknulo ovo zanimanje za caricu.

“Vjerujem”, razloži on, “da je dijelom takva jer je sramežljiva. Carica možda jest aristokratkinja, ali nemušta je u kurtoaznim razgovorima pa stoga izbjegava društveni život na dvoru zbog čega joj zamjeraju. Ali nema sumnje da je vrlo odlučna karaktera.”

“Odlučna u kojem smislu?”

“Većinu vremena drži cara Nikolaja uza se, na osami u Aleksandrovoj palači u Carskom selu. On radi odande. Znam da su udaljeni samo dvadeset milja od Sankt Peterburga, ali to je dvadeset milja predaleko s obzirom na nerede koji vladaju u gradu. On ovdje ima dužnosti.”

Ona kimne kao da je o tome već promišljala. “Njihove četiri kćeri, mlade nadvojvotkinje, drže li se i one povučeno?”

“O da. Svi kažu da zajedno uživaju u obiteljskom životu, jašu konje, jedre i igraju igre. Vole tenis. I, naravno, skrbe se o dječaku. On je središte njihova svemira.”

“Da, dječak, carević Aleksej.”

On pogne glavu i utisne joj nježan poljubac u oba koljena. Ona zarije ruku u njegovu kosu i privuče mu lice bliže svojemu.

“U što zuriš?” reče namršteno.

“U tebe. Pokušavam proniknuti u to kako si sklopljena.”

“Zašto? Zar me misliš rastaviti?”

On je poljubi u usne. “Inženjeru bi to bio zanimljiv izazov.”

Valentina mu sjedne sučelice i ovije noge oko njegova struka. On podvuče ruke pod njezinu stražnjicu i privuče je bliže k sebi. Koža joj je blago mirisala na karbolni sapun.

“Pričaj mi o svećeniku, Rasputinu”, reče ona.

“Za ime Božje, Valentina, zašto te zanima taj pokvarenjak?”

“Reci mi.” Bila je ozbiljna. Čelo je naslonila na njegovu ključnu kost pa joj nije mogao vidjeti lice, ali na golim je prsima osjećao njezin dah, male plitke izdisaje. “Došao je u Svetu Izabelu”, dometne mu.

“Drži se podalje od njega. Već je napravio dovoljno zla.”

“Kakva zla?”

“Grigorij Rasputin produbljuje razdor između cara i njegovih ljudi.”

“Jense, ljubavi, nemoj se ljutiti. Ispričaj mi o njemu.” Jezikom mu dodirne komadić kože.

“On tvrdi da je Božji sveti čovjek, poslan od Krista da vodi narod Rusije, a poglavito da vodi caricu. A preko nje i samog cara.” Ova ga je tema bacala u očaj. “Car Nikolaj je budala. Svećenik je umiješao prste u politiku i okreće Njegovo Carsko Veličanstvo protiv izabranih mu savjetnika i...” Zastane.

“I što?”

Jens slegne ramenima. “Ma zaboravi ga. Nemojmo više o sanktpeterburškim problemima. Borbene će se linije ionako ubrzo formirati.”

“Ti si baš siguran da će do toga doći?”

On je svali na jastuke. “Nitko od nas ne može biti siguran, stoga...”

“Nemoj mi povlađivati, Jense. Nisam dijete.”

Sledio ga je način na koji je to rekla. Oči su joj se danas nagledale previše toga u onoj prokletoj bolnici. Gdje je nestala ona djevojka koja je s njim gledala zvijezde u šumi, u hladnoj zimskoj noći? Pomilovao je glatku kosinu njezina ramena te sjeo oslonivši se o jastuke, posegnuo do noćnog ormarića i pripalio si cigaretu.

“Valentina, ljubavi, carski je dvor pokvareni lonac u kojemu se svašta kuha. Raskalašen i izopačen.” Glas mu je bio ravnodušan. “Grigorij Rasputin je propali svećenik, ali upala mu je sjekira u med. Carica Aleksandra ima malo prijatelja, osim blagonaklone Ane Virubove, a i ona je u njegovoj moći. Neki kažu da taj čovjek ima iscjeliteljski dar kojim pomaže caričinu sinu. Neki pak da je hipnotizira. Da možda čak postoji i nekakva seksualna veza između njih dvoje.”

Valentina trepne. “Zar bi itko poželio otići u krevet s tako odvratnim čovjekom?”

“O, iznenadila bi se. Žene na dvoru jedna drugoj kopaju oči kako bi mu udovoljile.”

“Ali on smrdi.”

Jens se resko nasmije. “Seljak koji zaudara, odrpani mužik koji se ne pere i ne presvlači. Nema druge nego Božji čovjek!”

“Jense”, Valentina mu otme cigaretu koju je držao među prstima i povuče oštar dim, “misliš li da Rasputin doista ima iscjeliteljske moći?”

On joj uzme cigaretu i ugasi je. “Ne. I da ti nije palo na pamet voditi Katju k njemu.”

“Nisam ni mislila.”

Ali laž je ostala visjeti u zraku, prozirna kao i dim.

Varenka nije bila mrtva. To je bilo dobro. Ulica nije bila u nimalo boljem stanju i ulazna su vrata još uvijek bila rascijepljena, a smrad u neosvijetljenom hodniku prodorniji nego ikad. Ali Varenka nije bila mrtva.

“Donijela sam još hrane”, reče Valentina i spusti torbu na stol. Iza nje utisne novčanik. Nijedna ga ne spomene.

“Vidim”, nasmiješi se Varenka. Nije to bilo ništa nalik na pravi osmijeh, tek pomicanje mišića lica, ali poslužilo je u to ime.

“Da nam skuham čaj?” predloži Valentina.

Žena s ožiljkom na tjemenu bila je zgurena na podu, zamotana u trošnu deku, glava joj je bila otkrivena, a koža se doimala pomalo zelenkasto. Žižak vatre svjetlomrcao je u peći i ona se zgrbila pred njom, usta lagano otvorenih kao da će proždrijeti žuti plamičak.

Valentina iz torbe zagrabi naramak triješća. “Evo.”

Varenka hitro izvuče tri iverka i pažljivo ih spusti kroz nadsvođeni otvor na plamen. Kad su zapucketali, njezino tanko lišce uzvratilo im je osmijehom, kao da su prijatelji, a za to je vrijeme Valentina zagrijala čajnik i pripremila čaj. Fini kolači iz majčine kuhinje u ovom su okružju izgledali smiješno, ali činilo se da žena to ne primjećuje. Pridružila se Valentini za stolom i pojela tri komada prije nego što je progovorila.

“Zašto si došla?”

“Da se uvjerim da si još tu.”

S dna ženina grla zagrgolji čudan zvuk. Valentini je trebao trenutak da shvati da se smije.

“Zar misliš da bih mogla biti igdje drugdje?” upita Varenka.

“Radiš li?” priupita Valentina.

“Radila sam.” Žena odmahne glavom. “U predionici. Ali otpustili su me kad sam uzela slobodan dan jer mi je sin bio bolestan.” Pogled joj je bio tvrd. Bez suza.

“Znam krojačicu koja traži čistačicu. Mogla bih razgovarati s njom. Ako želiš to mjesto.”

“Naravno da ga želim.”

U sobi zavlada muk. Obje su nešto očekivale jedna od druge. Valentina prozbori prva.

“Onda ću je pitati. Ali morat ćeš čistiti.”

Varenka pogleda u svoje prljave ruke. “Crpka na ulici opet je smrznuta. Za čaj rastopim snijeg.”

Valentini se preokrene želudac pri pogledu na svoju dopola ispijenu šalicu. “Psi pišaju po snijegu.”

Varenka se još jedanput oglasi hroptavim smijehom i pogleda svoju novu prijateljicu. “Što želiš? Nisi tu samo kako bi me hranila.”

Valentina iz torbe izvadi lončić ukuhanih marelica i crni kruh. Da Jens zna da je došla ovamo sama, naljutio bi se. “Želim da me upozoriš.”

“Upozorim na što?”

“Na to kad stiže opasnost.”

“Koja opasnost?”

“Ova vaša revolucija.”

I kao da je izrekla čarobnu riječ, nestade mrtvila i Varenkine oči, usne, njezina ugasla koža, sve se promijeni. Valentina ostade zaprepaštena da jedna riječ može imati takvu moć.

“Ovo je moja adresa.” Gurne komad papira preko stola.

Varenka ga i ne pogleda. “Ne znam čitati. A ionako se ne bih približavala kućerini u kakvoj ti zacijelo živiš. Čak bi i tvoje sluge pljunule na mene. Smisli nešto drugo.”

“Vidjela sam oglasnu ploču kraj autobusne stanice na Trgu svetog Izaka. Možeš na nju zakvačiti komadić šala kao upozorenje.”

“Crvenog šala?”

“Ako želiš.”

Žena kimne. Valentini se učini čudnim da je ožiljak od sablje jedino što se sjaji u toj vlažnoj sobi i zapita se boli li je.

“Što god ljudi govorili”, promrmlja Varenka, “neće nastupiti uskoro, ta njihova revolucija.”

“Jednom sam vidjela vojsku crvenih mrava koja je u rojevima napadala voluharicu i ubila je”, doda Valentina. “Možda tvoji mravi još nisu spremni biti vojska.”

“Reci mi, čime se baviš da ti prsti izgledaju tako jaki?”

“Sviram glasovir.”

Varenka stane opipavati Valentinine prste kao da će iz njih izmamiti glazbu. “Nikad nisam čula kako netko svira glasovir.”

Zbog njezinih riječi Valentini je došlo da zaplače.

Dogodilo se slučajno. Jens nije namjeravao spominjati Katju. Tako se zbilo jer je večer proveo igrajući poker u kući svojega prijatelja. Doktor Nikolaj Fedorin bio je ondje i, dok je gubio na kartama, ispričao mu je o novoj terapiji za ozljede kralježnice koja se isprobavala u toplicama u Karlovym Varyma. Čuo je dobra izvješća. Fedorinu su na pameti bili šegrti čija su krhka mlada leđa pretrpjela nalet oštrica sablji, ali Jens je odmah pomislio na Katju. Kad je sljedećeg jutra izašao jahati i ugledao Valentinina divljeg Kozaka kako poskakuje kroz vodenastu izmaglicu na leđima nemirne kobile, bilo je očekivano da će dobaciti primjedbu na njezin račun.

“Elegantno stvorenje, Popkove, nema sumnje. Ali ne bih rekao da je baš u tvom stilu.”

Kozak zanjiše glavom, poput konja. “Životinja nije za mene”, progunđa.

“A! Iznenađenje za gospođicu Valentinu možda?”

“Njet.”

Jens podbode svojega konja da produlji korak, ali mladoj kobili boje pšenice svidio se Junak pa je ubrzala i ona želeći grabiti usporedno s njim. Kozak olabavi uzde dopuštajući joj da zamahne grivom i propne se na stražnje noge dražesno poput balerine.

Jens nije mogao ne nasmijati se. Čak se i Kozak popustljivo nacerio te su nastavili jahati bok uz bok kroz vlažne ulice. Jens se na Junaku postavio između kobile i prometa kako bi je na taj način umirio na raskrižjima gdje bi je spopao nemir. Magla je omotala tanke sive ruke oko njih prateći ih cijelim putem, sve do kuće Ivanovih.

Popkov je timario Junaka i s velikim je konjem dobro postupao. Jensu se svidio čovjek koji je vršcima prstiju mogao osjetiti kako je životinja raspoložena i po kojem je pregibu valja počešati pa da konj zadovoljno zanjišti kroz raširene nozdrve.

“Neću dugo”, dobaci Kozaku.

Muškarac progunđa.

Jens na slavini u dvorištu napuni vjedro vode i stavi ga pred Junaka koji u njega sa zadovoljstvom uroni svoju veliku crnu gubicu. Jens na trenutak ostane stajati promatrajući konja.

“Popkove”, reče, “ti imaš povlašten položaj u ovom kućanstvu.” Podrugljiva osmijeha odmjeri krupnog čovjeka. “Budući da si tupoglavi Kozak, ne vidim razloga zašto ti je dopušten pristup kući, kao i mladim gospođicama Ivanov.” Jens prijeđe rukom niz Junakov mišićav vrat. “Pretpostavljam da je tako zbog tvojega urođenog šarma.”

Kozakova usta razvukoše se u širok osmijeh, otkrivajući velike bijele zube. “Idi kvragu.”

“Nikad nisam vidjela Valentinu tako sretnu.”

Jens se osmjehne Katji pridržavajući malu šalicu čaja na koljenu. “To je zbog posla u bolnici. Dobila je osjećaj svrhovitosti.”

“To i mama kaže.”

“Tvoja je majka vjerojatno u pravu.”

“Mama je ne poznaje tako dobro kao ja.”

“A što je to”, upita on oprezno, “što ti znaš, a tvoja majka ne zna?”

“Jense, nogama se možda ne mogu služiti, ali očima mogu.”

“I što to vidiš?”

Ona se nasmije. “Vidim kako joj koža blista kad bi trebala biti siva i umorna zbog dugih sati provedenih u bolnici i kako joj korak oteža kad je prisiljena provesti dan kod kuće. Vidim kako joj se usnice krišom razvlače u osmijeh kad misli da je nitko ne gleda i kako hvata dah. Usred rečenice odjednom ne može govoriti.” Katjin glas postane čeznutljiv. “Mislim da se to dogodi kad se upravo tada nečega sjeti.”

“Čega?”

“Trenutka. Koji je obuzme.”

“Katja, koja si ti pronicljiva djevojčica.”

“Ona mi je sestra. Volim je.”

Zadržali su pogled jedno na drugome. “I ja je volim”, doda on nježno.

Ona kimne zatresavši plavim uvojcima. “Znam.”

“Kako znaš?”

“Jer poznajem Valentinu. Ona voli i voljena je.”

“Svim ću se srcem brinuti o njoj, Katja.”

Ona mu se nasmiješi. “Vjerujem ti, Jense. Ali budi oprezan. Ako tata dozna da si joj ti miliji od kapetana Černova, zabranit će ti da uđeš u ovu kuću.”

“Hvala ti na upozorenju.”

Katji nije bilo lako tek tako mu prepustiti sestru.

Jens je začuo buku iz konjušnice prije nego što je stigao do nje. Pohitao je pobojavši se za Junaka. Krici i udarci odzvanjali su od drvenih zidova, a ondje je zatekao petoricu ljudi kako mlate Popkova na mrtvo ime. Grdosija je teturao i zamahivao poput pijanog medvjeda, a krv mu je liptala iz rasjekline iznad oka. Drugi su konjušari pobjegli i to je značilo samo jedno: bilo im je jasno tko su ti ljudi u crnim kaputima i ulaštenim čizmama, i znali su da se trebaju skloniti. Ali petorica na jednoga; Jensu se to učini kao nepoštena borba.

Dohvati jednog od napadača za rame, okrene ga i za pozdrav dobije udarac u trbuh. Progunđa. Prije nego što je stigla doletjeti još jedna šaka, on se zaleti glavom u prsa drugog napadača i ovaj izgubi ravnotežu. Jens brzo trzne vratom prema gore i glavom ovome smrska čeljust. Vrisak propara vlažan zrak, a konji počeše njištati i mahnito udarati kopitima. Psovke i šipke šibale su Popkova po ramenima sve dok nije pao na tlo, no pritom je sa sobom povukao još dvojicu. Čizme su udarale, a prsa zviždala od napora.

“Tako vam svega!” poviče Jens. “Odmah prestanite. Ubit ćete ga. Što se ovdje događa?”

Jedan od napadača napola okrene glavu. Lice oštrih crta s ljubičastom mrljom zurilo je u njega očima koje su bile tek neprobojne crne zjenice, duboki nezasitni ponori užitka.

“Gubi se. Osim ako i ti ne želiš malo.”

Netko sa strane zamahne željeznom šipkom priprijetivši da će Jensu smrskati lubanju. On nije imao pojma zašto je tučnjava izbila, ali sada više nije ni mario. Sagne se i s vješalice na zidu dohvati korbač te ga razmota. Bič je završavao metalnim bodljama.

Prvi udarac biča rasjekao je nečija leđa, a drugi je otkidao komad mesa s nezaštićenog vrata. Krv stane šikljati po slami. Dvojica koja su još uvijek stajala na nogama ostaviše Kozaka i krenuše na Jensa, no on vještim trzajem zgloba ošine bičem po zraku. Oni uzmaknuše. Prekasno su shvatili da iza njih stoji ozlijeđeni Kozak. Ukradena šipka u njegovoj ruci prvo se sručila na jednu, a potom i na drugu glavu, te oni padoše poput kamenja.

“Jeb’o ih sve!” prodere se Popkov.

“Jeb’o tebe!” prosopće Jens. “Što si, dovraga, napravio da si izazvao ovu tuču?”

Gledali su se, obuzdavajući se da ne prasnu u smijeh. Neočekivana braća po krvi.

“Kvragu”, doda Jens, “u što si me uvalio?”

Iza njih se začuje miran glas. “Spusti taj bič. A ti, glupane, ostavi šipku.” Nije to bila prijetnja. Tek mirno izrečena obavijest. “Ili ću ti prosvirati mozak.”

25

Strah se pojavljuje prerušen u mnoga obličja. Jensa je stigao u obliku pera, pera u ruci njegova ispitivača. Kad je istražitelj bio smiren, pero mu je ležalo uspavano i nepokretno između prstiju, ali kad bi se uzrujao, poprimilo bi brz tik-tik-tik tempo. Jensovo srce odjekivalo je u njegovu ritmu.

“Pitajte ministra Ivanova”, reče Jens po dvadeseti put. “Kuća je njegova, ne moja. Ja sam samo došao po svojeg konja. To je sve.”

“Zašto je konj uopće bio ondje?”

“Rekao sam Vam. Bio sam u posjetu ministrovoj kćeri.”

“Ili Vam je taj izgovor poslužio samo kako biste se dočepali konjušnice?”

“Ne.”

“Kako biste uzeli kutiju s ručnim granatama koju ste ondje skrili?”

“Ne.”

“Kad ste skrili granate u konjušnicu?”

“Nisam.”

“Tko Vas je poslao da ih uzmete?”

“Nitko. Ne znam ništa o njima.”

“Napali ste moje agente bičem.”

“Ubili bi Kozaka.”

“Znači, priznajete da je Lav Popkov Vaš sudionik u protudržavnoj zavjeri.”

“Ne. Čovjeka jedva poznajem. On je ondje sluga, to je sve što znam o njemu.”

“Lažete.”

“Ne.”

Vrtjeli su se u krugovima. Tik-tik-tik. Jens je sjedio kao da mu je sasvim svejedno, iznova i iznova odgovarajući na ista pitanja. Ipak, sve se zbivalo na vrlo uljudan način. Tim čudnije. Nije bilo prazne sobe za ispitivanje, oštrih svjetala, lisičina koje ozljeđuju kožu. U prostoriji se nalazio naslonjač s podstavljenim naslonima, a čak su mu ponudili i cigaretu. Koju je odbio.

Sjedili su u običnom uredu sa smeđim omotnicama i bujnom biljkom u loncu na polici. Na podu se nalazio lijep, novi tepih. Bez krvavih mrlja, opazi Jens. Njegov ispitivač bio je malen, proćelav čovjek strpljiva lica. Imao je velike uši koje je u trenucima nesigurnosti dodirivao prstima. Svaki put kad bi Jens rekao: “Razgovarajte s ministrom Ivanovim, on je odani podanik Njegova Carskog Veličanstva”, prsti bi potražili uho. Čovjek je nastupao oprezno, znajući da pleše po tankom ledu.

Prokleti Kozak bio je budala. Od Ohraninih se očiju nigdje nije moglo pobjeći, nigdje nije bilo sigurno. Ako je Popkov mislio da je konjušnica ministra vlade dobro mjesto za skrivanje protudržavnog oružja, onda nije imao pojma kako radi tajna policija. Svejedno, bilo mu je teško povjerovati da je Popkov boljševik. Prokletstvo, stresao se pri samoj pomisli da se Valentina mogla naći u blizini kutije tako ubojitog sadržaja.

“Gdje je Lav Popkov?” naglo upita Jens.

“Revolucionar je odveden na ispitivanje.”

Jensu se smrzne krv u žilama. Ispitivanje.

“Ne vjerujem da je Popkov revolucionar. Bilo tko mogao je onamo staviti granate kako bi ugrozio ministra.”

“Uključujući i Vas.”

“Ne, mene ne.”

“To u što Vi vjerujete nevažno je.”

Čovjek je imao gladne oči. Htio je iskesiti zube i proždrijeti Jensa, ali nešto ga je u tome sprečavalo. Jens shvati da je razlog tomu titula napisana pokraj njegova imena, na prednjoj strani korica dosjea na stolu. Jens Friis, inženjer Njegova Carskog Veličanstva.

Inženjer Njegova Carskog Veličanstva.

Poslužit će mu će to, ta titula. Zašto ne? Srce mu je bubnjalo u ušima. Znao je da postoji sto razloga zašto ne, sto podrumskih tamnica za ispitivanje ni blizu ugodnih kao ova prostorija. Tamnica s lancima pričvršćenima za stolce i osušenom krvlju na popločenom podu. Jens se ljubazno obrati ispitivaču.

“Gdje je Lav Popkov?” ponovo upita. “Želim ga vidjeti.”

Bilo je očito da je taj zahtjev ozlojedio ispitivača koji se trudio to ne pokazati. Nakon duge šutnje tijekom koje je pero kuckalo tamo i ovamo, on ustane, priđe vratima i otvori ih takvom silinom da su se odbila od zida.

“Dođite.”

Smrad. Znoj. Krv.

Jens se posljednjim naporima obuzdavao da ne pobjesni. To ga je spriječilo da udari šakom u metalna vrata, branilo mu da svojeg pratitelja ne dograbi za vrat i nagura kroz uzak prozorčić s poklopcem. Stao je ispred ćelije i zazvao Popkova.

Unutra je uspio razaznati široka leđa i krv što je curila iz svježih rana. Jens stane bliže i kroz četvrtasti prozorčić na vratima ugleda Kozaka kojemu su zapešća bila privezana lancima za zid. Bio je posve gol, ali još uvijek na nogama, lica pritisnuta uz prljave pločice. Krupni mišići na stražnjici bili su mu crni od masnica, a s genitalija su mu visjele elektrode prispojene na bateriju. Izmet mu se slijevao niz stražnji dio nogu.

Smrad. Znoj. Krv.

Buka grada bila je nečujna. Bila je kasna večer kad je Jens stigao pred velebnu kuću Ivanovih. Dijelom je očekivao da će je zateći zatvorenu i zaključanu, sa stražom pred vratima, zatamnjenih i beživotnih prozora. Ali nije bilo tako. Svjetla su gorjela. To je bio dobar znak. Lakaj ga je, skrećući pogled, odmah uveo. Imao je sitne, nervozne oči. Što god da se ovdje zbivalo između ministra Ivanova i policije nakon što su odveli njega i Popkova, ostavilo je traga.

A tragova je bilo i na Jensu. Desno mu je rame pulsiralo od bola jer se jedan gad pri uhićenju odveć zanio s kundakom puške. Sluga ga je uveo u plavi salon, u kojem je prvi put sjedio s Valentinom, no večeras je nije očekivao vidjeti jer je bio siguran da će je otac izuzeti. Njezino ime moralo je ostati neokaljano skandalom u konjušnici.

“Jens Friis”, najavi sluga.

Jens uđe u jarko osvijetljen salon i načas zastane kako bi se priviknuo na prizor. Na njegovo iznenađenje, svi su bili tu. Filip Ivanov izgledao je službeno u tamnozelenom žaketu, leđima okrenut vatri. Čupave obrve bile su mu nadvijene nad umornim očima dok je jednom nogom tapkao o mramorni kamin. Elizaveta Ivanova sjedila je na otomanu, nepomično poput lutke. Ruke su joj bile sklopljene u krilu, a čaša vode kraj nje.

Ali Jens jedva da je primijetio ikoga od nazočnih jer su mu oči bile ispunjene Valentinom. Sjedila je na fotelji pokraj sestre. Obje su bile u krem haljinama, ali kontrast između njih nije mogao biti izraženiji. Katjino lice bilo je uplakano, no Jensu se smjesta nasmiješila. Činilo se da joj je laknulo što je došao, no Valentina mu nije pružila takvu dobrodošlicu. Smeđe su joj oči bile gotovo crne od gnjeva, a iz upućenog mu pogleda mogao je pročitati da ne bjesni na oca, nego na njega. Kosa joj je bila svezana straga, ostavljajući lice otkriveno i golo, i ovoga ga puta nije tako duboko prožela njegova ljepota, nego njegova snaga - bila je to profinjena čelična mreža pod kožom. Naslutio ju je on i prije, ali nikad dotad nije ju vidio tako jasno. Želio je sjesti i objasniti joj zašto se potukao s Ohraninim agentima, no umjesto toga okrenuo se prema njezinu ocu.

“Ministre Ivanov, drago mi je što ste svi na sigurnom.”

“Friise, kojeg si vraga radio u mojoj konjušnici? Zamahivao bičem na policiju? Čudi me da su te pustili nakon takvog ispada.”

“Policija je pogriješila”, nepokolebljivo izjavi Jens. Nije pogledao Valentinu. “Ubili bi jednog od Vaših sluga. Zar Vam nije stalo?”

“Proklet da si, stalo mi je do toga što je u konjušnici bila kutija s granatama koja nas je sve mogla odnijeti u zrak.” Ivanov stane koračati gore-dolje ispred kamina, napregnutih ramena i stisnutih šaka.

Jens ostane stajati na mjestu, pokraj vrata. Nisu ga pozvali da sjedne, srećom, jer je jedino slobodno mjesto bilo ono pokraj Valentine.

“Nije Lav jedini koji je mogao izgubiti život”, hladno prozbori Valentina. “Doveo si se u užasnu opasnost.”

“Nisam ga mogao ostaviti ondje da ga mlate dok ne umre na slami.”

“Znam.” Valentina odmahne glavom kao da se želi otresti nečega. “Gdje je Lav sada?”

Jens odgovor uputi njezinu ocu. “U smrdljivoj zatvorskoj ćeliji. Zato sam i došao. Još mu večeras treba Vaša pomoć ili ga, kunem Vam se, sutra ujutro neće biti među živima.”

Katja jaukne. “Tata! Moraš mu pomoći.”

Filip Ivanov na kćeri ne obrati pozornost, još je uvijek bio usmjeren na Jensa. “Zašto su tebe pustili?”

“Jer nisam imao nikakve veze s granatama. I zato što”, zastane pitajući se koliko daleko s Ivanovim može ići, “imam prijatelje na dvoru. I Vi i ja znamo, ministre, da ovaj grad funkcionira po načelu poznanstava i usluga koje vam netko duguje.”

Ivanov trepne, razmatrajući što to točno znači. Izvadi cigaru iz srebrne tabakere na okviru kamina kako bi si dao vremena, ali njima ne ponudi Jensa.

“Onda, znaju li tko je podmetnuo granate?” upita Jens.

“Viktor Arkin”, odgovori mu Valentina. “Naš vozač.”

“Je li priznao?”

“Ne”, zareži Ivanov. “Moja je kći prošli tjedan vidjela kutiju u stražnjem dijelu garaže. Naravno, nije znala što je u njoj. Morao ju je premjestiti u slučaju da Ohranini ljudi dođu njuškati. Naredit ću da ga strijeljaju ako ikad nađu tog izdajnika.”

“Zar je nestao?”

Ministar snažno povuče dim cigare. “Pobjegao je. Vražji revolucionar. U mojoj kući. Proklet bio, nadam se da pluta negdje u Nevi i da su mu rakovi izjeli oči.”

“Bio je dobar vozač. Meni je bio drag.”

Svi pogledaše Elizavetu Ivanovu s njezinom čašom vode u ruci. To je bio prvi put da je prozborila.

“Nikad nije bio bezobrazan”, nastavi ona, “kao onaj kozački konjušar. Niti je bio tako prljav.”

“Tata?”

Zazvala ga je Katja. Ispružila je ruku koja je, onako blijeda, ostala visjeti u zraku, te joj otac priđe i prihvati je. “Što je bilo, malena?”

“Napravi kako Jens kaže, tata. Molim te. Pomogni Lavu.”

Jens je gledao kako se ministar krzma. Na jednoj strani vage bila je njegova želja da udovolji mlađoj kćeri po pitanju beskorisnog sluge, a na drugoj bezobzirnost po pitanju političkih poteza. No Jens osjeti da je u pitanju još nešto, nešto što mu je privuklo pozornost. Strah. Čega se ovaj carski ministar tako boji?

“Katja, drago dijete, ne razumiješ”, počne Ivanov umirujuće “Znam da si se naviknula na tog neobrazovanog Kozaka, ali...”

“Naviknula?” prekine ga Valentina. “Naviknula? Riječ je o puno više od toga, tata. Taj neobrazovani Kozak cijeli je život u tvojoj službi, gledao je kako mu otac umire zbog tebe i jer je taj dan odjahao tražiti mene. Lav Popkov gnuša se ove najezde boljševika, kao što mrzi i najezdu štakora u svojoj konjušnici. A ti ćeš ga svejedno ostaviti da umre u smrdljivoj zatvorskoj ćeliji Ohrane?”

“Da.”

“Ne možeš.” Ona zadihano poskoči na noge. “Moraš nazvati šefa policije i tražiti da ga smjesta puste”, reče drhtavim glasom, “ili ću ja...”

Valentina pogleda Jensa i nešto u njezinu izrazu lica podbode ministra. On stane pred Jensa.

“Izlazi iz moje kuće, Friise! Zabranjujem ti da ovdje ikad vise kročiš nogom”, zadere se Ivanov.

Jens se okrene Valentini. “Pođi sa mnom. Sad. Ostavi ovu kuću zajedno sa mnom.”

Te je riječi promrmljao, ali u sobi su odzvonile kao da ih je viknuo. Činilo se da su odriješile nešto u njoj — udovi joj postadoše meki, a kruti mišići lica opustiše se dok mu je gledala u oči. Bijes je ustuknuo, a njegovo mjesto zauzeo je pogled mekan i nježan kakav bi mu uputila u privatnosti njegove spavaće sobe. Na jedan budalast trenutak pomislio je da će poći.

Usne joj se razdvoje i on je uhvati za zapešće. “Pođi sa mnom”, ponovi.

Ona ostavi ruku među njegovim prstima, ali glavu okrene prema ocu. Jens je vidio s kojim je naporom to napravila, koliko joj je vrat bio napet.

“Tata”, izusti, “ako večeras ne zatražiš da puste Lava, zamolit ću nekoga drugog da to napravi.”

“A tko bi taj netko mogao biti?”

“Zapovjednik Černov.”

“Ne”, Ivanov žurno otpovrne, “Valentina, slušaj me. Ne mogu dopustiti da se naše ime spominje pred Černovima jer će misliti da si preslaba i nevažna da bi bila vrijedna dogovorenog braka.”

Dogovoreni brak. Te riječi Jensu proparaše mozak. Otišlo je tako daleko. Dogovoreni brak. On naglo pusti Valentininu ruku. Kratko se nakloni njezinoj majci, ništa više od toga, te krupnim koracima izađe iz sobe.

“Čekaj!”

Jens je uzjahao Junaka oglušivši se na njezin povik. Trebalo mu je da jaše brzo, da izbije iz glave sliku njezinih slatkih izdajničkih usana. U mojem srcu nikad neće biti mjesta za zapovjednika Černova, bila je obećala. Zaklela se na sestrin život. U njezinu srcu možda i neće, ali u bračnom krevetu hoće.

“Jense!”

Doletjela je iz mraka u dvorište konjušnice i rukom mu obgrlila nogu u stremenu, ne bi li i nju povukao za sobom ako odjaše. On spusti pogled na njezino blijedo, uzdignuto lice, na ramena koja su drhtala pod blijedom svilom i osjeti kako mu srce ponire.

“Zbogom, Valentina.”

“Nemoj ići.”

“Nemam razloga da ostanem.”

“Jense, volim te.” Oči joj se zamagliše i suze potekoše niz obraze. “Samo tebe.”

On joj se tužno nasmiješi, sagne se i poljubi joj glavu. “Čini se da ti ljubav nije dovoljna.”

Podbo je konja prema naprijed tako oštro da je istrgnuo nogu iz Valentinina zagrljaja, a u istom trenutku nešto je u njemu puklo. Dok je hitao iz dvorišta, nije se osvrnuo.

Radna soba njezina oca bila je potpuno ista; stol pun papira, otvorena kutija s cigarama. Vani na hodniku čula je šuštanje metle po mramornom podu, kašalj sluge, škripave stube. Isti zvukovi. Kao da se ništa nije promijenilo, kao da njezin svijet nije ležao smrskan u komadiće na kaldrmi u dvorištu konjušnice. Pokušavala se usredotočiti na ono što joj je govorio otac, ali jedino što su joj uši mogle čuti bilo je mrtvilo u Jensovim riječima. Nemam razloga da ostanem. Jedino što je mogla vidjeti bio je njegov pogled. Oblik čvrstih mišića njegove potkoljenice bio joj je utisnut u ruke i nije se usuđivala razdvojiti prste kako ga ne bi izgubila. To je bilo jedino što joj je od njega ostalo.

“Tata”, prekine ga, “nema dogovorenog braka.”

On položi obje ruke na stol pa na njih prebaci težinu jer mu je trebao oslonac. “Valentina, molim te, nemoj mi stvarati dodatne probleme pokraj ovih koje imam.” Govorio je vrlo mirno, što ju je još više uznemiravalo.

“Dobro, tata. Ali, napravi to za Lava. Molim te, obavi taj telefonski poziv.”

Nije se usprotivio. Prišao je crnom telefonu na zidu radne sobe, zavrtio ručicu i od operatera zatražio broj. S kim god da je razgovarao, trajalo je kratko, nekoliko odsječnih zapovijedi. Valentina je uspjela čuti riječi šef policije, ali to je bilo sve. Kad se vratio, umorno je sjeo za stol, nalaktio se na njega, a bradu položio na ruke. Pogledao ju je ugaslim, ogorčenim pogledom.

“Eto, napravio sam to”, reče. “Sad idi.”

“Tata, nismo mogli ostaviti Lava u rukama Ohrane.”

On gunđavo izdahne i spusti lice u dlanove. Počeo je gubiti kosu na tjemenu, i prizor te male ljudske slabosti u njoj izazove iznenadan nalet sažaljenja.

“Tata, želim da shvatiš da se neću udati za kapetana Černova. Ništa me neće natjerati na to da s njim odem na carski bal u Zimski dvorac.”

Opet se začulo prigušeno gunđanje, ali otac nije podignuo pogled. “Treba mi da to napraviš.”

Ona odmahne glavom. “Žao mi je, tata.” Krene prema vratima. “Valentina”, promrmlja otac, “on nema novca.”

“Tko nema novca?”

“Tvoj inženjer.”

Srce joj zabubnja u grudima. Stajala je jedne ruke na vratima. “Ima dovoljno.”

“Za tebe možda dovoljno, ali ne i za mene.”

Dok ju je otac promatrao, ona spazi mjesto na teškim naborima brade gdje mu se zlatni pečatnjak utisnuo u kožu.

“Tata, zašto bi ti želio njegov novac?” Pokaže uokolo po sobi, na naočitu englesku sačmaricu na zidu, na umjetničke slike francuskih pejzaža, na police s knjigama u kožnatim uvezima. “Ne razumijem. Zašto?”

Njemu se oči stanu magliti i promijene boju iz smeđe u mutnu. Žilice na brkatom licu izgledale su beskrvno i ona opazi da mu se krive usta. Na trenutak je pomislila da ima srčani udar.

“Tata?”

Činilo se da se taj trenutak rastegnuo sve do zidova sobe.

“Tata?”

Ona krene prema njemu, no on se pribere i uspravi.

“Dobro. Reći ću ti zašto mi treba novac, Valentina. Jednostavno je. Bankrotirao sam. Nemoj se čuditi. Dužan sam. Bankama. Zajmodavcima. Čak i lopovskim židovskim trgovcima. Svakome tko je htio uzeti moju zadužnicu.” Zastane. “Dopusti da ti kažem da ću, ako se ne udaš za kapetana Černova, završiti u zatvoru zbog pronevjere. Majka će ti umrijeti na prosjačkom groblju, a tvoja draga sestra bit će izbačena na ulicu.” Ispusti dug, opor izdah kao da ga je mjesecima skupljao u sebi i zadrži svoj pogled na njoj. “Želiš li to, Valentina?”

Arkin je ležao na podu. Krevet mu je sačinjavalo nekoliko vreća bačenih na kamene ploče, a pokrio se svećeničkim liturgijskim ruhom. Kraj njega je u metalnom poklopcu gorjela svijeća. Bilo je to ironično. Došao je tražiti utočište u kući Boga kojeg je prezirao, a kojemu nije mogao ne biti zahvalan — baš kao što je bila i njegova majka. Ležao je na leđima i zamišljao crkvu punu ikona, zasićenu molitvama, kako se nad njim diže u vis. Štitila ga je. Spasibo. Hvala. Riječ mu je usključala na jeziku te on rastvori usne kako bi je pustio da pobjegne.

U mraku zatopće štakor, stružući nožicama po kamenom podu kao vrškom sablje. A vršci sablji opsjedali su mu um, oštreći se na njemu, bez obzira na to bio on budan ili spavao. Bol u ramenu sada je jenjavala, rana je počela zacjeljivati, no bol u srcu samo je rasla sa svakim satom dok je ondje ležao. Zurio je u velike crne grede nad svojom glavom i vrtio misli. Prostor se nije grijao i zrak je bio toliko hladan da je bilo nemoguće zaspati, ali to nije ni želio, ne dok mu je um bio u takvom stanju.

“Spasibo”, reče naglas. “Hvala.”

Ovaj put to nije bilo upućeno Bogu. Zahvalio je ocu Morozovu koji mu je pružio utočište. Morozov je tvrdio da je sluga Božji, ali bio je u krivu. Bio je istinski sluga ruskog naroda i nijedan car nije mogao vladati takvim čovjekom.

Arkinu je o boku visio malen pištolj s ručkom optočenom biserima, topao i napunjen. Izdaju nije opraštao.

“Viktore Arkin, vhodite, uđite.”

Sergejeva žena otvorila je vrata podarivši Arkinu topao osmijeh dobrodošlice. Izgledala je... Arkin je tražio pravu riječ. Izgledala je promijenjeno. Na način kao što se siva, bezoblična gusjenica preobrazi u živahna i ustreptala leptira. Odisala je bojama koje su dolazile iznutra. Kosa joj je bila neoprana, odjeća posve bezlična, a ipak je blistala. Je li te tako promijenilo to što si dobila dijete? Je li to utažilo neku duboku unutrašnju glad? Za njezino dobro, htio se okrenuti i otići, ali nije.

“Zdravo, privet, Viktore. Drago mi je što te vidim.”

Sergejev ispruži ruku, no Arkin se nije mogao prisiliti da je prihvati. Umjesto toga nagnuo se nad ladicu koja je zauzimala središnje mjesto na stolu i pogledao ružičasto povijeno djetešce koje je u njoj ležalo. Sve na djetetu bilo je premaleno da bi pripadalo ljudskom biću, prstići, nosić, mala zašiljena brada. Uši mu bijahu poput ptičjeg paperja, a trepavice sićušne zlatne niti. Arkina stane nešto probadati u prsima, čudno je disao.

“Zove se Nataša.”

“Lijepo.”

“Divna je.”

“Čestitam.” Promatrao je njezinu majku s čudnim osjećajem strahopoštovanja. Bila je mršava, ali grudi su joj nabujale te on osjeti neočekivanu žudnju za njom. Brzo se okrene prema Sergejevu. “Možemo li razgovarati nasamo?”

Živjeli su u jednoj jedinoj maloj sobi u kojoj su krevet i stol bih nagurani oko peći. Prostorija je bila čista i mirisala je na borove češere, na podu je bio rukom ispleten poloviki u žarkim bojama, ali žbuka se ljuštila sa zidova, a na stropu se širile pukotine u obliku tračnica. Razgovarati nasamo bilo je neizvedivo.

“Što god imaš reći, možeš reći ispred Larise. Prehladno je da bismo išli van.” Sergejev sjedne na stolac kako bi naglasio razlog. “Ona zna što radimo.”

“Zna?”

“Naravno.”

Sergejev se činio silno napetim, kao da ne želi ostati nasamo s njim.

“Kako ti je ruka?” upita blago Arkin.

“Prokleta gnjavaža.”

Larisa je stajala pokraj ladice, odsutna. Jedna joj je ruka počivala na djetešcu kao da ne bi mogla podnijeti da je ostavi, a na licu je imala zadovoljan smiješak. Arkin skrene pogled. Bilo mu je dosta.

“Ti si sretan, druže”, reče tiho. “Propustio si bitku šegrta protiv vojske.”

“Žao mi je. Čuo sam da je bilo loše.”

“Bilo je gore nego loše.”

“Žao mi je”, ponovi Sergejev. Pogled mu je bio uprt u ladicu. “Jesi li bio ozlijeđen?”

“Nekoliko posjekotina, ništa strašno.”

“Nismo mislili da bi gadovi mogli napasti tako mlade momke, zar ne?”

“Nismo. Bili smo u krivu.”

Žalosni muk progutao je sav zrak u sobi. Sergejev je teško disao.

“Zašto si to napravio?” upita Arkin.

“Napravio što?”

“Izdao ih.”

Larisa dahne. “Povuci to što si rekao, druže Arkine”, žestoko reče.

Ali Sergejev nije odgovorio ništa, samo je gledao u ladicu.

“Zašto?” ponovo upita Arkin. “Vojnici su nas čekali. Spremni za paljbu. Zašto si to napravio?”

“Zbog djeteta”, prošapće Sergejev.

Larisa rukom pokrije usta.

Sergejev je nije gledao. “Ohrana me ponovo uhvatila one noći kad smo imali okršaj s njima. Nakon što smo se ti i ja rastali, Viktore, stjerali su me u kut. Mlatili su me u jarku dok mi opet nisu smrskali ruku. Zaprijetili su mi da će me baciti u prokleti zatvor da ondje istrunem. A što bi bilo s Larisom? A što s djetetom koje je uskoro stizalo? Morao sam to napraviti.” Podigne pogled prema Arkinu. “Prijatelju moj”, oporo reče, “ti ne znaš što znači voljeti nekoga više nego vlastiti život. Čak i više od vlastitih uvjerenja. Nisam mogao dopustiti da mi žena i dijete budu izbačeni na ulicu i umru od hladnoće.”

Larisa je nečujno plakala. Dijete je osjetilo njezinu žalost i počelo cviljeti.

“Druže”, obrati mu se Arkin odsječnim glasom, “nastavimo ovaj razgovor vani. Tvoja žena i dijete ne moraju ovo slušati.”

Ispruži ruke i osovi Sergejeva na noge. Dok su izlazili iz sobe. Larisa je podignula djevojčicu, prislonila joj glavu pod svoju bradu i tiho pjevušila u mekanim tonovima kako bi je utišala. Arkin je tom prizoru okrenuo leđa, ali ostao mu je u glavi. Vani na ulici njih su dvojica prohodali dio puta ne progovorivši ni riječi. Snijeg je prestao padati, ali ležao je poput teških pokrivača na krovovima, nastojeći skliznuti na neoprezne prolaznike. Takva je bila Rusija. Oborila bi se na tebe, gušila te i uništila, ako bi joj dopustio.

“Prijatelju...” počne Sergejev.

“Nisam ja tvoj prijatelj.”

“Viktore, molim te, ja...”

“Ti si izdao šegrte. Oni su nam vjerovali i to ih je ubilo. I izdao si mene. Obavijestio si Ohranu da sam skrio granate u garažu Ivanovih.”

“Ne, ne, ne ti, Viktore. Htio sam da Ivanovi sami ispadnu krivi.”

“Nemoj se sa mnom igrati, druže.”

Prolazili su kroz jednu od uskih mračnih ulica koje su vijugale između dvorišta iza kuća, zatrpane smrznutim smećem i uginulim štakorima. Viktor stane. Ništa mu se nije promijenilo u izrazu lica kad je iz kaputa izvukao mali pištolj, prislonio ga Sergejevu uz glavu i povukao obarač. Beživotno tijelo svalio je na ulicu i otišao. Pratila ga je slika Larise s djetetom u naručju.

26

Valentina je mahala bijelom lepezom od labuđeg perja uspinjući se Jordanskim stubama. Sad je bilo službeno. Bila je kurva. Ponuđena na dražbi za najveću ponudu. Novac je na stolu? Uzmite je, vaša je.

Carski bal u Zimskom dvorcu bio je pažljivo izrežirana smotra uznositosti i raskošna bogatstva, jedan od najznačajnijih događaja u sanktpeterburškoj sezoni. Čvrste pergamentne pozivnice napravljene od teleće kože i ukrašene pozlaćenim dvoglavim orlovima bile su najpoželjnija svojina u gradu, a nadmetanje kako bi im se došlo u posjed bijaše nemilosrdno. Stotine svijećnjaka i lustera kupalo je dvorac u svjetlu, odbijajući se od zrcala i bljeskajući sa zlatnih vaza. Marija, nećakinja grofice Serove, šaputala je da su orhideje dovezene posebnim vlakovima s Krima, ali Valentini je bilo sasvim svejedno. Došla je na bal, napravila je ono što je otac od nje tražio. Dok su prolazile kroz Nikolajevu dvoranu, Marija bi kraj nje svako malo čujno dahnula od uzbuđenja.

“Valentina”, reče ona, “mislim da smo umrle i otišle u raj.”

“Ja sam umrla i otišla u pakao.”

“Ne budi smiješna. Pogledaj sve te zgodne časnike koji jedva čekaju da ih se ščepa.”

Valentini se pred očima učini kako se gomila gostiju njiše u ljeskavu sjaju. Prizori nanizanih limunovih i narančinih stabalaca i visokih čupavih palmi vrtjeli su joj se u glavi. Hladila je obraze lepezom i nije obraćala pozornost na povorku prinčeva i princeza, na vojvode i grofove, na biskupe u ljubičastim odorama s dugim bijelim velovima.

Radije bih bila mrtva nego ovdje. Valentinu obuzme ta misao. To ju je podsjetilo na Katju i onu noć kad je u zapešće zarila škare pa zadrhti unatoč vrućini.

Marija je uhvati za ruku. “Imaš li tremu?”

“Ne, zašto bih je imala?”

“Jer će tvoj Stepan biti ovdje. A i njegovi roditelji, grof Černov i njegova žena.”

“Moj Stepan.” Te se riječi Valentini zalijepe za jezik.

“Zašto si to tako rekla?”

“Da to utuvim sebi u glavu.”

Marija je začuđeno pogleda. “Je li on već tu?”

Kroz velebne dvorane u svojim nakićenim odorama paradirali su vojni časnici, oficiri iz svih jedinica. Kozaci u crvenom, ulani u plavom. Nije opazila zapovjednika Černova.

“Marija”, reče, “željela bih nešto popiti.”

Votka je pomogla. Bila je od brusnica. To joj je prijalo. Izabrala ju je iz reda ohlađenih čaša sa žestokim pićima koja su imala dodatke limunove korice, papričica, brusnica ili bivolske trave. Htjela je probati onu s bivolskom travom, ali nije se usudila jer je sluga, kad ga je zaustavila i uzela čašu sa srebrnog pladnja, umalo prolio pića po svojoj zlaćanoj uniformi. Marija je pijuckala liker od limete i razrogačenih očiju gledala prijateljicu.

“Valentina”, prosiktala je, “osramotit ćeš se.”

Valentina se grohotom nasmije, iznenadivši se pritom spoznajom da je još uvijek u stanju smijati se. “Već sam se osramotila, zar ne shvaćaš?”

Pronašla je masivni stup od talijanskog mramora koji se ne bi prevrnuo u slučaju pometnje. Stajala je leđima uza nj, ali ne i naslonjena na njega — samo je muškarcima bilo dopušteno nasloniti se na stupove ili dovratke — ali dodirivala ga je potpeticom satenske cipelice i vrhom lakta, tek toliko da se uspravno održi na nogama. Tijelo ju je već zanosilo u stranu bez upozorenja, a to ju je uznemirilo.

Marija je otišla. Valentina nije bila sigurna kad se to dogodilo, ali čim je ugledala svoju prijateljicu na drugom kraju dvorane kako razgovora s časnikom, okrenula je glavu i pokraj sebe spazila prazno mjesto. Valentina se izvještila u opažanju srebrnih pladnjeva koji su kružili dvoranom, kao i u dozivanju sluga dizanjem obrve. Osjećala se iznenađujuće toplo i ugodno. Ne baš pospano, ali na rubu, a onaj užasni crni ponor koji joj je ne tako davno zjapio pred nogama, činilo se da je nestao, poput Marije. Sad je samo mogla misliti na Jensa. Na njegov osmijeh, njezin obraz naslonjen na njegova gola prsa, njegovo bilo što joj je odzvanjalo kroz kosti lubanje sve dok joj i misli nisu poprimile taj ritam.

“Valentina, tražio sam Vas.”

“Zapovjedniče Černov, dobra večer.”

Ona mu pruži ruku, a on je okrene kako bi joj poljubio dlan. Kao da ju je posjedovao. Ona postane svjesna glazbe koja je svirala, bio je to Ples mladih labudova iz Labuđeg jezera Čajkovskog, te usmjeri pogled prema jednoj od galerija kako bi vidjela orkestar u punom zamahu. Veseli zvuci probudiše joj oštru bol u grudima, bol za koju je mislila da ju je utopila u votki.

“Valentina, draga, večeras krasno izgledate.”

Lice mu je pod svjetlom svijećnjaka sjalo od napora i ona pokuša zamisliti kako bi bilo gledati to lice iz dana u dan, do kraja života.

“Zapovjedniče...”

“Molim Vas, zovite me Stepan.”

“Stepane, hoćemo li prošetati dvoranama dok ne stigne Njegovo Carsko Veličanstvo?”

On ispruži ruku. “Iznimno mi je drago što imam tu čast.”

Ona se nevoljko odmakne od stupa, ali sigurnim potezom premjesti ruku pod njegovu. Šetnja kroz dvorane bila je dobra ideja. To je značilo da mu neće morati gledati lice.

Stepan Černov bio je uglađen i pažljiv. Cijelih pola sata dopustila mu je da je vodi kroz odaje, a on je sve to vrijeme iznosio svoja mišljenja o vojnim pitanjima. “Car bi trebao izbaciti generala Levitskog koji je prestar i zaboravljiv i zamijeniti ga s...” Uši su joj se umorile i isključile. Predstavio ju je Makarovu, ministru unutrašnjih poslova i premijeru Stoljipinu, krupnom čovjeku okrugle ćele, uredne bradice i brzih, pametnih očiju. Ona mu se nasmiješila a on je zasjao od zadovoljstva.

“Kakav dragulj imaš, Černove. Dobro je čuvaj.”

Kao da je bila nečije vlasništvo koje je služilo tomu da ga se uresi i njime razmeće pred drugima prije nego što ga zaključaju na sigurno kad padne noć. Kad ju je Stepan odveo do svojih roditelja, kratko se naklonila lagano svinuvši koljena, a pritom se čvrsto držala za njegovu ruku osjećajući kako joj se izokreću oči. Ali, osim toga, malo čega se sjećala u vezi s tim susretom. Kad je sat otkucao devet sati, veliki dvorski maršal, barun Vladimir Freedricksz, najavio je cara Nikolaja i caricu Aleksandru, cara i caricu svih ruskih zemalja. Prepao je Valentinu kad je štapom od ebanovine dugim tri metra triput udario o ulašteni pod i izviknuo: “Njihova Carska Veličanstva!”

Zapovjednik Černov nasmiješio joj se i pomilovao je po ruci koja je počivala na njegovoj. Ona je svim svecima zahvaljivala što je nosila duge bijele večernje rukavice.

Carska je svita polako paradirala pred njima, blješteći pod slapovima dragulja i ordenja. U povorci ih je bilo stotinu ili više, a nadvojvode i nadvojvotkinje šepirili su se kao da je svijet njihov Rusija je zasigurno bila. Romanovi su je tako čvrsto držali u svojim rukama da nije vidjela načina kako bi je skupina slabunjavih tvorničkih radnika mogla oteti. Sebi usprkos, bila je pod dojmom Rusija je bila sigurna. Nikakvi pljačkaški revolucionari nisu imali izgleda preuzeti vlast u svoje ruke.

“Vama ne trebaju takvi dragulji”, šapne joj Černov na uho. “Vi ste ljepši od bilo kojeg dijamanta.”

Ona izvuče ruku. “A što Vi znate”, upita, “što meni treba?”

Plesali su već satima, no Valentina je radije plesala nego sjedila. Toplina votke povlačila se poput oseke ostavljajući za sobom oštre hridi.

Kako joj je otac mogao to napraviti? Željela je rasparati haljinu koju je nosila, krem svilu ukrašenu stotinama bisera. Tisuće rubalja, toliko je koštala. A što je sa svim ostalim haljinama u njezinoj garderobi? U majčinoj garderobi? Sve to od posuđenog novca. I onda ta riječ koja ju je prestravljivala, od koje su joj se noge saplitale, a srce zastajalo. Pronevjera. Njezin otac bio je carski ministar financija, njegove ruke bile su u riznicama Romanovih.

“Zašto ste tako ozbiljni?” upita Černov stisnuvši joj ruku. Plesali su valcer i on ju je bio posesivno obgrlio rukom.

“Večeras sam”, reče ona, “promatrala raznolike vojne odore. Koja smo mi ratoborna nacija.”

On joj se udvorno nasmiješi. “Draga moja Valentina, morate razumjeti da je Rusija oduvijek bila zemlja koja se tijekom povijesti održala na okupu — ne pomoću zakona, ne pomoću kulture, već pomoću vojske.”

“Mislila sam da smo to prerasli. A što je s našom trgovinom i poljoprivredom?”

On je sa smijehom ne uvaži. “Ne. Rusija jest i uvijek će biti vojna država.”

Plesao je dobro, s lakoćom klizeći kroz dvoranu. Ali ona nije bila završila. “Čula sam da su prije nekoliko dana na sporednom kolosijeku napadnuti šegrti.”

“Ne bih rekao da su bili napadnuti, samo su naučili lekciju.”

“Što su loše napravili?”

“Valentina”, oštro izgovori njezino ime. “Ne sada.”

“Stepane, jeste li bili s husarima koji su napali šegrte?”

On ukočeno vrati pogled na nju. “Da, bio sam ondje.” Zastane, promatrajući joj lice. “Imate li što reći?”

“Ne”, odgovori ona tiho. “Nemam ništa reći.”

U ponoć je servirana večera na kojoj su se gosti posluživali sami. Valentina nije okusila gotovo ništa. Okrugli stolovi sa zlatnim jedaćim priborom i bijelim damastnim stolnjacima s izvezenim Romanovim orlom bili su postavljeni u Koncertnoj dvorani. Za svakim je stolom jedan stolac bio ostavljen prazan za cara Nikolaja koji je kružio među gostima. Ali Valentini su prizori zakuski, hors d’oeuvres i fazana bili više nego što je mogla podnijeti. Ispričala se i napustila stol te otišla u jedno od predsoblja, gdje je kraj visoka prozora stajala ženska figura u haljini i zurila u noć. Valentina joj priđe i stane točno iza nje.

“Dobra večer, grofice Serova.”

Grofica se okrene i Valentina ugleda čašu konjaka u njezinoj ruci. “Opet pijanistica, ako se ne varam. Što radite ovdje?” upita.

“Bilo mi je vruće.”

Grofica otpije svoje piće, a smiješak iščekivanja smekša joj usne “Jeste li žedni?”

“Da.”

“Pođite sa mnom.”

Valentina je pratila otmjenu figuru do duga stola u sljedećoj odaji. U njezinu se središtu dičio dupin u skoku, izrađen od leda, ali Valentina jedva da ga je pogledala. Oko njega bila su poredana pića u kristalnim čašama: likeri, limunada i voćni sokovi na desnoj strani, a vino i žestoka pića na lijevoj.

“Čašu vina?” predloži grofica. “Ili možda nešto jače?”

“Sok od breskve, mislim.” Valentina uzme visoku čašu i prinese je usnama. “Tako osvježavajuće.”

Sive oči grofice Serove zastre izraz dosade. Bilo je jasno da se nadala opiti Valentinu te se ugrize za donju usnicu i odšeta, očito umorna od igre. Ali Valentina odluči ostati. Tu je bilo svježije. Uzme komad leda i prisloni ga uz sljepoočnicu ispijajući sok. Kad ga je do pola popila, izabere drugu čašu s pladnja, ovaj put sok od nečega drugog i izlije ga u preostali sok od breskve.

“Dugo ste se zadržali.” Stepan Černov namršti se podignuvši svijetle obrve dok je Valentina sjedala. “Je li Vam loše?”

“Ne, nimalo.” Ona mu se nasmiješi. “Srela sam groficu Serovu pa smo raspravljale o tome koji vojnici imaju najljepše odore.”

“Nadam se da ste rekli husarska garda.”

“Naravno.” Prijeđe rukom po grlu samo da bi vidjela kako njegove plave oči prate njezin potez. “Druge i ne primjećujem.” On se na to nasmijao i počeo priču o klađenju na borbe pijetlova, ali Valentini je promaknula poenta priče.

“Samo ću otići po još jedno piće”, oglasi se ona.

“Reći ću jednom od sluga da Vam ga donese.”

“Hvala, ali nemojte. Godit će mi mala šetnja.”

“Požurite.” On pokaže glavom na cara Nikolaja koji je sjedio za obližnjim stolom. “Mi smo sljedeći koji će biti počašćeni društvom Njegova Carskog Veličanstva.”

Dok se žurila kroz velebna pozlaćena vrata, u glavi joj sine misao. Volio joj je naređivati.

27

Jens je pušio jednu od cigareta s inicijalima cara Nikolaja. Pokušao je zamisliti kako bi to moralo izgledati da su ti inicijali ili otisnuti, ili izrađeni u pozlati ili izvezeni na svemu oko tebe. To je značilo da nikad ne možeš zaboraviti tko si. On je na carski bal došao samo zato da bi udovoljio ministru Davidovu — Jens nije bio raspoložen za veselice. Ali je s ljudima koje je Davidov okupio u jednom od mirnijih predsoblja razgovarao o poslu dok se od dima više nije moglo gledati, a na kraju se s njima i rukovao. Ipak, nije im vjerovao. U Sankt Peterburgu nisi mogao vjerovao nikomu.

Čak ni tamnim nasmiješenim očima. Jens iskrivi lice i ugasi cigaretu.

“Što ti je večeras?” upita Davidov. “Izgledaš kao da bi grizao.”

“Tu sam. Razgovarao sam s tvojim prokletim lihvarima. Ne očekuj da ću se još i tebi smješkati.”

Ministar Davidov nasmije se sebi u bradu i zavrti konjak u svojoj čaši. Njegovo orlovsko lice izgledalo je zadovoljno, a to je bila rijetkost. “Sigurno je žena u pitanju”, ustvrdi on.

“Zašto to misliš?”

“Vidio sam te na poslu, Friise, i vidio sam kako stavljaš život na kocku u onom urušenom tunelu. Vidio sam te neraspoložena i podivljala. Ali ovakva te još nisam vidio. Pa pogledaj se!”

Oba muškarca nosila su crne žakete sa zlatnim reverima, ali Jensov je bio zgužvan dok je iskrivljenih udova zavaljeno sjedio u brokatnom naslonjaču.

“Ovdje sam zbog posla”, zareži Jens. “I ničega drugog.”

Pripali još jednu cigaretu, ali u tom trenutku opazi ženu koja je ulazila u sobu. Na carskom balu žene su morale nositi bijelo ili krem pa je na prvi pogled bila samo jedna od mnogih u profinjenoj svijetloj haljini. Ali uzbunio ga je način na koji je hodala, to oholo držanje prilazilo mu je s nestrpljivošću kojoj se nije obradovao.

“Grofice Serova.” Ustane i nakloni se nad njezinom ispruženom rukom.

“Jense, što ste se zakopali ovdje? Zar ne znate da Vaša mala ljubimica pijanistica svira Njegovu Carskom Veličanstvu?” Osmijeh joj je bio oštar poput mačje pandže. “Morate požuriti. Privukla je popriličnu publiku.”

Nije joj mogao pomoći. Bilo je kao da gleda mačića koji se utapa. Ruke su lamatale, usta se otvarala kako bi uhvatila zraka, valovi nemilosrdne poruge su je potapali, a ismijavanje vuklo na dno. Kad je tek bio ušao u dvoranu, pomislio je da Valentina zadirkuje publiku, da se poigrava s njima svirajući krive note. Ali u pitanju nije bila šala. Sjedila je na rubu stolca za velikim klavirom i od pogleda na nju Jensu se stisnulo srce.

Izvedba je bila katastrofalna. Valentina se mogla rasplakati i istrčati iz dvorane. Ali nije, sjedila je ondje, stisnutih zuba. I svirala dalje. Činilo se da su joj između glave i ruku prekinute sve veze. Svirala je Beethovenovu Odu radosti koja nije mogla biti neprikladnija: u dvorani nije bilo baš nikakve radosti. Na jednoj su strani, na detaljno izrađenim zlatnim stolcima ukočeno sjedili car i carica, okruženi s više od stotinu pripadnika sanktpeterburške elite koja se okupila u toj manjoj dvorani gdje je prethodno svirao Balalajka orkestar. Šapat je puzao uza zidove.

Valentina, ljubavi, da ti mogu dati svoje prste, dao bih ti ih.

Car Nikolaj s dosadom je potezao svoju urednu bradicu dok mu je namrgođeno lice poprimalo razdražljiv izraz. Konačno je ustao bez riječi, ponudio ruku svojoj ženi i izašao iz dvorane. Za njim su, jedan po jedan, krenuli i gosti, i Jens opazi da je grofica bila među prvima.

Prokleti bili tako bezobrazni, ona još svira, još se trudi.

U prvom redu publike stajao je zapovjednik Černov čije je lice bilo grimizna maska, jarko kao i odora na njegovim leđima.

Jens je osjećao kako mu se okreće utroba. Ono što je rekao njezin otac moralo je biti istina, brak je morao biti dogovoren jer ju je zapovjednik već gledao kao svoj produžetak i njezino poniženje doživljavao kao svoje. Jens ga je zbog toga mrzio. Ne zbog preuzetne pretpostavke da se njezino ponašanje odražava na njega, nego zato što se taj muškarac osjećao poniženim. Nije mu bilo žao Valentine, nije suosjećao s njom zbog situacije u kojoj se našla. Nije poželio odsjeći svoju desnu ruku kako bi je izvukao iz ponora u kojem se utapala. Bio je samo ponižen. Posramljen zbog nje.

Glazba naglo prestane i Jens prvi zaplješće nakon čega uslijedi mlak pljesak, a zatim krene prema njoj. “Valentina Ivanova”, glasno reče, “kako požrtvovno od Vas što ste nam pristali svirati iako se ne osjećate dobro.”

Ona ga pogleda u oči. Nije bilo suza. Zatim podigne bradu, ispravi leđa i ustane sa stolca s uobičajenom otmjenošću pa prisloni ruku uz sljepoočnicu naznačivši time blažu glavobolju. Nasmiješi mu se, a on joj ponudi ruku. Bez žurbe su, kroz nakit i perje okupljenih, zajedno koračali prema vratima. Zapovjednika Černova nije ni pogledala.

Jens ju je držao. Mogao je osjetiti parfem u njezinoj kosi i nevolju u dahu. Držao ju je stisnutu uza se dok nije prestala drhtati i dok joj se glava nije smirila nakon što je padala i padala na tvrdu izbočinu njegove ključne kosti.

“Valentina”, poljubi joj uho koje je gorjelo, “zaboravi ih. Ni jedna jedina osoba ondje nije vrijedna tvoje žalosti.” Onda je poljubi u glavu i povuče u udubljenje u zidu, iza mramornog stupa. “Bila si divna.”

“Bila sam užasna.”

“Ne, bila si veličanstvena. Pijana kao letva ipak si uspjela postići da Beethoven zvuči kao Beethoven.”

“Moji glupi prsti milijun su puta pogriješili.”

“Nitko nije primijetio.”

“Što?” ona naglo podigne glavu. Oči joj nisu bile sasvim usredotočene. Trebao joj je trenutak da opazi njegov šaljivi smiješak pa da i sama iskrivi usne i prasne u smijeh. “Misliš da car nije ništa primijetio?”

“Baš ništa.”

“Hvala nebesima.”

Njezino tijelo u svijetloj svilenoj haljini bilo je oslonjeno o njegovo, toplo i mazno, i kad je zabacila glavu sa svom radošću koja je nedostajala njezinoj izvedbi, na nogama ju je zadržala Jensova ruka oko struka. Smijala se dugo, od srca, dajući si oduška.

“Lažljivče”, dahne promuklim, razuzdanim glasom.

On joj se usnama ovlaš spusti niz oblinu vrata, pridržavajući joj glavu rukom. “Pođi”, šapne. “Pođi sa mnom sada.”

Valentina mu ovije ruke oko vrata, a on joj nježno podigne bradu i pozorno se zagleda u njezine tamne oči. Bile su napola zatvorene, tek tračak sjaja ispod dugih trepavica.

“Hoćeš li se udati za mene?” upita je.

“Prvo me poljubi.”

On gladno pritisne svoje usne uz njezine, a ona mu uzvrati svom strašću, silinom i užitkom koje je kanila prenijeti u izvedbi.

“Jense”, promrmlja, “izađimo van gledati zvijezde. Pitaj me ponovo pod zvijezdama.”

Večer je bila oblačna, ali nije im to smetalo. On će joj opisati baš svaki bljesak svjetla koji treperi u dalekom svijetu i njih dvoje gledat će ih zajedno.

Lagano se njihala na vrhovima prstiju kad ga je poljubila. “Pitaj me ponovo, Jense Friise”, šapne.

Pljuska u lice trgne ga iz posvećenosti Valentini. Obraz ga je zapekao kao da ga je ugrizla zmija i on šakom prepriječi ruku u odori koja je bila ponovo zamahnula na njega, a iz koje je visjela bijela rukavica. Dok je zurio u njezina vlasnika, srce mu je uzburkala vikinška krv. Thorov malj zalupao mu je u grudima.

“Zapovjedniče Černov”, reče, “uvrijedili ste me.”

Ovaj mu baci rukavicu na noge.

“Miči ruke s nje!” zaurla Černov. Usne su mu drhtale od bijesa. “Makni ruke s nje ili ću te, tako mi Boga, ubiti istog časa, golim rukama caru pred očima.”

“Samo izvoli.”

“Prestanite!” krikne Valentina. “Prestanite.” Zgrabi Jensa za ruku. “Molim vas”, vikne ona, “neka ih netko razdvoji.”

Pristigoše druge odore i mrki Davidov, stanu se okupljati pogrdni i ljutiti glasovi. Jens ni da ih pogleda.

“Zahtijevam zadovoljštinu”, prasne Černov dok su ga dva časnika u plavom držala za ruke. “Moji sekundanti javit će ti se sutra.”

“Bit će mi zadovoljstvo.”

“Ne.” Valentina je stajala podalje od obojice, lica bijela poput vapna. “Kunem vam se da se neću udati ni za jednog ako izađete na dvoboj.”

Jens osjeti kako mu ona klizi kroz prste poput suhog pijeska. Nije ju htio izgubiti, ne ovako, ne sada. Polako, obuzdavajući se, ukočeno se okrene zapovjedniku Černovu, lupne petom o petu, kratko se nakloni i ispruži ruku. Černov stane oklijevati, na trenutak nesigurno pogledavši prema Valentini kao da procjenjuje njezinu vrijednost, a onda se nevoljko oslobodi drugih i prihvati ruku. Nijedan od njih ne reče ni riječ.

“Hvala Bogu.” Valentina se strese od olakšanja i zavrti glavom. “Što je to što muškarce pri zdravoj pameti pretvara u borbene strojeve bez mozga?”

Nijedan od njih ne ponudi odgovor pa se ona okrene na peti i odšeta, dostojanstveno, koliko je to u svom stanju mogla izvesti.

“Sutra”, promrmlja Jens odsječno, ispod glasa, čim ih ona više nije mogla čuti. “Očekujem da ćeš se javiti sutra.”

Svjetlo i pomicanje parali su joj mozak. Sljedećeg jutra Valentina se uza svaku stubu penjala s krajnjom pomnjom, opipavajući zidove sa strane, škiljeći čak i u polumraku. Kad bi barem mogla učvrstiti glavu na vratu, onda bi se možda mogla popeti do vrha. Ali na pola puta drvenih stuba preko cipele joj pretrči miš takvom brzinom da je izgubila oslonac i pala.

“Čort!” promrmlja. “Vrag te odnio!”

“Tko je ondje?” vikne netko od gore.

Njoj bolno zatitraše bubnjići u ušima.

“Pst, ne viči.” U žurbi se nezgrapno uspentra uz ostale stube kako se ne bi strmoglavila dolje u konjušnice. Kad je stigla na vrh, malo više otvori uzak prorez između kapaka i sa zanimanjem pogleda uokolo. Nikad prije nije bila tu, u konjušarevim sobama.

Pred njom se pružao dug, prašnjav hodnik. Sunce je s lijeve strane propuštalo opaku svjetlost, ali s desne se prostirao niz malih odvojaka, svaki sa svojim vratima. Samo su jedna bila zatvorena. Ona zalupa na njih.

“Odlazi.”

“Čort!” ponovo opsuje. “Nisam se popela ovamo ni za što, kvragu.” Pa gurne vrata i uđe. Svjetlo je, hvala nebesima, bilo prigušeno, a prozor malen i neopran. Soba je, ako bi se tako mogla nazvati, zaudarala na konje i znoj. “Još si živ, Lave. Nisu te uspjeli ubiti.”

“Korov nikad ne umire.”

“Evo, donijela sam ti nešto.”

Iz šala koji joj je bio omotan oko struka ona izvadi punu bocu votke i kutiju cigareta. Popkovu zasjaje crne oči. Sjedio je uspravno na tvrdom stolcu pokraj kreveta, ali nije izgledao dobro. Oko očiju je imao tamnoljubičaste masnice, nos mu je bio slomljen i iskrivljen pod neobičnim kutom, a na čelu i po usnama imao je posjekline. Kad je posegnuo za bocom, ona primijeti da mu na jednom prstu nedostaje nokat, te da je na tom mjestu crna grudica sasušene krvi. Osjeti kako joj bijes podiže kiselinu u želucu.

“To je dobra votka iz ormarića mojeg oca.” Namjesti osmijeh. “Nije ono odurno smeće koje si mi bio dao.”

On se naceri pa potegne iz boce, a onda glasno izdahne od zadovoljstva. “Jedina ljekarija koja mi treba.”

“Lave, kako si? Mislim, doista? Boli li te jako?”

On ju je promatrao natečenim očima. “Preživjet ću.” Podigne bocu. “Želiš malo?”

“Ne, hvala.”

“Izgledaš kao da bi ti dobro došlo.” On se zahihoće, a ona opazi kako se pritom trznuo i protrljao rebra.

Zanimalo ju je, ali odvrati pogled. “Nije baš neki dom, ovo mjesto?”

“Meni dovoljno.”

Krevet, stolac, polica i nekoliko vješalica. Dovoljno? Popkov je imao dvadeset dvije godine, bio je odrastao čovjek, četiri godine stariji od nje i već je to smatrao dovoljnim.

“Ima li ovdje vode?” upita ona.

“U dvorištu konjušnice.”

“Donijet ću malo.”

“Nemoj se gnjaviti.”

Ona se sjeti stuba, od čega joj se stisne utroba.

“Ne gnjavim se. Netko se treba pobrinuti za tebe.”

Potrajalo je dok se vratila jer je morala otići i do kuće, ali na koncu je donijela emajliranu posudu tople vode i tanjur s crnim kruhom i sirom. Pod mišicu je bila tutnula paketić zavoja i gaza bolničarke Sonje koja joj je ogorčeno prigovorila da ih trati na “tog prljavog Kozaka”. Valentina mu je isprala rane, ispravila nos najbolje što je znala i previla ono što je mogla, a Popkov je sve to vrijeme glasno gunđao i odbijao skinuti bilo što drugo osim košulje.

“Ne budi budalast”, ukori ga ona. “Ja sam bolničarka. Naviknula sam...”

“Ti si djevojčica.”

Ona se nasmiješi i odluči to zanemariti. Dok mu je dugim komadom zavoja povijala rasjekline od biča na širokim leđima, znatiželjno ga upita: “Mrziš li ih sada? Ljude koji su ti to napravili?”

“Ohranu?” On pljune na pod. U ispljuvku je bilo krvi. “Oduvijek sam mrzio policiju. Jednako tako i boljševičke ubojice. Nema razlike.” Ponovo pljune.

“Ali, Lave, ako mrziš obje strane, na koga se možeš osloniti, komu možeš vjerovati?”

On je iznenađeno pogleda. “Pa sebi, naravno.”

“Mogla sam znati.” Stane se smijati i osjeti kako joj se glava vrti uokrug sobe. Pričeka je da se vrati i, kad je završila s previjanjem, podigne posudu pa stane kraj vrata, naslonivši se na dovratak. Na krevetu mu je bila ostavila lončić s ljekovitom mašću. “Bolje?”

On progunđa i proguta još jedan pozamašan gutljaj votke. Ona se okrene da će poći.

“Taj tvoj tip, inženjer. Spasio mi je...” Popkov se zaustavi. Riječi mu zapeše u grlu.

“Znam”, nježno će ona. “Znam. Jensu Friisu drago je što si živ.”

Popkov kimne izubijanom glavom. “Ali on neće još dugo ostati živ ako nešto ne napraviš.”

Ona se sledi. “Reci mi.”

“Dvoboj.”

“Ne, to nije istina.”

“Priča se posvuda. O tebi. O dvoboju. Taj plavi govnar s dvije dlake na licu žedan je krvi. Prošle je godine u dvobojima ubio dvojicu.”

“Ne, Lave. Krivo si čuo. Oni su se dogovorili. Rekli su da neće.”

Popkov polako i razočarano zanjiše glavom. “E pa, lagali su ti.”

Valentina je nedaleko od sebe začula štropot metalnog dizala i naježila se. To je bio prvi put da se vratila u Jensov tunel. Na sebi je imala svoj bolničarski ogrtač te se čvršće umotala u modre nabore ne bi li se zaštitila od sjećanja koja je prizvao taj zvuk.

Nije sjela na stolac koji su joj ponudili u Jensovu uredu, nego je odlučila stajati. Zauzela je mjesto kraj prozora i usredotočila bolne oči na dvorište. Vrvjelo je od posla, radnici u platnenim kapama izranjali su iz zemlje i treptali poput krtica na suncu. Žene su na glavama nosile marame i gurale kolica s kamenjem i zemljom niz metalne tračnice. Svi su bili mršavi, sivih lica i svi u istom tonu, prekriveni prašinom. Bilo ih je nemoguće razlikovati. Je li ovo Jens gledao svakog dana? Nije bio u uredu kad je došla pa su po njega poslali kurira.

“Čaj?” ponudi činovnik.

“Ne, hvala.”

Činovnik se vratio svojem snopu papira, a Valentina svojem čekanju. Vani je nebo bilo zimski svijetloplavo i jedna je ptica na gracilnim krilima klizila tamo-amo, ploveći na zračnim strujama ponad grada. Prije nego što ga je mogla vidjeti, začula je Jensove brze korake i osjetila kako joj srce juri. Kad ju je ugledao, u dva hitra koraka našao se pokraj nje.

“Je li nešto pošlo po zlu?”

“Da.”

On se okrene činovniku i otpravi ga mahnuvši rukom pa ovaj izađe bez riječi, naginjući glavu kako bi što načuo dok je zatvarao vrata.

“Što je bilo?”

Nadvije se nad nju, pun brige. Ona korakne unatrag i bijesno ga odmjeri. “Lagao si mi.”

“Lagao za što?”

“Za dvoboj.”

“A, to.”

“Da, to.”

On priđe svojem stolu koji je bio primjer složenosti i reda u usporedbi s neurednim papirima na stolu njegova činovnika. Sjedne i pogleda je oprezna izraza koji mu ona poželi izguliti s lica. “Što s njim?”

“Borit ćeš se?”

“Da.”

“Ne, Jense, ne. Nemoj, ne smiješ. Čuješ li me? Jesi li poludio? On će te ubiti. On će...”

Bila je odlučila da neće plakati, da neće biti djevojčica. Bila je obećala sebi. Ali pomisao da bi ga mogla izgubiti parala joj je srce i grlo joj se stisnulo pred riječima koje bi se, ako ih izgovori, mogle i ostvariti. Skrene pogled s njega i usmjeri ga prema prozoru, u pauka koji je u kutu pleo svoju tanku mrežu.

“Molim te, Jense. Nemoj se boriti s njim. Želim te živa.”

To je zvučalo bolje. Smirenije. To će saslušati. Ali tišina koja se protezala između njih bila je mračna poput njegovih tunela i u tom je trenutku znala da neće biti po njezinu. Okrene se prema njemu i zatekne ga kako je promatra sjedeći za stolom, tako pozorno kao da je to posljednji put.

“Imaj povjerenja u mene”, reče produbljenim glasom. Zvučao je umorno.

“On bi te mogao ubiti.”

“Ili bih ja mogao ubiti njega.”

“Prošle je godine u dvobojima ubio neka dva čovjeka.”

“Ja nisam neki čovjek.”

“Jense, nemoj. Zbog mene.” Uspijevala je glas održati u prihvatljivu tonu.

Njemu usne zatitraju jedva primjetnim smiješkom. To je zapanji. Bio je tako pomiren.

“Zašto, Jense? Zašto bi to napravio? Samo otiđi.”

On odmahne glavom.

“Čort! Nemoj!” ona vikne i udari dlanom o stol. “Nemoj mi reći da je to nešto što muškarci moraju napraviti, boriti se za ono što je njihovo, označiti svoj teritorij. Nemoj mi reći da si tako glup. Ili sam ja u krivu. Možda si tupoglav i željan slave kao i svi ostali bezumnici koji bi htjeli biti junaci u svojim odorama, nakićeni perjem. Mislila sam da si drugačiji, mislila sam da si...”

Zaustavi se. On ustane i obiđe stol. Uhvati je za ruku i privuče, stišćući je svojim dugim rukama u zagrljaj sve dok joj lice nije bilo zagnjureno u otkopčanu mu košulju na vratu. Nije mogla govoriti, sve i da je htjela.

“Slušaj me, Valentina. Nisam željan slave, ali želim živjeti s tobom ovdje u Sankt Peterburgu.” U kosi je mogla osjetiti vrelinu svake riječi koja mu je silazila s usana. “Zapovjednik Černov me je izazvao. Ako ne prihvatim izazov, bit ću obilježen kao kukavica i to će biti kraj mojeg života i moje karijere u ovom gradu. Bio bih izbačen s projekta kanalizacije, car i njegova pratnja okrenuli bi mi leđa, odbijali bi me u svim pristojnim kućama. Bio bih gubavac. Izopćenik.” Podigne joj glavu s grudi i poljubi je u blijedo čelo. “Kakav bismo život imali? Nitko me ne bi htio zaposliti.”

Ona se privije uz njega. “Mogli bismo pobjeći.”

“Pobjeći kamo?”

“U drugi grad. U Moskvu. Bilo gdje.”

“Moj bi me ugled pratio poput šugava psa. Rusija možda jest golema zemlja, moja Valentino, ali glas se iz grada u grad širi brže od kuge. Kamo god da pođem, kao inženjeru, ugled mi je važan koliko i krv koja mi kola žilama.”

“Radije bih da ti je ugled ukaljan, nego krv prolivena u šumi.”

Na to nije ništa rekao, samo ju je držao. “Nisam vrijedna toga”, prošapće ona naposljetku.

“Tko to kaže?”

“Ja.”

“Onda ne znaš što je ljubav.”

Izvuče se iz njegova zagrljaja i vrati prozoru. Nije željela da joj vidi suze. Sve to vrijeme znala je da će se, ako Černov pogine, očev bankrot samo povećati. “Jesi li ikad ubio čovjeka?” upita ona promatrajući dijete koje je vani lopatom krčilo tračnice.

“Ne.”

“Znaš li rukovati pištoljem?”

“Naravno. Ne brini se, pristojan sam strijelac.”

“Ali on je u vojsci. On to radi svaki dan.”

“I proganja moju ženu. Govnar radi i to, također.”

Ali njoj nije bilo do smijeha. “Kakav je to čovjek koji može hladnokrvno ubiti drugog čovjeka?”

Okrene se i nađe ga kako stoji točno iza nje, visok i nepopustljiv. “Volim te, Jense Friise.” Dodirne mu lice i položi ruku na njegovo srce. “I zato ne podcjenjuj ono za što sam sposobna.”

28

Arkin se odmakne od zida koji mu je crpio toplinu iz tijela i oprezno produži niz pločnik pun ljudi u donjem dijelu Nevske avenije. Čekao je više od sat vremena. Nebo je bilo zastrto, ljubičasto poput nagnječene kože i grad se osjećao krhko. Ljudi su u žurbi ulazili i izlazili iz trgovina, ne pogledavajući prema gore. Uz rub pločnika kloparajući se zaustavila kočija s kočijašem u smeđe-zlatnoj livreji, koji je nestao u maloj prodavaonici što je iznad svojega izloga imala sliku vinograda. I Arkin je mnogo puta obavljao isti zadatak.

On se provuče između kupaca i približi kočiji. Bila je ondje, sama kao i obično. Kroz prozor mogao je razaznati profil Elizavete Ivanove koja se blago smiješila nečemu ususret. Svakog utorka nakon jutarnjih druženja po kućama sanktpeterburških imućnih dama, običavao je ovdje zaustaviti Turicum. Iz prodavaonice bi se vratio sa šalicom topla kuhanog vina iz dobrih gruzijskih vinograda i ona bi ga polako ispijala u tišini. To joj je postao običaj.

Na blagajni prodavaonice uvijek je bio red pa je znao da ima nekoliko minuta prije nego što se kočijaš vrati, ali znao je i da bi bio glup kad bi riskirao. Čak i zbog nje. On hitro otvori vrata kočije i uskoči na klupicu nasuprot njoj. Smeđa koža sa zlatnim resama i mjedenim gajtanima mirisala je na njezin parfem. Bio je pripremio riječi koje bi izrekao u slučaju da ona počne vrištati i zvati upomoć, no iznenadila ga je. Plave su joj se oči raširile i na trenutak su joj se otvorila usta, a zatim mu je podarila tako iskren i topao osmijeh da mu se od njega razvezalo nešto bolno u grudima što se čvorilo ondje pod rebrima od onog trenutka u ulici sa Sergejevim.

“Arkine, nedostajao si mi”, reče ona.

Tako obične riječi.

“Hvala Vam, gospođo.”

“Brinula sam se da bi policija mogla...” Pusti da riječi zamru.

“Nisu me još uhvatili, kao što vidite.”

Ona se namršti. “Znam da ne bi nanio zlo mojoj obitelji. Bilo koji sluga mogao je postaviti kutiju s granatama u garažu.”

Nije joj proturječio, nego je uživao ponovo je promatrajući. Bila je odjevena u haljinu boje ostrige i ogrtač boje škriljevca urešen srebrnom lisicom oko ramena, a prizor njezinih dragulja i bogatstva kojim se tetošila nije ga razbjesnio na način na koji je znao da bi trebao.

“Gospođo Ivanova, moram biti brz. Nešto trebate znati.” Nagne se naprijed, koljenima gotovo dodirujući njezina. “Nešto što sam načuo u gradskim barovima i čega, bojim se, niste svjesni.”

“Što?”

“Zapovjednik Černov izaći će na dvoboj s inženjerom Jensom Friisom.”

Očekivao je da će se iznenaditi, ali ne i da će problijedjeti toliko da su joj usne poprimile boju papira.

“Zašto?” prošapće ona.

“Zbog Vaše kćeri.”

“Valentine?”

“Da.”

“O, dragi Bože, ne.” Usta joj se otvore i iz grla joj se otme oštar zvuk. “Moj je suprug uništen”, zacvili ona ispod glasa, ljuljajući se naprijed-natrag na svom mjestu i rukom prekrivajući usta.

Ta ga je riječ zapanjila. Uništen? Što je time mislila? Reagirala je tako pretjerano da je gotovo poželio da joj nije otkrio tu informaciju. Ali riskirao je s namjerom. Sergejev je bio mrtav. Mnogi šegrti bili su mrtvi. Uskoro će, ako sljedeći plan uspije, i premijer Stoljipin biti mrtav. Rusko se tlo treslo pod ulicama Sankt Peterburga i palače će se početi rušiti jedna po jedna. Nije se mogao otresti želje da se pobrine za to da Elizaveta Ivanova bude na sigurnom.

“Gospođo”, reče mekano, kao što bi se obratio djetetu koje je nehotice prestrašio, “zapovjednik Černov poznat je strijelac. On će ubiti inženjera. Nema razloga da se bojite...”

“Ne, ne, ne. Ako ubije inženjera, ona se nikad neće udati za Černova, znam ja Valentinu.” Onako potresena, držala je ruku na bradi i on začuje kako joj zubi cvokoću.

“Je li to toliko važno?” upita je. “Ako se ona ne uda za Černova?”

Ona ne odgovori. Umjesto toga stala se naginjati naprijed dok joj blijedo lice nije bilo toliko blizu da je mogao vidjeti svaki detalj njezinih očiju, tamnoplave krugove oko zjenica i trunke blijedo ljubičaste poput uzoraka u plavetnilu njezinih šarenica. Tanku crvenu nit u bjeloočnici jednog oka. Dah joj je blago mirisao na metvicu.

Ona objema rukama uhvati njegovu i privuče je koljenu. Oči su joj bile prikovane za njega. “Pomozi mi, molim te”, preklinjala je.

Čak i kroz siv materijal rukavica mogao je osjetiti da su joj ruke hladne kao led. Činilo se kao da je sva toplina njezina tijela prešla u njegovo, te on osjeti kako mu gori vrat.

“Kako bih Vam mogao pomoći?”

“Ti si snalažljiv čovjek, Viktore.”

Nazvala ga je Viktor. Mislio je da mu ni ime ne zna. Zirne kroz prozor kako bi se uvjerio da kočijaš još nije izašao iz vinarije, ali ona podigne ruku, spusti je na njegov obraz i okrene mu lice prema svojem. Usne su joj drhtale, razdvojene u nijemoj molbi.

On je poljubi. Brz, snažan dodir njegovih i njezinih punih slatkih usana, okus njezina jezika koji mu je okrznuo zube.

“Pomozi mi”, dahne ona.

Znao je da će pomoći toj supruzi ministra vlade. Ali nije znao zašto.

Droški je Valentinu ostavio pred vojnim barakama husarske garde i, kad su je preko dvorišta poveli u sobu za posjetitelje, za njom su se okretale glave vojnika. Bila se pažljivo odjenula. Nakon duga razmišljanja odabrala je svilenu cvjetnu haljinu uz koju je nosila grimizan šeširić urešen svijetlim paunovim perjem koje bi pri najmanjem povjetarcu zatreperilo. Kaput joj je bio krem boje, čvrsto stisnut kako bi joj naglasio uzak struk, ukrašen crnim krznenim ovratnikom i malom grimiznom dugmadi. Majka joj je bila naručila taj kaput baš zato što su boje husarske garde grimizna, bijela i crna. Danas će joj dobro poslužiti. Jer danas je trebala opčiniti zapovjednika.

Soba je bila izrazito muška. Klupe i stol od tamna hrastova drva, pod od hrastovih dasaka, a na zidu portreti ozbiljnih vojnih časnika u pompoznim odorama, načičkani srebrnim i zlatnim gajtanima. Valentina im se namršti, zapitavši se koliko su ljudi pobili. Nije morala dugo čekati. Začuje kako Černov stupa kroz predvorje, kako dugim, gladnim koracima žurno i željno hita k njoj. Srce joj se ubrza. Osjeća li se ovako vojnik prije bitke? Kad mu je život na vagi? S njim u sobu nahrupi i njegova poletnost i osmijeh koji je poskakivao po cijelom njezinu tijelu. Usne mu potraže njezinu rukavicu. Ruku joj nije pustio, već ju je zadržao u svojoj poput zarobljenika, taoca.

“Valentina, draga moja djevojko, koje neočekivano zadovoljstvo. I kako samo dobro izgledate.”

Nije bila otupjela. Ni izvaljena na leđa. Ni zalivena votkom. To je mislio.

“Dobro sam, Stepane, hvala Vam.”

“Ali kako zadivljujuće šarmantno izgledate, također.” Stao ju je mjeriti pogledom i kad se naposljetku zaustavio na njezinu licu, ona mu u grlu začuje zvuk nalik na predenje. “Oprostite na mojoj pojavi”, reče on, “ali upravo sam se vratio s vojnih vježbi na Marsovim poljanama.”

“Koje prikladno ime. Polja rata.”

“Mi smo ratnici, Valentina. To je ono što vojska radi. Što ste drugo očekivali?”

Ona spusti pogled. “Narod Rusije zahvalan Vam je.”

Černov joj zauzvrat još jedanput poljubi ruku. Bio je odjeven u čistu bijelu košulju, otvorena vrata, i husarske crne hlače s jednom crvenom prugom sa strane. Kosa mu je bila mokra, svježe oprana i začešljana unatrag. Na vratu su mu sjajile izražene zlatne kovrče.

“Nadam se da Vas ne uznemiravam, Stepane.”

“Ne, nimalo. Recite, što Vas je dovelo ovamo danas? I to bez pratnje.” Bio je to blag ukor.

“Željela sam razgovarati s Vama. Nasamo.”

“Glede čega?”

“Glede Jensa Friisa.”

Usne mu ostadoše nasmiješene, ali oči se promijeniše, odjednom postadoše blijede i oštre poput leda. Ona ga slobodnom rukom pogladi po rukavu.

“Želim da odustanete od tog dvoboja s njim”, mekano reče. “To nema nikakve važnosti i”, ojađeno uzdahne, “ne bih mogla podnijeti da budete ozlijeđeni.”

Slavodobitnost, to mu je vidjela na licu, očit uzlet slavodobitnosti — ali bilo je tu i nečega drugog, nečega što nije mogla odgonetnuti; bljesak nečega tamnijeg u svijetloplavom, i on joj čvršće stisne ruku.

“Valentina, zašto igrate igre?”

Njoj poskoči srce. “Kakve igre?”

“Pretvarate se da Vam nije stalo do mene i pokušavate me učiniti ljubomornim time što očijukate s drugim muškarcem. Nemojte biti tako zaprepašteni. Pogledajte se sada, vidim da ste nespokojni pod tim lijepim perjem, a znam i zašto.”

Ona ne trepne.

“Bojite se za mene, zar ne?”

Ona kimne.

“Nema potrebe. Ubio sam svakog s kim sam izašao na dvoboj.”

Njoj se iz grla otme zvuk.

“Ne morate biti tako iznenađeni, draga. Ja sam prvorazredan strijelac i namjeravam tom inženjeru dati do znanja kako prolaze oni koji požele ukrasti nešto moje.”

“Stepane, sinoć sam Vam na balu rekla da se neću udati za Vas ako mislite izaći na dvoboj.”

On se stane smijati pa je privuče bliže, povukavši je za ruku koja je još bila u njegovoj. “Još jedna Vaša igrica.” Smijeh naglo prestane. “Sad je dosta s igrama. Dvoboja će biti. Izazvao sam Friisa i nema više priče. A neće biti ni njega.”

“Stepane, ne!”

On je iznenađeno pogleda. “I što sada?”

“Ako odustanete od dvoboja, udat ću se za Vas.”

Riječi su bile izrečene. Istog časa njegova su usta bila na njezinima, a jezik koji je gurao u njih imao je okus po pivu. Vrelo joj je puhao u lice i rukama joj gnječio grudi, ali ona nije ni trepnula.

Kad ga više nije mogla podnijeti, zabacila je glavu i zapiljila se u njegovo lice. Bilo je zajapureno, a umjesto zjenica imao je crne proždrljive rupe.

“Dogovoreno?” upita ona.

“Dogovoreno.” On je ponovo privuče i poljubi. “Pričekajte ovdje.”

Nestane iz sobe. Ona rukom pokrije usta kako bi suspregnula bilo kakav zvuk. Za nekoliko minuta vratio se s baršunastom plosnatom kutijom. Pompozno se pred njom spustio na koljeno i pružio joj kutiju.

“Zaručnički dar.” Nije se smijao.

Ona je uzme, otvori, i osjeti kako joj je srce zamrlo. Zurila je u ogrlicu položenu na bijelu svilu, gdje je na debelom zlatnom lancu, u ugraviranom medaljonu, ležao dijamant. Dijamant veličine oraha Pokraj njega bile su i odgovarajuće dijamantne naušnice. Valentini je gorjelo u prsima kao da je progutala kiselinu. Znači, to je bila cijena za koju će se podati.

“Divna je.”

On poskoči na noge i svečano joj objesi ogrlicu oko vrata otkopčavši joj pritom gornje dugme na haljini. Tek kad je bila pričvršćena, on se nasmiješi, kao što se vlasnik nasmiješi svojem psu kad mu pričvrsti ogrlicu i povodac.

“Pripadala je mojoj baki kad je bila tvoje dobi”, reče. Zadrži prst na dijamantu, a zatim i na njezinoj blijedoj koži. “Izvanredna”, promrmlja.

Kupio ju je i platio za nju.

“Hvala ti, Stepane.”

“Je li to sve?” Nagne se kako bi je ponovo poljubio.

“Znači, nećeš izaći na dvoboj?”

“Ne brini se, anđele moj, neće mi pasti ni vlas s glave.” Usne su mu bile gotovo na njezinima.

“Ali složio si se da se nećeš boriti.”

“Pristao sam oženiti se tobom, to je sve.” On se odmakne i slegne ramenima.

“Naravno da moram izaći na dvoboj. To je pitanje časti.”

“Ne!” ona se oslobodi njegovih ruku i bijesno ga pogleda. “Neću se udati za tebe ako nastaviš s tim dvobojem koji je izvan svake pameti.”

“Valentina, ne budi smiješna. Mi smo zaručeni.”

“Ne!”

Ona stane petljati oko kopče na zatiljku kako bi skinula ogrlicu, ali on istupi i zgrabi je za zapešća. Spusti svoju glavu do njezine.

“Mi smo zaručeni”, ponovi hladno. “Ne možeš to promijeniti.”

Na to se ona prestane boriti i nasloni mu glavu na rame.

“Molim te, Stepane”, tiho reče. “Bez dvoboja.”

On joj pusti jednu ruku i podigne bradu kako bi je pogledao u oči. Bolio ju je njegov stisak. “U pitanju je prokleti inženjer, je li? Želiš da taj gad bude pošteđen.”

“Molim te, nemoj izaći na dvoboj. Nemoj ga ubiti, Stepane. Rekla sam da ću se udati za tebe, zar ti to nije dovoljno?”

On je grubo poljubi u usta. “Obećavam ti, Valentina, s izrazitim ću ga zadovoljstvom ustrijeliti u srce.”

Valentina opsuje samu sebe, proklinjući se što je predugo zanemarivala ono što se na njezinu popisu nalazilo pod brojem devet: Kupiti pištolj. Umjesto toga, sad se morala ušuljati u očevu praznu radnu sobu i ukrasti lovačku pušku koja je visjela na zidu. Iz ladice je u džepove natrpala šaku streljiva i s tim otrčala do konjušnice.

“Evo”, Valentina baci pušku na Lavov krevet. “Nauči me kako se služiti njome.”

On je sjedio zavaljen na stolcu, a zrak je bio ispunjen dimom cigareta poput magle. Popkov jednom rukom protrlja oštre čekinje uz čeljust.

“Jesi li ikad pucala iz puške?”

“Lave, da sam pucala iz puške, ne bih te molila da me naučiš.”

“Ovakva puška napravila bi rupetinu u tvojem ramencu. Treba ti manja.”

“Samo sam ovu mogla nabaviti. Molim te, Lave, brzo me nauči. Kako je napuniti i pogoditi metu.”

Ali Kozak se ne pomakne s mjesta. Samo ispruži ruku, podigne pušku s kreveta kao da je od perja i stavi je na koljena. “Engleska je”, reče. S poštovanjem je po njoj prelazio rukom, od početka glatkog kundaka, niz plavi metal, do vrha sjajne cijevi. Pritom je kimao, kao da mu puška nešto govori.

Potom još jedanput glasno potegne iz poluprazne boce na podu. “Imam bolju ideju.”

Valentina pucne uzdama i mala zdepasta kobila poskoči naprijed, uspravnih ušiju. Prvi je put vozila kočiju. Kobila je mirno trupkala, ali brzo je poslušala kad ju je potjerala u žustar kas niz Boljšuju Morskuju ulicu. Hvala ti, Lave. Dobro si izabrao za mene. Kočija je bila stara i škriputava, mala dvosjedna, sa zakrivljenim krovom i otvorenim prednjim dijelom. Nije znala odakle ju je iskopao, ali dobro je služila svrsi — bila je lagana i brza te se njome moglo lako upravljati. Nakon što su se oboje popeli na usku klupicu, iznenadilo ju je kad joj je Popkov predao uzde.

“Ti voziš”, zarežao je.

Ona ga je pogledala u izubijano lice, uzela uzde i coknula maloj kobili. Popkov se zgurio na boku, izvijajući tijelo kako bi mu stražnjica što manje dodirivala sjedalo.

“Lave, boli te. Moraš prestati s ovim. Mogu to učiniti sama. Vrati se u krevet dok se ne zaliječiš.”

On ju je pogledao škiljnuvši crnim očima. “Ne kvari mi zabavu”, progunđao je, a ona mu nije proturječila.

Šuma je počela oživljavati. Krhki kosturi breza svjetlucali su pod posljednjim zrakama sunca, a sa zemlje se podizala večernja rosa, ovijajući se oko vitkih stabala. Šuškanje u grmlju otkrivalo je mjesta na kojima su noćna stvorenja njušila zrak, pripremajući se za noć pred sobom. Valentina i Popkov tako se dugo nisu pomicali s mjesta da su i sami postali dijelom šipražja. Valentina je udisala vlažan miris šumskog pokrova i gledala kako, na udaljenosti manjoj od tri metra, kuna oštrim pandžama grebe po kori svaljenog drveta, čeprkajući kukce.

Zrak je postao tako hladan da joj se dah smrzavao po otpalom lišću na zemlji gdje je ležala. Kočiju s kobilom bila je privezala daleko u šumi, a zatim iznijela dva teška krznena tepiha. Popkov je nosio pušku. Hodao je tako polako da ju je boljelo gledati ga, ali odbijao je pomoć, a ona se suzdržala od sažalnih izjava jer je znala da bi to mrzio. Tek kad su pristignuli na čistinu na vrhu blaga brežuljka, Popkov je progovorio.

“To je to.”

“Sljeme pištolja?”

“Da.”

Kako je saznao da će se tu odigrati dvoboj, nije znala. Bio je nestao na nekoliko sati, odšepao naliven votkom, a onda se vratio i objavio: “Sljeme pištolja. Tamo idemo.” Mogla je samo pretpostaviti da je otišao piti po barovima koje su posjećivali husari i ondje nekoliko jezika podmazao pivom. Bila mu je ponudila morfij iz Katjina ormarića s lijekovima, ali to je glatko odbio, a ona je znala da joj je bolje ne navaljivati. Rekao joj je da je to omiljeno mjesto za dvoboje, zato se tako i zvalo. Bilo je prikladno smješteno blizu grada, a ipak na skrovitu i sigurnu mjestu, zaklonjeno od znatiželjnih očiju na samom rubu šume. Valentina nije mogla prestati misliti koliko je mladih ljudi tu prolilo krv, braneći takozvanu čast.

Zamotana u krzno koje je bila navukla preko glave, ležala je potrbuške kraj Popkova u šipražju pod brezama. Imali su dobar pogled na čistinu. Prostirala se na udaljenosti manjoj od četrdeset koraka, ispresijecana sjenama stabala dok su posljednje zrake sunca nestajale iza drveća. Prsti magle puzali su sve bliže. Prošlo je sat vremena, a zatim još sat. Popkov je bio tako miran da je Valentina bila uvjerena kako je zaspao. Boljela ju je ruka, ali nije se pomicala, čak ni kad je začula prigušenu vrtnju kotača kočije po prašnjavu putu. “Tu su”, prošapće.

“Čujem ih.”

Njoj bilo poskoči u grlu. “Nemoj ga ubiti, Lave.”

To mu je već bila rekla i prije, na što je on samo slegnuo ramenima, ali sad joj nije odgovorio. Izvukao je pušku iz jastučnice u koju je bila spremljena i namjestio je na rame. Ona osjeti poriv da zapuca i to je zaprepasti.

Prva crna kočija zakrenula je na rub čistine, a zatim za nekoliko minuta i druga. Iz prve su iskočila četvorica muškaraca, svi u grimiznim husarskim jaknama, svi nabijeni nervoznom energijom, a onaj sprijeda bio je Černov. Odmah ga je prepoznala, po načinu na koji je hodao, isturenih prsa. Iz druge su kočije izašla tri muškarca, dvojica u teškim kaputima, a treći u crnu ogrtaču. Kratko su se okupili i porazgovarali, a zatim se jedan od njih, onaj u ogrtaču, izdvojio i otišao do onoga u crvenu. Na svoj užas Valentina prepozna da je to doktor Fedorin. Ugledavši tog čovjeka, tog liječnika, njoj prodre u glavu koliko je strahovito stvarno to što su ti ljudi radili, koliko je stvarna bila bol koju će nanijeti, i grlo joj se stisne.

Popkov je gurne laktom u rebra — bila je tiho jauknula kad je ugledala Jensa. Stajao je mirno pod posljednjim tracima sunca koji su mu padali na vrat poput sječiva. Čak je i s udaljenosti mogla vidjeti njegov postojan dah, oblačić bijelog u potamnjelu zraku, bez traga panike. Poželjela mu je zavrištati, preklinjati ga da odustane od samoubilačke predodžbe muške časti, ali nije, za to je bilo prekasno. Dijelom je duboko u sebi vjerovala da je Jens htio ubiti Černova, doista ga ubiti, i to je bio razlog zbog kojeg je bila tu. Dotaknula je Popkovljevu ruku kojom je držao pušku.

“Husara samo rani”, podsjeti ga.

On je s dragošću prelazio palcem po ugraviranoj pločici na oružju, kao da dira konjsko uho. “U kojem dijelu tijela”, prošapće kroza stisnute zube, “želiš da mu napravim rupu? U onom jakom crnom bedru?” Prigušeno se zasmijulji. “Bedra dobro krvare.”

“Ne. U desnom ramenu, da više ne može držati pištolj.”

Popkov kimne čupavom glavom.

Valentina nije mogla vjerovati da sudjeluje u tom razgovoru. U kakvu se to osobu pretvarala? Barem je doktor Fedorin bio tu, to je bila slamčica za koju se mogla uhvatiti. Sve figure na čistini stajale su u krugu oko jednog husara koji je držao ulaštenu kutiju boje mahagonija. Ona opazi kako je Jens posegnuo da nešto uzme iz nje - pištolj koji je izabrao.

Sunce je odjednom zašlo kad su dvojica zauzela svoja mjesta, oslonjeni leđima o leđa, na sredini čistine, s pištoljima pred sobom. Jens je bio viši, ali Černov je protokol izvodio s lakoćom kao da je u pitanju dječja igra. Njegova je samopouzdanost kroz vrutke magle sezala do Valentine.

Obojica su se kretala sporo i odmjereno. Trideset koraka. Ona je ispod daha brojila svaki osjećajući kako se Popkovu napinje rame. Sad, pomisli ona, sad, sad. Dok Jens još stoji. Prije nego što se okrenu. Sad, sad pucaj, Popkove.

Odjekne pucanj. Ali nije bio ispaljen kraj nje, ne od Popkova. Černov se sruši na tlo kao da mu je netko odsjekao noge i gotovo istog trenutka začuje se novi hitac iz puške. Jens padne.

Valentinin svijet stane. Na sredini čistine, na vlažnoj zemlji ležala su dva muškarca dok su se pod njima po zaleđenoj travi širile grimizne mrlje. Na rubu šume stajalo je deset poredanih tamnih figura, poput anđela smrti. S puškama u rukama. Svi su ciljali u preostale članove pratnje suparnika u dvoboju.

“Jense!” Valentini zapne u grlu.

Zbaci sa sebe tepih i htjede ustati, no Popkov se prevrne s trbuha, dohvati je za zatiljak i snažno gurne u stablo. Svijet se rasprsne. Nebo se zavrti oko nje. On je baci na tlo.

“Jense”, zavapi ona. Vidjela je njegovo tijelo, beživotno. Krv koja je otjecala, a koju se bila zaklela zaštititi.

Popkov je zaspe kišom psovki ispod glasa. “Ne miči se.”

“Moram k njemu. Treba mu...”

“Tko su oni?” on glavom pokaže na red crnih figura.

“Ubojice”, odgovori ona. “Ako je mrtav, ja...” Ako je Jens Friis bio mrtav, onda je i njezino srce mrtvo. Žile i kosti i mišići možda su joj još bili živi, još su radili, ali bez razloga i svrhe. “Jense, ne ostavljaj me”, šaptala je kao da ga može dozvati.

“Ovo nije slučajan susret.” Popkov nacilja u jednog od ljudi.

“Pogledaj, Lave, pogledaj onog ondje.” pokaže Valentina. Ruka joj se tresla. “Onog sprijeda.”

Tamni lik na čelu naoružane kolone svratio je pozornost sa skupine husara i promatrao dva tijela na zemlji, a zatim krenuo prema Jensu, oprezno, ukočena koraka. Kapu je nabio nisko na čelo, ali kako se magla premještala, na svjetlu mu je izronilo cijelo lice. Valentina ga je odmah prepoznala.

Bio je to Viktor Arkin. Čovjek koji je bio vozač njezina oca. Kriknuvši od bijesa, ona skoči od Popkova i jurne prema čistini.

29

“Jense, ne miči se.”

Valentina je klečala u snijegu, pritisnuvši mu prsa kako bi zaustavila krvarenje. Samo neka bude živ. Samo neka bude živ. Skinula je šal i njime mu čvrsto pritisnula košulju pod žaketom. Bijelu košulju. Koja je sada bila grimizne boje. Stisnula je zube, držeći se za njega u mislima, ne puštajući ga.

“Jense.” Ime mu je protisnula kroz usne. “Jense, ostani sa mnom.” Prignula se nad njim i provukla mu ruku ispod glave, nježno je podižući iz hladna snijega. Kapa mu je pala s glave, no riđa mu je kosa i dalje plamtjela vlastitim životom. “Jense. Molim te, Jense, nemoj umrijeti.” Dah joj se spustio poput bijela pokrova na njegove usne i u nosnice te ga je snagom volje pokušala oživjeti.

Nije se pomaknuo. Snažnije mu je pritisnula prsa, opipavajući mu bilo. “Jense, proklet bio, da se nisi usudio ostaviti me.” Pogled nije micala s njegova lica, promatrajući mu obris usana i guste trepavice ne bi li spazila makar i trepet pokreta. Glasno je viknula: “Doktore! Doktore Fedorine! Brzo dođite.”

Iza leđa začula je neki zvuk te je u magli bila svjesna povišenih glasova, premda joj uopće nisu dopirali do mozga. Osjećala je da je Jens negdje unutra, hladan, težak i klonuo, no odnekud je osjetila slab tračak njegova daha. Sagnula se i poljubila mu obje sklopljene vjeđe.

“Jense, čujem te.” Svoje je tople usne prislonila uz njegove hladne. “Volim te. Ako umreš, i moj ćeš život odnijeti sa sobom. Vrati mi se, Jense.”

Više je osjetila nego što je vidjela da se nešto promijenilo, najednom oćutjevši toplinu u središtu dlana na kojem je ležao njegov zatiljak, kratkotrajan otkucaj života koji je odmah potom nestao. “Jense Friise”, reče strogo, “smjesta otvori oči.”

Ništa.

“Za mene. Učini to za mene, Jense.”

Uzak prorez. Zelen bljesak kad se jedna vjeđa podignula, za dlaku, ali i to je bilo dovoljno.

“Doktore Fedorine!” ponovo je zavikala. Naslonila je čelo na Jensov obraz i ostala tako, kao da ga tjelesna spona može zadržati uz nju. “Hvala ti”, prošaptala je. “Spasibo.”

Ispod šala osjetila je lagan pokret kad su mu se rebra počela podizati te mu je stala žamoriti nježne riječi na uho, priznavši mu koliko joj njegov život znači i kako bi njegova smrt na nju utjecala.

“Valentina! Kojeg vraga radiš ovdje?” Bio je to doktor Fedorin. brkova obloženih ledom, čiji je zabrinut pogled već pregledavao prijateljevo tijelo u snijegu.

“Živ je”, smjesta će ona, “no prsa mu snažno krvare.”

Liječnik klekne pokraj Jensa otvorivši svoju kožnatu torbu te stane iz nje vaditi zavoje. U tom je trenutku Valentina po prvi put podignula pogled, no ono što je vidjela jedva da joj se urezalo u svijest: potplati čizama zapovjednika Černova sleđeni od ugaženog snijega; široka pleća husara okupljenih oko njegova tijela. Krv posvuda. Grimizna i zagasito crvena. Zagasito crvena i crna. Krv prikrivena odorom. Jesu li zbog toga nosili odore takvih boja?

Liječnik joj je odmaknuo ruku s rane, a nju najednom potrese srdžba kad se sjetila Arkina. Okrenula se i osvrnula preko ramena, te ga spazila kako stoji na rubu šume promatrajući je, širom razmaknutih nogu, s jednom rukom na boku a drugom na pušci, te s izrazom zadovoljstva na licu. Da je u tom trenutku imala pištolj, onaj s popisa, ustrijelila bi ga ravno između onih hladnih sivih očiju. Polako je ustala, ostavljajući Jensa na brigu doktoru Fedorinu, te se zaputila prema vozaču. U ruci je stiskala skalpel što ga je ukrala iz liječnikove torbe.

“Arkine!” dozvala ga je preko čistine koja ih je dijelila. Pozornost joj je bila usmjerena na komadić kože između Arkinove čeljusti i pohabana ovratnika njegova kaputa. “Arkine, ako zapovjednik Černov umre”, snijeg je na tom mjestu bio dublji pa su joj stopala teško napredovala, “vojska će pročešljati svaku zabačenu ulicu u Sankt Peterburgu dok te ne pronađe i onda te raščetvoriti.”

Bio je viši od nje te ju je promatrao odozgo s omanjega grebena, očito je ne doživljavajući kao prijetnju. Puške njegovih sudruga bile su uperene prema husarima, a ne prema njoj, a on nije ni pokušao uzmaknuti kad mu se približila. Jedak okus gnjeva planuo joj je u grlu kad mu je na usnama spazila ponos nalik na melasu, gust, taman i sladak. Prsti su joj se stegnuli oko metalnog predmeta što ga je držala u ruci, skrivena u naborima kaputa, te se primaknula još bliže.

“Zašto si ih ustrijelio?” prosiktala je. “Zašto obojicu?”

“Oni su neprijatelji naroda.”

Približila mu se za još dva koraka. “Varaš se. Jens Friis pomaže tebi i tvojim radnicima time što vam dovodi vodu.”

Sive su mu se oči najednom stisnule, osjetivši opasnost kad je zamahnula rukom. Sagnuo se točno u trenutku kad je odjeknuo hitac koji ga je odbacio unatrag, dok mu se krv u ravnu crvenu mlazu cijedila niz čelo od mjesta gdje mu je metak okrznuo kožu. Valentina nije oklijevala. U tom djeliću sekunde dok od šoka još nije shvaćao što se događa, ona zamahne rukom prema njegovu boku. Kratka oštrica prodre mu kroz tkaninu i zarije se u meso. On bolno rikne, no zatetura unatrag, istrgne skalpel i baci joj ga pod noge.

“Ne znaš što radiš”, zareži kroza stisnute zube te nestane prije nego što ga je uopće stigla upitati što time misli. Iščezne u tmini između stabala, a njegovi ljudi ispariše za njim.

Valentina se okrene i zagleda prema suprotnoj strani čistine. Kršan lik Lava Popkova stajao je u snijegu s puškom njezina oca na ramenu, široko joj se osmjehujući.

Sklonili su se u liječnikovu kuću. Metak se činio premalim da bi uzrokovao toliku štetu. Vidjela ga je među hvataljkama forcepsa, sluzava od krvi, prije nego što je uz zveket pao u emajliranu posudu na stolu.

“Bravo, bolničarko Ivanova. Izvrsno.”

Doktor Fedorin uronio je ruke u zdjelu vruće vode dok je Valentina ispirala ranu antiseptičnom otopinom borne kiseline i posula je jodom u prahu. Pomno je promatrala liječnika kako radi. Dok je igla zašivala neravne rubove rane na Jensovoj koži, pomagala je mirno i metodično, kao što su je naučili u bolnici. Brišući krv. dodajući liječniku pribor, pomno prateći Jensovo nepravilno bilo, pazeći da se ne uguši vlastitim jezikom. Bio je pod samo blagom narkozom te bi se s vremena na vrijeme oglasio tihom bolnim jaucima, poput kuje koja se šteni. U jednom trenutku, kad mu je podignula kapak kako bi provjerila šire li mu se zjenice, on je pogledao ravno u nju i, unatoč tomu što je imao metak u grudima i što mu je liječnik forcepsom rovao ispod smrskanih rebara, krajevi usana izvili su mu se u blijed smiješak.

“Ja ću ostati pokraj njega”, reče ona smjestivši stolac pokraj kreveta nakon što je liječnik završio sa šivanjem te očistio i zavio ranu.

Zapravo je mislila: Molim vas, ostavite nas. Moram biti nasamo s njim.

Doktor Fedorin otvorio je usta da nešto kaže, pogledao je i potom ih nanovo zatvorio. Ovlaš joj je položio netom oprani dlan na rame, prebacio ručnik preko ruke i napustio prostoriju noseći pliticu s medicinskim priborom. Sterilizirat će ga u kuhinji. Čim su se vrata zatvorila, Valentina nasloni glavu na jastuk uz njegovu jarkocrvenu kosu. Nježno ju je dodirnula. Poput konjske grive, gusta i oštra. Prsa su mu bila gola, prekrivena samo debelim slojem zavoja te mu je stala proučavati mekanu kožu, riđe dlake što su mu se kovrčale prema ključnoj kosti i vratu posutom pjegicama od sunca.

“Jense”, zažamorila mu je na uho, “padne li ti ikad više na pamet boriti se u dvoboju, kunem ti se da ću te sama ustrijeliti.”

Kut usana pomaknuo mu se. Opet onaj smiješak. Pažljivo mu je ovila ruku oko struka i sklupčala se pokraj njega na krevetu prilagođavajući tijelo obliku njegovih dugačkih kostiju. Slušala ga je kako diše, isprekidan dah u dnu grla kad bi ga jače zaboljelo, kucanje francuskog mramornog sata na polici nad kaminom, zvukove grada koji kreće u svoj noćni pohod. Privila ga je uza se. Tek kad je bila sigurna da mu je bilo poprimilo ravnomjeran, premda plitak ritam, počela mu je pjevušiti, dahom mu milujući obraz. Chopinov Nocturno u Es-duru.

“Mama, mogu li razgovarati s tobom?”

Bilo je već gluho doba noći, no majka joj je bila na donjem katu u plavom salonu, osvijetljenom tek malom svjetiljkom za čitanje iza njezinih leđa. Nosila je izuzetno izrađen istočnjački kimono koji Valentina nikad prije nije vidjela i kartala je, slažući pasijans na kartaškom stolu pokraj vatre. Raspuštena kosa padala joj je po ramenima, a kad je podignula pogled prema kćeri, oči su joj bile budne i pozorne.

“U koje se ti to doba vraćaš kući?”

Riječi su bile blaži ukor nego što je Valentina očekivala. “Njegovala sam nekoga.”

Svukla je kaput i stala ispred ognjišta. Žilama joj je i dalje protjecao led i činilo joj se da se više nikad neće uspjeti ugrijati. Sasušena krv uprljala joj je prednji dio haljine na mjestu gdje je Jensova glava ležala u snijegu. Obje su u tišini promatrale mrlje.

“Je li to inženjerova krv?” tiho upita Elizaveta.

“Znaš?”

“Da.” Nije podizala pogled. “Znam za dvoboj.”

Valentina nije pitala kako. “Mama, zapovjednik Černov preživio je napad, premda je teško ranjen. No želim da znaš da sam završila s njim.”

Izrekla je te riječi kao da pljuje kamenje kroz usta. “Neću se više ni sekunde pretvarati da sam zaručena za tog čovjeka.” Sjetivši se prizora Jensa s ranom u grudima, zgužvala je krvavu haljinu. “Černov je krivac za ovo.”

Elizaveta se vrati svojim kartama. Sakupila ih je i promiješala, no ruke joj nisu bile toliko mirne koliko se nadala. “Otac ti neće biti sretan kad to čuje.”

“Želim mu sama reći.”

“Ne sada.”

“Je li kod kuće? U krevetu?”

Elizaveta se tužno osmjehne. “Nije.”

Valentina čučne ispred ognjišta, ispruživši ruke prema vatri, a majka je ni na trenutak ne prekori. “Želim da shvatiš, mama, da više ne mogu. Nije mi namjera povrijediti tebe ili tatu, zaista nije. Ali ovo...” Htjela je reći: Ovo me ubija. Ubija Jensa. No umjesto toga reče: “Ovo je pogrešno. Mora postojati neki drugi način na koji se mogu srediti tatine financije.”

“Razumijem.” Elizaveta se nanovo prihvati slaganja karata na stol.

Prošlo je nekoliko trenutaka a da nijedna nije progovorila, a vatra je bacala sjene uza zidove dok su se obje bavile vlastitim mislima. Nakon nekog vremena Valentina iz džepa kaputa izvadi baršunastu kutijicu i odloži je na pod što dalje od sebe.

“Ovo ću dati tati”, reče.

Elizaveta iskosa pogleda prema modroj kutijici u kojoj se nalazila dijamantna ogrlica, a koju Valentina namjerno nije htjela otvoriti.

“Dobila sam je od Černova. Na temelju nje banke će tati odobriti zajam.”

Majka joj tiho uzdahne. “Hvala ti, Valentina. Zahvalna sam ti.”

“Svidjela bi ti se, mama. Jako je lijepa.”

“Takvom me smatraš? Da me je tako lako kupiti lijepim predmetima?” Oči nije podizala s karata.

“Zašto si se udala za njega, mama? Zašto za tatu?”

Jedna majčina ruka poskoči, kao da ju je udarila struja. Počela je brže dijeliti karte, no govorila je polako. “Kad sam bila malčice starija od tebe, voljela sam čovjeka kojega su moji roditelji smatrali neprikladnim. Platili su mu da napusti Sankt Peterburg.”

“Platili su mu da ga se riješe?”

“Da. Otišao je bez pozdrava. Nakon toga nije mi bilo ni važno za koga ću se udati. Oni su odabrali tvojeg oca. Bio je dobra prilika.”

Valentina je ostala na podu pokraj vatre, napeto zureći u majku dok Elizaveta naposljetku nije podignula pogled s karata i pogledala je u oči.

“Tako mi je žao, mama”, promrmlja Valentina. “Žao zbog svega.”

Majka joj slegne ramenima i usredotoči se na karte. Valentina ustane, priđe ormariću od mahagonija na čijim su policama bile poslagane razne boce, te natoči dvije votke. Vrati se do majke, jednu čašu položi na kartaški stol te sjedne na pod ispred ognjišta držeći svoju. Piljila je u rasplesane plamičke i pijuckala svoje piće.

“Mogla si mi i prije reći, mama. Zašto si to tajila?”

“Imam svoje razloge.”

“Kakve razloge?”

“Najprije, jer želim da znaš da se muškarci rijetko pokažu onakvima kakvima ih smatraš. To nemoj zaboraviti. A drugo”, zastala je i brzo odigrala tri karte jednu za drugom, kao da pokušava premostiti jaz između misli i riječi, “jer si večeras otišla.”

“Otišla?”

“Otišla si od nas. Vidim ti u očima, i po tome kako ti stopala dodiruju pod kao da točno znaju kamo idu. Čujem ti u glasu. Večeras si odrasla i otišla.”

“Još sam tu, mama.”

Elizaveta kimne. Ispije votku jednim kratkim pokretom i upita: “Pretpostavljam da je živ, tvoj inženjer?”

“Jest.” Valentina je žurno odgovorila, ta jedna riječ skotrljala joj se s jezika kao da je i sama pomisao na to da nije živ odveć opasna da bi je dopustila. Poput majke, i ona ispije bistru tekućinu. Jensu je dala poveću dozu morfija, dovoljnu da uspava vola, no u gostinskoj sobi doktora Fedorina njegova joj se ruka čvrsto ovila oko zapešća, ne želeći je ispustiti čak ni u snu. Tada mu je poljubila prste i rekla mu da joj vjeruje. Vjeruj mi, Jense. A ja ću vjerovati tebi. Jer mama je u krivu. Ti jesi muškarac kojim te smatram, i to si mi i dokazao.

“Smiješiš se”, primijeti Elizaveta.

Zar stvarno? Nije toga bila svjesna.

“Smiješiš se jer misliš na njega.”

“Zar se i ti ne smiješiš dok misliš na čovjeka kojeg voliš?”

Majčine plave oči se raširiše. “Da.” Otvorila je usta kao da će još nešto reći, no potom ih je naglo zatvorila i sakupila sve karte, čvrsto ih stišćući. Suze su joj se kotrljale niz obraze.

“Mama.” Valentina hitro priđe majci.

“Valentina”, prošaptala je Elizaveta, “tako sam ljubomorna na tebe.”

Valentina ovije ruke oko majčina ukočena tijela i stane je nježno zibati pri svjetlu vatre.

Valentina je stajala na prozoru svoje sobe, nestrpljivo čekajući jutro. Čim su sluge počeli paliti svjetla spremajući se za poslove novoga dana, ogrnula se kaputom i iskrala se u tamu. Zrak ju je ujeo za pluća, no nebo je bilo vedro i posuto dijamantima. Sjetila se vožnje na saonicama s Jensom, gledanja u zvijezde i toga kako je nije ismijao kad mu je otkrila svoju nakanu da želi postati bolničarka. Već tad je vidio od čega je sazdana.

Konjušnica je vrvjela konjušarima koji su grabljali slamu i timarili konje, zviždučući ulomke pjesama i razbijajući led na vjedrima za vodu. Zrak je odisao slatkim mirisom zobi i sijena, a Valentina je primijetila kako je ona kršna niska kobila koja je dan ranije vukla kočiju vraćena na sigurno u svoj pregradak. Jedan od konjušara prevrnuo je očima kad se uputila ravno prema uskim stubama što su vodile do prostorija za spavanje, no ona se nije obazrela na njega.

“Lave”, zazvala je, zatresavši vratima ne bi li se otvorila, “ciljaš kao slijepa kokoš.”

Popkov je ležao ispružen na leđima na podu, odjeven u istu prljavu tuniku u kojoj je bio i jučer, ne pokazujući ni najmanju nakanu da ustane. Oči su mu bile mutne i snene, no promotrile su je sa zanimanjem.

“Gad se sagnuo”, zabrunda on.

“Okrznuo si Arkinovo čelo, i to je sve.”

“Ciljao sam mu mozak.”

“Zbog čega je uopće bio ondje?”

“Najvjerojatnije zbog osvete.”

“Osveta je dvosjekli mač.”

Kozak iskesi zube, a Valentina nije mogla razlučiti smije li se ili reži. Sjedne na njegov uzak poljski krevet i promotri mišićavo mu tijelo. “A puška?” upita. “Jesi li je vratio u radnu sobu?”

“Naravno.”

“Spasibo.”

“Inženjer ti je živ?”

Ona kimne. “Treba li ti morfija?”

“Njet.”

Ispod kaputa izvadi bocu votke iz plavog salona. Oči mu se istog trena razmagliše i bljesnuše, crne poput ugljena. Pruži mu je.

“Nastoj da ti potraje, hoćeš li?” zamoli ga. “Barem do doručka.”

On se nasmije, gromoglasnim zvukom od kojeg su se zatresli tanki zidovi, i otvori bocu.

Valentina je na prvi pogled shvatila da je zapovjednik Stepan Černov nakljukan lijekovima. Zjenice su mu bile sićušne poput vrška iglice usred mutnih sivih šarenica, a usta su mu se potpuno opustila — bila su ovješena i podatna kao da pripadaju nekome drugome. Njegov je liječnik očito bio pobornik lijekova protiv bolova jednako kao i sam zapovjednik.

Tiho je sjela do njegova uzglavlja slušajući mu majku kako plače. Grofica Černova, sitna žena s mnoštvom niski bisera, sjedila je u pozlaćenom naslonjaču na suprotnoj strani kreveta, jecajući u čipkasti rupčić koji se Valentini učinio premalenim za toliku količinu suza. U srcu nije osjećala samilost za majku čovjeka koji se zakleo da će ubiti Jensa. Došla je zbog vlastitih roditelja, i to je bio posljednji put da će igrati ulogu zaručnice. Nije ga htjela dotaknuti. Desna mu je ruka ležala na pokrivaču, no ona bi mu je radije odsjekla nego što bi je primila u svoju. Baš je ta grešna ruka tijekom dvoboja držala pištolj s takvim užitkom.

“Valentina”, prošaptao je Stepan Černov, “pođi sa mnom.”

Pokušao se nasmiješiti, no njegovi lijekovima nakljukani mišići nisu imali snage za to. Zbog rane u trbuhu izgubio je podosta krvi i cijelu mu je noć život visio o koncu, no toga mu se jutra vratila snaga te se počeo oporavljati. Tako joj je rekao njegov otac, grof Černov. Vratila mu se snaga. Oporavlja se. Ona je začepila uši.

“Ne mogu poći s tobom.” Jasno je govorila, kako je zbog zamagljenog uma ne bi pogrešno shvatio. “Sestra mi je bolesna pa ne mogu napustiti Sankt Peterburg.”

Njegovi su joj roditelji obznanili svoju nakanu da će čim bude dovoljno snažan s njim otputovati u obiteljsku daču na obali Crnog mora, gdje je klima toplija te će se brže oporaviti. Prizor njegove krvi, zagasito crvene boje kao i jakna njegove odore, neprestano joj se motao po mislima te odluči pružiti mrvicu utjehe sablasno blijedom licu na jastucima.

“Kad se vratiš, ponovo ćemo razgovarati”, rekla je i ustala. “Možda ću ti čak i svirati.” Nije uspjela sasvim prikriti tračak osmijeha.

30

Jens je imao noćne more. Tijekom mračnih sati kad se život na neki neobjašnjiv način izobliči pa stvarnost postaje savitljiva, a svijest neuhvatljiva, pojavljivali bi se vukovi. Znao je da je u kući Nikolaja Fedorina te da divlje životinje ne lunjaju stubištima i spavaćim sobama u srcu Sankt Peterburga, no oni bi se svejedno pojavljivali. Isprva bi ih mogao samo nanjušiti, isti onaj zvjerski vonj koji se osjećao u kući u kojoj je ona žena ležala u krevetu sa svojom mrtvom djecom.

No kad bi pokušao sjesti i otjerati ih, režeći bi mu skakali na prsa i zabadali mu očnjake u meso. Osjećao je kako mu jezicima, vrućim i glatkim, lapću krv iz srca. Ponavljao si je da je to samo noćna mora, no nije mogla biti samo to. Vidio im je crvene oči. Osjećao njihov mastan dah. S naporom je udario jednoga šakom u čeljust začuvši kako je zabrundao. To će ga naučiti da ga se kloni. Zavalio se natrag na jastuke, zadovoljan.

Već je svanulo kad se probudio, a dnevno svjetlo bilo je toliko bijelo i blještavo da mu se zavuklo ispod vjeđa i silom ih rastvorilo. Jensovu ispaćenu umu trebalo je nekoliko trenutaka da prepozna gdje se nalazi te shvati kojeg vraga radi ispružen na leđima u nepoznatu krevetu, no sve je sjelo na svoje mjesto onoga trenutka kad je ugledao nju. Kako ga čeka da joj se vrati.

Valentina je sjedila u naslonjaču pokraj njegova uzglavlja, sitna i krhka figura između debelih podstavljenih naslona za ruke, uprijevši pogled tamnih očiju u njega. Zbog njezine nepomičnosti pomislio je kako je zacijelo već dugo ondje. Kad je spazila da je budan, oči su joj se otvorile uz treptaj lijepih dugih trepavica zbog kojeg su mu se ranjena prsa stegnula od zadovoljstva. Usne su joj se polako izvile u osmijeh koji mu je zagrijao krv u žilama.

“Kako se osjećaš?” upitala ga je blagim glasom.

I dalje se nije micala. Poželio ju je dotaknuti. “Kao da mi slon bati po prsima.”

Sire se osmjehnula. “Nemoj da doktor Fedorin to čuje. Slonovima nije dopušteno da se penju na gornji kat.”

Nasmijao se te mu se učini da će mu se mišići ispod rebara rasprsnuti. Zakašljao se, iskašljavši krv, a ona ga je promatrala kamenog i nedokučivog izraza lica, ukočenih i blijedih obraza. Kad je završio, crvenom mu je tkaninom obrisala usne.

“Nemoj govoriti”, naredila mu je. “Niti se smijati.”

Ležao je boreći se da dođe do daha, odgurujući sa sebe tog prokletog slona, i pustio da mu se oči naslađuju njome. Nosila je haljinu tople zelene i crvenkastosmeđe boje i izgledala poput šumske vile koja mu se zabunom ušuljala u sobu. Haljina je imala visok ovratnik s dvanaest savršenih bisernih dugmića na prednjoj strani. Sve ih je prebrojio, poželjevši prijeći prstom preko njihove svilenkaste površine. Kosa joj je izgledala kao da je stajala vani na vjetru, no možda ju je samo protresla rukama. Ta pomisao, da je to činila iz očaja, bila je kao da mu je netko stavio hladan prst na dno grla.

“Boli li te jako? Nemoj govoriti. Samo kimni ili odmahni glavom.”

Odmahnuo je glavom. Nisu skidali pogled jedno s drugoga, te ju je vidio kako teško guta dok joj je dug blijedi vrat zadrhtao kao da je boli.

“Izvrsno”, reče ona.

“Poljubi me”, prošapće on.

“Spavaj.”

“Poljubi me.”

Ispružio je ruku do ruba kreveta, no ona se nije primaknula kako bi je primila.

“Miruj”, naredi mu. “Da ne bi potrgao što unutra.”

“Poljubi me ili ću iskočiti iz ovog kreveta i naganjati te po sobi.”

“Ne zaslužuješ poljubac.” Lice joj je bilo ozbiljno, a oči jarosne. “Umalo si izgubio glavu.”

Jens se naglim trzajem uspravi u sjedeći položaj i nasrne naprijed. Ona od šoka glasno dahne, no on je zgrabi za zapešće i povuče iz naslonjača prema krevetu.

“Nemoj!” povikala je. “Još ćeš se više ozlijediti i rasparati šavove.”

Privukao ju je i poljubio. Usne su joj bile meke i podatne, no tamne oči nije zatvarala, bijesna na njega.

“Valentina”, prošaptao je, “neću mu dopustiti da te dobije.”

Ona protrne i položi mu glavu u pregib vrata, kao da se pokušava ugnijezditi u njega. “Uvijek sam bila tvoja. Od prvog trena kad sam te vidjela. A sad lezi.”

Pustio je da ga položi na jastuke i obriše mu trag krvi s brade, ne ispuštajući joj struk iz ruku. Sjela je pokraj njega na krevet i tad joj je prvi put primijetio masnicu boje vina na obrazu. Dotaknuo ju je vršcima prstiju. Dodirnuo joj kosu. Pomilovao joj uho i otkopčao dva biserna gumbića.

“Što si to učinila?” upitao ju je.

“Misliš na ovo?” Prstima nježno dotakne masnicu. “Poskliznula sam se na ledu.”

No on ju je predobro poznavao. Sjetio se vukova. “Dođi ovamo.”

Nagnula se nad njega i pustila mu da joj poljubi masnicu. Miris njezine kože rasplamsao je nešto duboko u njemu. Tek mu se tada osmjehnula, širokim zadirkujućim osmijehom koji joj je obasjao oči rastjeravši tamne sjene što su ih opsjedale. Utisnula mu je lagan i mekan poljubac u usne prije nego što se uspravila i sjela.

“Jense, nastaviš li me tako gledati...”

“Kako?”

“Kao da se spremaš pojesti me.”

“Vjerujem da bi bila ukusna.”

“Ako ne prestaneš, izgubit ću vlast nad sobom i uskočiti ti među plahte.”

On odvrne dio pokrivača. “Dođi i proždri me.”

Na trenutak je primijetio kako ga gleda shvativši da je vidjela više nego što je htio pokazati, no bio je bespomoćan poput teturava mačića. Nježno je zatisnula pokrivač oko njega.

“Zabavljat ću te”, nasmiješila se, “glazbom.”

“Što?” Disao je plitko osjećajući kako mu glava lebdi prema stropu. “Nećeš mi valjda zviždukati?”

“Polako, vidjet ćeš.”

Odmaknula se od kreveta. Njegov pogled ostao je prikovan za mjesto na kojem je sjedila, na kojem je ostao utisnut trag njezine male stražnjice, savršeno okrugla udubina. Položio je dlan u nju. Bila je topla. S druge strane sobe do njega je doprla glazba, obavivši se oko nazubljene krhotine bola što mu je bila usađena u grudima i otupljujući joj rubove. Podignuo je pogled i ugledao je. Njegova šumska vila stajala je u podnožju kreveta svirajući violinu i vitkom rukom opisujući tako dražesne lukove u zraku da nije mogao odvojiti pogled od nje.

“Spavaj”, promrmori ona. “Spavaj, ljubavi.”

Nevoljko je sklopio oči i smjesta otplovio na toplu ljekovitom valu visoko iznad dosega vukova. Svirala je anđeoski.

Nakon prvih nekoliko dana Jens ju je poslao natrag u bolnicu. Valentini to nije bilo po volji.

“Nema potrebe da treperiš oko mene”, rekao je zlovoljno. “Vrati se na posao i pusti me da se odmaram. Dok si ovdje, ne mogu...”

“Pssst, moj mrzovoljni Vikinže.”

Položila mu je prst na usne zapečativši ih kako iz njih ne bi izašle riječi za koje je znala da su neistinite. Razumjela je, ali nije joj bilo drago. Slao ju je od sebe jer nije htio da ostane bez posla u Bolnici svete Izabele. Izostanak s obuke medsestre Gordanskaje neće joj biti opravdan, to su oboje znali.

I tako je Valentina danju nosila uštirkanu odoru bolničarke, a svaku večer vraćala bi se u kuću doktora Fedorina. Uletjela bi u gostinsku sobu i bacila se na Jensa poput utopljenice. Po cijele dane rintala bi u moru lica gdje joj je nedostajalo zraka, sve dok ne bi ušla u tu sobu i ugledala zelene oči koje su je čekale, proždirući je kao da ni on sam nije postojao do tog trenutka.

“Jesam li ti nedostajala?” Poljubila bi ga, kušajući mu usne.

“Ne”, nasmijao se. “Cijeli dan spavao sam u miru i tišini, a onda mi je malena Ana došla čitati. Doktorova kuharica spremila je kokošju juhu.”

Valentina mu se namršti. “Pretvaraš se u jednog od onih debelih lijenih gospodara kojega po cijeli dan dvore žene. Sljedeći put ponijet ću nojevo pero da te njime mogu hladiti.”

“Ni sam se ne bih boljeg dosjetio.”

“Ja bih”, reče ona dražeći ga smiješkom.

Smjesta je podignuo glavu s jastuka te je morala skočiti s kreveta kako je ne bi uhvatio.

“Bolestan si”, reče.

“A ti si moj lijek. Trebam te.”

Rekao je to široka osmijeha na licu, no od njegova pogleda zastalo joj je srce. Mislio je to, svaku riječ. Leden strah, koji je zatomljivala još od onoga dana u njegovu uredu kad je obznanio da će se radije boriti u dvoboju nego pobjeći s njom na sigurno, oslobodio se. Polako je prišla krevetu, legla pokraj njega na pokrivač, udahnula njegov topao mošusni miris i zagrlila ga toliko čvrsto da je zastenjao od boli.

Vrata su se jedva primjetno odškrinula.

“O, opet ti.”

Pozdrav je mogao biti i srdačniji. Valentina nije klipsala čak dovde po snijegu za samo jedan Varenkin osmijeh.

“Da, ja sam.”

Žena otvori vrata, a Valentina uđe za njom u sobu. Prostorija je izgledala bolje, čistije i svjetlije. U kutu je, poput kakva starca, mrmorila vatra, a iz lonca na stolu širio se miris tople hrane. Varenka je na glavi nosila maramu žarke boje.

“Znači, dobila si posao?” počne Valentina.

“Da.”

“Drago mi je.”

Pričekala je ne bi li joj se žena osmjehnula. Možda čak i zahvalila. Valentina je ispunila obećanje i preporučila Varenku za mjesto čistačice u krojačkom salonu madame Angelique, no činilo se da Varenki pristojnost nije bila jača strana.

“Zbog čega je ona ovdje?”

Glas se začuo s kreveta. Na njemu je ispružen ležao Ivan, gol do pasa, u otkopčanim hlačama. Valentinu obuzme stid kad je shvatila da je došla u pogrešan čas.

“Dobra večer, dobrij večer, Ivane”, reče, zarumenjevši se.

U bolnici je naviknula viđati muškarce manje ili više razodjevene, čak i potpuno nage kad je bilo potrebno, no ovo je bilo drugačije. Bilo je nečega ratobornog u načinu na koji su mu se mišići napeli kad je sklopio ruke iza glave, nečega izrazito muškog u gustim crnim dlakama na njegovim prsima i u sitnim sjajnim očima koje su u nju zurile bijesno i neprijateljski.

“Tebe sam došla vidjeti”, reče.

On spusti noge na pod, no ostane sjediti na rubu kreveta, oslonivši laktove o koljena, i ne potrudivši se zakopčati dugmad na hlačama. Ona ondje spazi još kovrčavih crnih dlaka.

“Zbog čega?” upita on.

“Tražim nekoga. Mislim da bi ga mogao poznavati.”

Zurio je u nju, znatiželjan. “Kako se zove?”

“Viktor Arkin.”

“Nikad čuo.”

No primijetila je da je oklijevao, toliko kratko da joj je umalo promaknulo. Onaj djelić sekunde koji je umu potreban da odluči lagati. Promatrala ga je u tišini, koju nije prekinuo on nego Varenka.

“Hoćeš li juhe?” nelagodno je ponudi.

“A ti, Varenka? Poznaješ li ti koga tko se zove Arkin?”

“Njet.”

“Loše lažeš.”

“Ostavi je na miru”, odbrusi Ivan i ustane, stisnuvši šake. Soba se najedanput učinila manjom.

“Platit ću ti taj podatak”, predloži ona.

“Takvi kao ti uvijek misle da sve mogu riješiti novcem, zar ne?” zareži on. “Mislite da nas možete kupiti jednako lako kao dok smo mi bili kmetovi, a vi vlastelini. Prema nama ste se odnosili gore nego prema psima.” Primaknuo se korak bliže, isturivši glavu naprijed. “No, vjeruj mi, kad ti kažem, bogata mala kujo, stvari su se promijenile. Neću primiti tvoj prljavi novac.”

“Uzeo si ga kad ti je to odgovaralo.”

“Ne izazivaj ga”, promumlja Varenka ispod glasa.

No Valentina je bila gnjevna. Ona nije bila vlasnik tvornice koji izrabljuje svoje radnike, ni bogati zemljoposjednik koji zlostavlja svoje zemljoradnike. Ona je pomogla ovim ljudima, ribala im prljavi pod i ispraznila im prokleto vjedro s izmetom. Što ovaj čovjek sebi umišlja? Bogata kuja, tako ju je nazvao. Bogata kuja.

Prišla mu je sasvim blizu i pljusnula ga po širokome licu odlučnim udarcem od kojeg mu se glava zanjihala unatrag, no umjesto da je obori šakom, on se nasmijao, zapahnuvši joj lice oporim dahom.

“Imaš petlje”, priznao joj je, “ali nemaš pameti. Da je imaš, pokupila bi sve do čega ti je u životu stalo i pobjegla iz Rusije kao da ti gori pod nogama.”

“Rusija je i moja ljubljena zemlja jednako kao i tvoja. Neću vam dopustiti da mi je otmete.”

“Čekaj samo da revolucija...”

“Dosta više o toj tvojoj revoluciji! Do nje neće doći. Vi se ionako samo razbacujete praznim riječima i ništa ne poduzimate.”

“Ti štrajk šegrta nazivaš praznim riječima?”

Vikali su jedno na drugo okrenuti licem u lice te se zrak između njih usijao, no na spomen šegrta Valentina zamukne. Okrene mu leđa.

“Poruči Viktoru Arkinu u moje ime”, reče hladno, “da neću odustati dok ga ne pronađem. To mu reci.”

Varenka se uznemireno uhvati za ruku. Svijetle su joj oči bile zabrinute, no kratko je kimnula. Ivan progunđa. Na tome je ostalo.

Valentina se zaputila prema vratima, no prije nego što je do njih došla, okrenula se i na stol bacila vrećicu kovanica. Zazveckale su pri padu, a zvuk je privukao Ivanov i Varenkin pogled.

“Želim”, reče Valentina, “da mi kupiš pištolj.”

Nagla promjena vjetra sa sobom je donijela struju topla zraka s juga i kišu koja ju je promočila do gole kože. Grad je sa sebe zbacio pahuljasti snježni pokrivač i sige s krovova, blješteći pri svjetlu uličnih svjetiljki, a ceste su nanovo osvanule sjajne i crne. Kad je stigla, Jens je sjedio u krevetu oslonjen o lavinu bijelih jastuka, što je bio značajan napredak u odnosu na ležanje na leđima. U jednoj ruci držao je ručnik, a u drugoj četku za kosu. Njegov osmijeh dobrodošlice zagrijao joj je mokru kožu.

“Dođi ovamo”, reče on.

Ona priđe. Sklupčala se pokraj njega na pokrivaču i pustila mu da je osuši, polako i smireno, bez žurbe i napora, dok joj je napetost istjecala iz bolnih udova i mišići joj se opuštali, a prenapregnuti mozak potpuno se prepustio.

“Što se dogodilo?” upita on.

“Razmišljala sam. O dvoboju.”

O tome dosad jedva da su prozborili. Ni jedno ni drugo još nije bilo spremno zagaziti na taj opasni teritorij. On je bio poput crnog leda — nevidljiv sve dok ti ne prosjedne ispod nogu te se zatekneš izvaljen na leđima u blatu. Tišina se ukotvila između njih, no Jens ju je odagnao prešavši joj prstom duž jagodične kosti rekavši: “Dvoboj je gotova stvar, mila moja Valentino. Razmišljaj o našoj budućnosti, a ne o prošlosti.”

“Zašto te je ustrijelio? Zašto nije pucao samo na husare?”

Čula je kako je uzdahnuo, gotovo nečujno, no tuga u tom zvuku bila je čvrsta i nepopustljiva, ukorijenjena duboko u njemu.

“Oni nas sve smatraju porobljivačima”, reče on. “Černov vodi vojnike protiv štrajkaša, a ja sam voditelj projekta izgradnje tunela na kojemu radnici rintaju i po dvanaest sati na dan, ponekad čak i po četrnaest ako zaostajemo za rasporedom. A koliko su za to plaćeni? Manje no što bi ti potrošila na čaj i kolačiće s Katjom. Naravno da nas mrze. Imaju svako pravo na to.”

“Ne slažem se.”

“Naravno da se ne slažeš, ljubavi.” Provukao joj je četku kroz mekane vlasi, milujući joj kosu. “Budimo oboje zahvalni na tome što je taj čovjek loše naciljao.”

“I o tome sam razmišljala.”

Naslonio se na jastuke. “I do kakva si zaključka došla? Da revolucionari neće nikamo dospjeti dok ne nauče kako pravilno strijeljati?”

“Ne. No bio je to onaj isti čovjek koji je pucao na nas u saonicama one noći nakon bala u Palači Aničkov.”

“Molim?”

“Istina je, Jense. Jasno sam vidjela.”

Osjetila je kad je udahnuo i pritom se lecnuo od boli, no nastavio joj je mirno gladiti kosu.

“Dvaput je pucao na mene”, promrsi Jens. “I dvaput me nije ubio.”

“Znam tko je on.”

“Tko?”

“Viktor Arkin. Bio je vozač mojega oca. Onaj koji je skrio granate u garaži.”

“Zbog čega sam i ja nakratko bio uhićen, ne zaboravi.”

“Da.”

“Tako znači.” Pažljivo je disao. “Dakle, taj Arkin naumio je nanijeti zlo. I meni i tebi.”

“Ubola sam ga.”

“Što si učinila?”

“Jednim od skalpela doktora Fedorina. No nedovoljno duboko pa je pobjegao.”

“O, Valentina!”

Privukao ju je u naručje i zatisnuo pokrivač oko nje kao da je tako može zaštititi. Osjetila je kako mu čeljust podrhtava naslonjena na njezino čelo, kao da ne želi izgovoriti riječi koje se svim silama trude osloboditi.

“Jense, kad sam bila mala, govorili su nam da ruski narod voli cara. Gdje je nestala ta ljubav?”

“Osamdeset posto Rusa su zemljoradnici. Od iskona su odani caru, premda mrze svoje zemljovlasnike. Mnogi i dalje ga je takve osjećaje unatoč nemirima. Sjeti se samo ustanka iz 1905. kad su s Gaponom krenuli na Zimsku palaču. To nije trebao biti ustanak. Namjeravali su cara izvijestiti o nedaćama koje ih muče. Bili su uvjereni da će im car, sazna li za njihove patnje, pomoći i olakšati im život.” Ljutito je frknuo. “No nisu imali pojma kakav je zapravo car Nikolaj Aleksandovič Romanov čovjek.”

Položila je ruku na zavoj kojim mu je bila omotana rana. “Jense”, reče nehajno, “mislim da ti je vrijeme za lijek.”

Izmigoljila mu se iz naručja i stala pokraj kreveta, gledajući kako mu zelene oči postaju još zelenije kad je počela otkopčavati dugmad.

Kako da je zaštiti?

Miris njezine kože ispunio mu je ponore uma. No čak i kad bi joj se usne zaustavile na njegovu vratu ili mu ovlaš dodirnule jedno po jedno rebro dok mu je poljupcima pokušavala odagnati bol, to mu je pitanje opsjedalo um, istiskujući sve druge misli van. Kako da je zaštiti?

I što hoće Viktor Arkin?

Sporim gladnim pokretima klizio joj je dlanovima uz naga bedra dok je sjedila na njemu opkoračivši ga. Pratio je obrise njezinih bokova i čvrstu oblinu stražnjice, tople i podatne, koja mu je ležala u dlanu. Obožavao je kutove njezinih kostiju, način na koji su se skladno kretale stvarajući udubine i sjene na njezinoj besprijekorno glatkoj koži. I slušao je bez daha zvukove što su joj se otimali iz grla, predenje, stenjanje i tajne mijauke užitka.

Prikliještila ga je uz jastuke šapćući mu na uho, dok joj se kosa poput neukrotive koprene prostrla oko njega mameći ga svojim mirisom. Oštećenim je plućima udisao njezin dah, a njezin je dodir duboko u njemu raspirivao vatru na mjestima što su do maloprije zjapila prazna i hladna. Ganula bi ga na način koji nije mogao shvatiti, uzbuđivala ga na načine koje nije mogao objasniti, i u njemu raspirivala snagu i požudu od koje bi mu slabo i ranjeno tijelo u bolesničkoj postelji jednostavno isparilo.

Žestinu kojom je vodila ljubav s njim dotad nije upoznao, i dok joj je ljubio grudi, grickajući joj kožu i pod jezikom ćuteći kako joj se slatke bradavice ukrućuju, osjećao je kako im se tijela stapaju od pulsirajućeg žara i postaju jedno. Oduvijek je znao da će tako biti. Da će mu i cijeli život s njom biti premalo.

Arkin je bio oprezan. Pao je mrak i sanktpeterburške ceste bile su pune prometa. Na putu do Hotela de Russie neprestano je zametao trag, naglo skrećući u veže i odmičući niz pokrajnje uličice. Iza leđa nije začuo nikakve stope, ni tihe korake ni hitro skretanje agenata u crnim kišnim ogrtačima. Zaobilazio je široke bulevare, prošavši mimo Brocardove prodavaonice francuskih parfema, i vratio se natrag okolnim putem preko mostova, nekoliko puta uzastopno prelazeći Fontanku. Ovratnik je podignuo do ušiju za zaštitu od pljuska, proklinjući sam sebe što je takva budala. Zbog lošeg vremena njegovo putovanje na drugi kraj grada bilo je sigurno, ali ne i pametno.

Djevojku je već i prije slijedio i znao je točno kamo ide svaki put nakon završetka smjene u bolnici. U velebnu kuću u ulici s drvoredom, s ulaznim vratima od kovana željeza i obiteljskim grbom što se dičio na stupovima iznad kapije. Kuća u kakvoj mu je majka oduvijek željela služiti. Saznao je da pripada liječniku, doktoru Nikolaju Fedorinu. On je bio jedan od onih odvratnih intelektualaca, pripadnika liberalne kreme društva koji su se rado ubrajali među pripadnike visokog staleža, istovremeno se ponoseći dobrotvornim radom sa siromašnima, kao da time mogu pokrpati ranu što je zjapila u srcu Rusije; previti jaz slabašnim zavojem od gaze nadajući se da će ga držati na okupu.

Kad nastupi revolucija, rulja će takve ljude zgaziti čizmama. U općem metežu koji će zacijelo zavladati nakon svrgavanja omraženih Romanova, ljudima poput tog liječnika neće biti jasno da više ne mogu biti na vlasti. I da će im prljav seljak iz Sibira ili radnik iz Putilove tvornice imati pravo naređivati. Ti ljudi, bilo da su liječnici, odvjetnici ili učitelji, uvijek će biti izdajice socijalističke borbe jer nisu u stanju pojmiti da su sada oni u potlačenom položaju.

Otresao je kišu s lica dok mu je gnjev izjedao utrobu. A što je sa ženama iz visokog staleža? Što s njima? One su naviknule da njima upravljaju muževi ili očevi koji im govore što da rade i što da misle. Ima li nade za njih?

Dovraga i takve misli! Mrzio se zbog toga što bi volio da je odgovor na to pitanje potvrdan. Da! Da, moguće ih je preoblikovati. Da, može ih se naučiti kako da postanu korisne. Poput male Ivanove.

No što s njezinom majkom? Koja ne odstupa od svojih bisera i predrasuda. Kako da ona ikad posluži njihovoj borbi? Naljutila se na njega. Kad joj je rekao kako je prekinuo dvoboj, izgrdila ga je. Zasula ga je oštrim riječima, a bjelokosne obraze oblila joj je vrela krv i oči su joj blistale od srdžbe. Iznenadilo ga je da ta žena u sebi krije takvu vatru. To ga je privuklo i protiv njegove volje.

Sjedio je s njom u Turicumu koljena priljubljena uz njezino, a kad je završila, uzeo joj je drhtav dlan u svoj. No ovaj put otkopčao joj je dugmiće na rukavicama od teleće kože, toliko glatke da mu se na dodir činila kao svila, a ne koža, i polako joj ih skinuo. Na koži joj nije bilo nijedne mrljice, nikakva traga da uopće živi. Ležao mu je među prstima poput ptice, uznemiren i drhtav. Nije imao pojma da dlan može biti tako mekan.

Pokraj njega protutnjala je kočija dok je u mraku prelazio preko Mihailovskog trga, zalivši ga valom prljave vode iz jarka pokraj ceste. Opsovao je. Večeras je bio razdražljiv, a misli su mu se kovitlale u glavi, oštre poput britve. Trebao je bez oklijevanja ubiti onog husara u šumi. Da je samo naciljao malo više. Prokleta slabost. Trebao je to učiniti, dugovao je to Karlu, čije su mlado tijelo rasporili na sporednom kolosijeku. No umjesto toga učinio je kako je Elizaveta Ivanova zatražila.

Prokleta slabost.

Stresao se poput psa, otresavši vodu s kaputa. Hotel de Russie nalazio se na uglu trga. Hitro je zakrenuo niz pokrajnju uličicu i neopazice se ušuljao kroz stražnji ulaz hotela, pokraj kuhinje u kojoj se žustro radilo i uza široko stubište. Stigavši do drugog kata, nečujno se zaputio niz hodnik i pokucao na vrata.

“Naprijed.”

Bilo mu se uzlupalo kad je ušao u sobu. Pri blagu ružičastom svjetlu zidnih svjetiljki stajala je Elizaveta Ivanova, bez bisera, bez rukavica, odjevena samo u svileni kimono, dok joj se kosa u kovrčama prozračnima poput ljetne izmaglice rasula po ramenima. Taj mu je prizor iz glave odagnao svaku pomisao na Černova.

31

Stigli su topliji dani i grad je s užitkom sa sebe zbacio zagušujući pokrov od magle što se u međuvremenu pohabao, zaudarajući poput kaputa kakva starca. Zlatne kupole crkava nanovo su problistale pod vedrim nebom, a palače se otarasile tmurna ozračja propustivši u sobe sunčevu svjetlost što se gnijezdila na naslonjačima i protezala se po sagovima poput riđeg mačka. Fontanka i Mojka nabujale su od otopljena snijega, nanovo omugućavajući brodovima da prevoze ugljen i drva do tvornica na rubu grada. Ulice su prštale od života. Posvuda su nicale tržnice, a ulični trgovci vikom su nudili svoju robu. Prodavači su svakom prolazniku pod nos gurali jabuke i cimet, cipele i kistove. Sankt Peterburg našušurio je svoje suknje i počeo se smiješiti.

I Valentina se smiješila. Jens ju je čekao, kako da se ne smiješi? Tvrdio je da mu svakodnevna šetnja do bolnice pomaže jačati pluća i čini dobro, no ona baš i nije bila sigurna u to. I dalje je teško disao, katkad proizvodeći pištave zvukove dok se penjao i silazio niz rub pločnika.

Od samog pogleda na njegovo koščato tijelo, kosu što se poput bakra presijavala na posljednjim zrakama sunca i nagib glave dok bi zamišljeno koračao naprijed-natrag, mirni kutci u njoj proprštali bi od života. Postojanje bi općenito govoreći postalo životnije kad bi bila blizu njega, bitnije, svrhovitije. Toga je dana u bolnici prvi put svjedočila porođaju, i ostala osupnuta time što život počinje na tako surov, a istodobno lijep način, sa savršeno sazdanim novorođenim djetetom. To ju je rasplakalo.

No čak je i to iskustvo bilo blijedo u usporedbi s onim što bi se u njoj dogodilo kad bi ugledala svojega danskog inženjera kako je čeka. Došlo bi joj da se baci na njega, cijeloga ga obujmi rukama i proguta. I tako svaki dan. No umjesto toga prišla mu je, osmjehnula mu se pogledavši ga u oči i stavila mu ruku u svoju.

Kad su stigli do ulice u kojoj se nalazio njegov stan, na nebo se navukla sumorna ljubičasta izmaglica pod kojom su zgrade izgledale poput ljupkih kuća za lutke. Jens joj je prebacio ruku preko ramena i malo je govorio, štedeći dah za šetnju, pa ga je ona zabavljala prepričavajući mu kako su se medsestra Gordanskaja i bolničarka Darja umalo potukle zbog izgubljenog liječnikova stetoskopa, okrivljavajući jedna drugu sve dok zrak u prostoriji nije bio zasićen psovkama, a Gordanskajine goleme grudi nadule se prijeteći da će joj popucati dugmad na odori.

On se zasmijuljio, no ona osjeti kako mu se tijelo najednom ukočilo. Primijetila je kako se smijeh iz njega iscijedio i otekao u jarak pokraj ceste, a na njegovo se mjesto ušuljalo nešto mračnije dok joj je snažnije stisnuo rame. Pogledala je za njim i spazila otmjenu kočiju s pozlaćenim obiteljskim grbom te sluge u livrejama kako čekaju ispred njegove kuće.

“Čija je?” upita Valentina, unaprijed znajući odgovor.

“Grofice Serove.” Zastao je i pogledao Valentinu, napeto joj zureći u lice. “Reći ću joj da smjesta ode.”

“Zbog čega bi uopće došla?” upita ona.

“Možda je Aleksej bolestan.”

Valentina osjeti kako joj se srsi migolje uz kralježnicu. Grofica Natalija Serova bila je lukava. Bila je i te kako kadra iskoristiti svojega sina ako je bilo potrebno.

U kočiji i predvorju nije bilo nikoga, pa se Jens stao uspinjati stubama po dvije odjednom, no na pola je puta usporio, pritisnuvši ruku na prsa kao da se bori udahnuti. Valentina mu je smjesta pritrčala, prebacivši mu dio težine na svoje rame. Rukama ga je obgrlila oko struka te je u ledenoj tišini u sebi proklela groficu.

“Kako dirljivo!”

Glas se začuo odozgo. Valentina podigne pogled. Grofica Serova stajala je na odmorištu kočopereći se u mentol zelenoj haljini s crnim ogrtačem, visokim crnim šeširom sa smaragdnim perjem i dječakom uz skute. Bilo mu je otprilike sedam godina. Imao je zelene oči — prelijepe, zabrinute zelene oči. Oči što su bile prestare za dječaka njegove dobi.

“Jensu u posljednje vrijeme nije baš dobro”, odbrusi Valentina crnom šeširu. Nije se udostojila pogledati ženu u oči.

“Djadja Jense! Ujače Jense!” Dječak se sjuri niza stube i podmetne rame pod Jensovu drugu ruku.

“Spasibo”, promrmlja Jens. “Dobra večer, grofice.” Stigavši do odmorišta, oslobodio se iz njihovih zagrljaja i uspio izvesti uljudan naklon. “Čemu dugujem ovo zadovoljstvo?”

“Aleksej je bio zabrinut. Kad je čuo da nisi dobro, stao mi je dodijavati da ga dovedem da te posjeti.”

Osmijeh joj je bio prijetvoran poput zmijskog jezika. Jens raskuštra dječakovu smeđu kosu. “Dobro sam.” Otključao je vrata stana, no čim su ušli, zavladala je neugoda koju Jens nije ni pokušao ublažiti. Samo je kleknuo pred njezina sina.

“Što to imaš?” upitao ga je.

“Dar za tebe”, dječak se široko osmjehne.

Majka mu iskrivi lice. “Sam se toga dosjetio.”

Aleksej je u naramku nosio predmet veličine kutije za cipele koji je gurnuo Jensu u ruke. Jens pažljivo otvori poklopac te prasne u smijeh.

“Gle, gle, što to ovdje imamo!”

Na posteljici od slame u kutiji ugnijezdio se velik bijeli miš, mrdajući brkovima i izrazito zlovoljno zureći u njih svojim ružičastim očima.

“Dok si bolestan, mislio sam”, dječak usmjeri pogled iskosa prema Valentini i brzo ga opet skrene, “da bi ti mogao praviti društvo. Ako budeš usamljen. Zove se Atila.”

“Atila?” Jens se još jedanput gromoglasno nasmije, što mu izazove silovit napadaj kašlja, a miša nagna da uzrujano zacijuče pokazujući žute zube. “Veličanstven je. Srce Huna pod sićušnim krznom. Spasibo, Alekseju. Hvala ti. On i ja postat ćemo dobri prijatelji.”

Poljubi dječaka u obraz, a on mu ovije ručice oko vrata i zadrži ih ondje.

“Ne vješaj se”, naredi mu majka.

Ruke se povukoše, no Jens ga povede do stola gdje su zajedno sjeli proučavajući Atilu kao da je predmet čuđenja, dok su se Valentina i Natalija Serova međusobno pogledavale s prikrivenim zanimanjem.

“Čujem da se zbog Vas borio u dvoboju”, grofica će tihim glasom.

“To baš i nije točno.”

“Znači da ste Vi krivi za njegovu ozljedu.”

“Za njegovu ozljedu”, oporo odvrati Valentina, “kriv je čovjek koji je povukao obarač.”

“Čula sam da to nije bio šarmantni zapovjednik Černov. On se još uvijek oporavlja na toploj crnomorskoj klimi. Znate li tko je ispalio hitac?”

“Je li ovo inkvizicija?”

Grofica se osmjehne suzdržljivim smiješkom koji joj se ne proširi dalje od usana. “Znate kakav je Sankt Peterburg, pun zlobnih glasina.”

“Pun zlobnih ljudi.”

Valentinin prkosan pogled nije se svidio grofici. Odvratila je pogled, a Valentina je iskoristila taj trenutak kako bi stala iza Jensa i naslonila mu ruku na rame, sagnuvši se i nasmijavši se štosovima koje je miš izvodio. Aleksej se od srca smijao veličini životinjinih testisa. Majka i sin nisu se dugo zadržali, no prije njihova odlaska Jens je još jedanput kleknuo, poljubio dječaka u obraze i obećao da će izraditi najraskošniju palaču za miševe koju je jedan glodavac ikad imao. Privio je njegovo nemirno mlado tijelo uza svoje.

“Hoćeš li doći kad ti bude bolje?” upita stidljivo Aleksej. “I opet me povesti na jahanje?”

Jens je oklijevao. U prostoriji su otkucavale sekunde tijekom kojih grofica nije trepnula nijedanput.

Na koncu Valentina istupi pred njih smiješeći se i potapša dječaka po ramenu. “Dakako da hoće. U svakom će ti slučaju doći pokazati Atilinu novu palaču.”

Jens ju je gledao jedan dug trenutak, a potom kimnuo dječaku. “Dakako.”

Grofica je odjezdila iz sobe uz šuštanje svilenih suknji, a u hladnim sivim očima nedvojbeno joj se ogledala pobjeda.

Valentina je gurnula teška vrata crkve i ušla u nju, već naviknuta na njezin vlažan miris i prostor pod kupolom za koji je očekivala da će je pritijesniti težinom molitvi, no nije. Činio se praznim.

“Oče Morozov”, zazvala je visokog čovjeka u crnom koji je palio svijeću pod pozlaćenom ikonom Djevice Marije. Okrenuo se strpljiva osmijeha na licu.

“Opet ste tu, vidim.”

“Opet sam tu.”

Stajala je nasred mramornog poda. Freske, ikone i zavjetne svijeće oko nje svečano su sjale, a tužne oči svetaca zurile u nju kao da je ona grešnica i lažljivica, a ne čovjek u dugoj crnoj halji. No ona je znala da to nije tako. Ispod blaga osmijeha i ljubaznih riječi krio se jezik što je širio laži brže no što je dijelio oproste.

“Jeste li ga vidjeli?” upita ona.

“Moj današnji odgovor jednak je kao i prethodnih dana: Viktor Arkin više ne dolazi ovamo. Ti si, dijete, u ovu crkvu uvijek dobrodošla, no ovo je mjesto za mir i molitvu, a ne progonjenje.”

“Kad ste ga posljednji put vidjeli?”

“Rekao sam ti već. Nisam već tjednima.”

“Znate li gdje je?”

“Ne.”

“Jeste li sigurni?”

“Siguran sam.” Kad se nasmijao, svijetle su mu se oči nabrale na vanjskim rubovima kapaka, zgužvane poput papirnog rupčića. “Ne lažem ti.”

“Jeste li čuli ikakve novosti?”

“Samo da je ranjen.”

“Teško?”

“Ne znam. No čuo sam da je otišao u Moskvu. Je li to istina, nemam pojma.” Dodirnuo je raspelo što mu je visjelo oko vrata.

“Poručite mu da sam mu ja, Valentina Ivanova, rekla da se ne može dovijeka skrivati od mene.”

Osmjehnuo se svojim svećeničkim smiješkom i ugasio voštanicu što mu je gorjela u ruci. “Dijete, ovo je kuća Božja. Neka ti On podari mir i utiša ono što te goni da tako nepokolebljivo tražiš tog Viktora Arkina.” Dvama prstima načinio je znak križa.

“Hvala Vam, oče, no ja bih radije da mi On podari podatke koje tražim.”

“Tu ti ne mogu pomoći.”

Valentina je primijetila oprez iza blagih očiju, bistar i oštar um koji joj je uskraćivao pomoć. Naglo se okrenula i žurno napustila crkvu. Iza njezinih leđa svećenikov glas odzvonio je praznim vlažnim prostorom. “Neka te Bog blagoslovi, dijete.”

“Je li otišla?”

Otac Morozov kimne. “No vratit će se, druže.”

U zagušljivoj stražnjoj prostoriji u podrumu crkve, Arkin je sjedio za stolom pokraj brda letaka na kojima bijahu otisnuta crvena slova. Jednog po jednog presavijao je namjeravajući ih podijeliti na sljedećem sastanku, palcem prolazeći duž pregiba dok je iz njega prštala razdraženost. “Zašto ne odustaje?”

“Ova je tvrdoglava.” Morozov dlanom potapša hrpu letaka na kojima je pisalo: UJEDINITE SE! MOĆ RADNICIMA! “Baš kao i ti”, dometnuo je.

Na tronošcu u kutu bakreni samovar tiho je grgoljio, a pokraj njega na tanjuru ležao je nepojeden pirog. Svećenik baci pogled prema njemu i namršti se.

“Viktore, ako želiš da ti rana zacijeli, moraš jesti. Moraš spavati.”

“Ne još, oče.”

“Nego kada?”

Arkin podigne pogled s letaka. Smršavio je, to je i sam primijetio, obrazi su mu upali između oštrih kostiju lica, a sive oči poprimile tamniju boju. Čak se i Elizaveta Ivanova na to osvrnula. Voljela mu je dugo gledati u oči, kao da će, bude li dovoljno dugo gledala, u njima otkriti tko je on zapravo.

“Kad posao bude obavljen”, reče Arkin. “Kad Romanovi budu zakopani u kakvoj jami. Tada ću ponovo voditi normalan život.”

Svećenikovo lice namršti se otkrivajući duboke brazde. “Tada bi moglo biti prekasno”, tiho reče. “Možda dotad zaboraviš kako se to radi.”

Stiglo je pismo od zapovjednika Černova. Od samog pogleda na omotnicu s obiteljskim grbom utisnutim u žig na vosku Valentini je došlo da ga pokida na tisuću komadića. Odnijela ga je u očevu radnu sobu i predala mu ga neotvoreno.

On ga je pročitao u tišini. “Zapovjednik je u Švicarskoj”, obavijestio ju je, “liječi se u toplicama. Ne očekuje da će se u Sankt Peterburg vratiti prije kraja ljeta.” U njegovim je riječima osjetila prikriveno olakšanje. Izmijenili su pogled pun razumijevanja i ona kimne.

“To nije dugo, tata. Imaš vremena do tada. Kakve god da ti je zajmove priskrbila Černovljeva ogrlica, morat ćeš ih otplatiti ili produžiti rok do jeseni jer ću mu tada morati vratiti nakit.”

“Da ti je imalo stalo do sestre, udala bi se za njega.” Zgužvao je pismo u šaci.

Valentina odmahne glavom. “Molim te, tata. Mora postojati način da iznađeš novac. Nekako. Prodaj sve. Prodaj kuću u Tesovu. Ionako nam više neće trebati.”

Otac joj utone u naslonjač iza golema pisaćeg stola na kojemu bijahu naslagane visoke hrpe spisa i fascikala od čvrsta svijetlosmeđeg papira, što su se svakog časa mogle prevrnuti na njega. Obrazi su mu bili zagasite boje prezrelih šljiva. “Banke su već vlasnice svega što posjedujemo, Valentina. No pokušat ću.”

32

Unatoč ocu.

Unatoč Arkinovu nestanku s lica zemlje.

Unatoč ozljedama koje previjam u bolnici i pacijentima koji su

umrli pred mojim očima.

Unatoč tomu što mi je majka rijetko kod kuće, a sparina u gradu

gora je no ikad.

Unatoč tomu što mi ruke izgledaju kao da nisu moje.

Unatoč svemu tome, ovo je najsretnije ljeto u mojem životu.

Ljetu je dugo trebalo da stigne. Oklijevalo je poput djevojke koja prvi put ide na bal. Počelo je blijedo i kolebljivo: stabla limete nisu se žurila prolistati, a sunce se skrivalo iza oblaka. Grad se činio siv i umoran; tvornički dim nasjeo je u čađavim oblacima nad krovovima, odveć trom da bi se pomaknuo. No baš kad se Valentina naviknula na hladne vjetrove iz Finskog zaljeva i pomirila s tim da ove godine neće odlaziti na piknike s Katjom, ljeto je nahrupilo, pretvorivši Sankt Peterburg u blistav i blještav grad od zlata.

To je bila prva godina u njezinu životu da ljeto nisu proveli na imanju u Tesovu. Valentina nije zapitkivala zbog čega - to je bilo očito. Otac joj je bio prezaposlen i sve je vrijeme provodio ili u Ministarstvu ili zaključan u radnoj sobi s nekolicinom muškaraca u po mjeri skrojenim frakovima i svilenim šeširima, koji su dolazili i odlazili s teškim diplomatskim torbama. No ona je već odavno bila donijela odluku da više nikad neće kročiti nogom u Tesovo. Kako i bi, nakon onoga što se dogodilo? Kako bi Katja? A još jasnije bilo joj je to da ne može napustiti Jensa jednako kao što ne bi mogla napustiti vlastitu kožu.

Bilo je to ljeto šetnji ruku pod ruku budući da je njegova ozljeda zacijeljela. Redovito bi je osupnula njegova staložena i bezbrižna snaga kad bi je podignuo i prenio preko potoka ili joj obujmio struk rukom kad bi se sagnula posegnuvši za bubamarom na površini ukrasnog jezerceta. Bilo je to ljeto sladoleda i vilin-konjica, istraživanja grada i promatranja ga novim, zapanjenim očima budući da su ga prvi put promatrali zajedno.

Vodila ga je na koncerte Čajkovskog i Stravinskog u Kazalište Aleksandrinskij koje je imalo visoke korintske stupove; on je nju vodio na željezničku postaju Nikolajevski kako bi joj pokazao čudesnu krovnu konstrukciju i do u tančine objasnio princip rada huktavih parnih strojeva. No ona je proučavala strukturu njegove kože i točkice u zelenim mu očima. Slušala je strast u njegovu glasu dok je govorio, a ne pištanje zadihanih lokomotiva.

Jedan su dan sjeli i praćakali stopala u rijeci. U zraku se osjećao miris pokošene trave i nad vodom je lebdio oblak izmaglice, a on joj je objašnjavao planove za proširenje korita Neve kako bi se poboljšao dotok i odvod vode iz grada. Podijelili su jabuku, zalogaj po zalogaj.

Jedan su dan odveli Katju u šumu gdje joj je srna jela iz ruke, a potom u katedralu svetog Izaka gdje je Katja plakala jer je to na nju imalo blagotvoran učinak.

Jedan ju je dan poljubio na stubama pred Ermitažem, kao da za vijeke vjekova želi izbrisati sve ostale s njezinih usana.

Jedan su dan ona i majka stajale kod prozora promatrajući Jensa u vrtu s Katjom. Ispravljao je prečku na kotaču njezinih kolica, a ona mu je naslonila ruku na rame dok je čučao. Majka joj je šapnula na uho: “Jesi li svjesna koliko ga tvoja sestra voli?”

A onda, baš kad se konac ljeta počeo pretapati u jesen, jedan je dan s Jensom sjela u otvorenu kočiju pod baršunastom tamom noćnog neba i rekla mu da je trudna.

“Hoćeš li se udati za mene?” upitao je Jens.

Valentini je srce zabubnjalo u ušima. Primio ju je za ruku i prislonio je uz usne, okrenuo je i poljubio joj zapešće. Mjesečina mu je isklesala lice poput hladna mramora, no oči su mu plamtjele od živosti.

“Valentina Ivanova, hoćeš li mi učiniti tu čast i udati se za mene?”

“Hoću.”

“Sutra?”

Nasmijala se, grla stisnuta od neslomljive radosti. “Kad god hoćeš.”

“Odmah.”

Sklopila je oči. Kad ih je opet otvorila, još je uvijek bio tu, i dalje joj ne puštajući ruku.

“Jense, Katji sam se zaklela da je nikad neću ostaviti.”

“Onda će doći živjeti s nama. Moji dogovori s Davidovom oko zemljišta prošli su bolje nego što sam očekivao pa ću nam kupiti velebnu novu kuću. U kojoj će biti i soba za tvoju sestru.”

Izrekao je to bez imalo premišljanja, kao da je to sitnica.

“Hvala ti, ljubavi.”

Uzeo joj je lice među dlanove. “Volim te”, prošaptao je nježno joj dodirnuvši usne svojima.

“Neću se slomiti”, nasmijala se.

Privukao ju je k sebi na klupici kočije i zagrlio toliko snažno da je jedva disala. “Sutra ću razgovarati s tvojim ocem.”

“To mu se neće svidjeti.”

“Morat će se naviknuti na to.” Ruka mu je skliznula do njezina trbuha i počela milovati njegov još uvijek ravan obris.

“Dječak”, prošapće ona. “Inženjer koji će izgraditi novi Sankt Peterburg.”

“Djevojčica”, osmjehne se on. “Želim djevojčicu.”

“S mojom kosom i tvojim očima.”

“I tvojim darom za glazbu. Djevojčica koja će letjeti na krilima hrabrosti i volje. Djevojčica živa uma. Kao i njezina majka.”

Razdražljiv vjetar povukao joj je pramen kose preko lica pa protrne.

“Hladno ti je”, reče on.

“Nije. Uzbuđena sam.”

Umotao ju je u topao krzneni ogrtač, zatisnuvši joj ga ispod koljena i oko vrata. “Smjesta ću te odvesti kući. Ne smiješ se prehladiti.”

“Jense, trudna sam, nisam bolesna!” Osmjehnuo joj se i nježno je pogledao na srebrnastoj mjesečini. Odlučno je pucnuo uzdama i konj je krenuo, a ona je pritom primijetila kako mu bilo na vratu treperi. Bila bi pružila ruku i dodirnula mu grlo da joj nisu bile zarobljene ispod ogrtača.

“Jense, sutra mi je ocu rođendan. Rezervirao je mjesta u kazalištu za obitelj, a nakon toga vodi nas na večeru u A’lours.” Riječi su joj imale okus sapuna. “Molim te, neka uživa u sutrašnjem danu. Pitaj ga dan poslije.”

Okrenuo se kako bi je pogledao u lice. “Bože oslobodi! Zar te nisam dovoljno dugo čekao?”

“Ne.” Osmjehnula mu se.

“Još jedan dan. Ne više.”

Naslonila se na njega dok je vozio kočiju poprimajući njezinu toplinu, a njezini su se snovi na vršcima prstiju ušuljali u njegove.

Idućeg dana rominjava je kišica okončala zagušljivu žegu koja je grad bila stisnula za grlo. Kazalište je blještalo od svjetala kad je obitelj Ivanov zauzela svoja mjesta u loži na prvom katu, s pozlaćenim rezbarijama u obliku svitaka i stolcima postavljenim plišem. U gledalištu ispod njih razlegao se žamor glasova. Krema sanktpeterburškog društva razmetala se svojim draguljima i zlatnim odličjima nadmećući se sa svjetlucavim lusterima. Osmijesi su bili usiljeni, nepomični ispod veličanstvenih dijamantnih ukrasa za kosu, čiji su se vlasnici zacijelo morali debelo zadužiti, pa su prljavi lihvari već nestrpljivo trljali ruke. No da su se u kazalištu pojavili u manje raskošnu ruhu, izvrgnuli bi se prijeziru i poruzi.

Valentina se gnušala nad tim, no glazba je spašavala stvar — kao i uvijek. Čim su se svjetla prigušila, a opera Priča o caru Saltanu počela, dramatične arije Rimski-Korsakova pružile su Valentini barem nekakvu utjehu. Sklopila je oči i pustila da note ožive u njoj. Slobodnije je disala, zamišljajući sobu u Jensovu stanu, sag od sobova krzna mekan poput mačićeve šape ispred peci na drva i njegov dodir na njezinim golim leđima te Jensove usne kako joj klize po toploj koži trbuha, tiho mrmoreći djetešcu što je u njoj raslo. Srce joj se stegnulo od čežnje, isključivši sve ostalo.

“Valentina, draga moja djevojko, kako izvanredno izgledaš večeras. Blistaš sjajnije od lustera.”

Oči joj se širom otvoriše. “Zapovjedniče Černov!”

Sjedio je točno pokraj nje u zagasito crvenoj odori. Preplavio ju je val zaprepaštenja kad je shvatila da je nastupila stanka te da su se ostali, uključujući i Katju u kolicima, povukli u predsoblje gdje su pili vino, jeli kavijar i pozdravljali goste koji su žurno pristizali kako bi ocu čestitali rođendan. Nije se promijenio. Ni nakon sve te boli i patnje. Samo su mu zubi bili malčice oštriji, a oči gnjevnije. “Nisi odgovarala na moja pisma, Valentina.”

“Drago mi je vidjeti da ste se oporavili, zapovjedniče. Nisam znala da ste se vratili u Sankt Peterburg.”

“Pisao sam ti kako bih te obavijestio da ću biti ovdje.”

Nije pročitala nijedno pismo.

“Pisala sam Vam jedanput”, reče ona. “Kako bih Vas obavijestila da su zaruke razvrgnute.”

Nasmijao se, kratkim zvukom nalik na lavež, dodatno iskesivši zube. Zgrabio joj je ruku u bijeloj rukavici što joj je ležala u krilu i zarobio je svojim dlanovima. “Mlade dame vole zadirkivati.”

“Ne.” Pokušala ju je izvući, no on ju je čvrsto stisnuo.

Ne odvajajući oči od njezinih, polako joj je podignuo ruku i prislonio je uz usne. Čak i kroz tanku kožu mogla je osjetiti svaku pojedinu čekinju njegovih brkova.

“Pustite me.”

Bili su nagnuti jedno prema drugome, gotovo poput ljubavnika, a lica su im bila toliko blizu da mu je opazila ružičast ožiljak na čeljusti kojega prije nije bilo ondje. Podignula je drugu ruku i ščepala mu dva prsta, spremna otkinuti ih ako je ne pusti. Na donjem katu gospoda su se počela vraćati na svoja mjesta i žamor glasova postao je glasniji. Iz nekog razloga okrenula se i pogledala; nije mogla objasniti taj osjećaj, no odjednom je bez ikakve sumnje znala da je Jens ondje. Ugledala ga je na suprotnoj strani gledališta, visoka i uspravna. Njezin Viking. Kosa mu je bila raskuštrana od vjetra, kao da je upravo dojurio s ulice kako bi je vidio. A sada ju je bogme i gledao. Kako jednu ruku prislanja uz usne husarskog zapovjednika, a drugom mu čvrsto drži dva prsta, zajapurena lica blizu Černovljevu. Jauknula je i skočila na noge, konačno se oslobodivši njegova stiska.

“Jense!” zazvala je, ne obazirući se na osupnute poglede odozdo. No on je otišao. “Proklet bio, Stepane”, gnjevno je rekla i istrčala iz lože.

Pronašla ga je. Bio je u baru i pušio cigaretu naslonjen na mramorni stup, kao da uopće ne primjećuje svjetinu što se tiskala oko njega.

“Jense, nisam znala da si ovdje.”

“Očito.”

“Zapovjednik Černov samo me došao pozdraviti.”

“Vrlo prisan pozdrav, kako se činilo.”

“Ne.” Položila je prste na rukav njegova žaketa, nastojeći doprijeti do njega. “Nije onako kako je izgledalo. Jense, molim te, nemoj...”

Izvana se začuo povik. Čovjek u ogrtaču sa šeširom na kojemu su blistale kapljice kiše pojavio se na dovratku.

“Premijer je ustrijeljen!” viknuo je nekoliko puta uzastopno. “Premijer je ustrijeljen!”

Ljudi u baru zborno uzdahnuše. Jens obujmi Valentinu oko struka i kroz mnoštvo gostiju prokrči put do čovjeka.

“Što se zbilo?”

“Bože moj, večeras je bio u kazalištu u Kijevu. Prišao mu je jedan od onih revolucionara ubojica i izvukao pištolj. Ustrijelio je Stoljipina u prsa. Premijer nije nosio neprobojni prsluk.” Niz muškarčevo lice slijevale su se suze.

“Je li mrtav? Govori, čovječe!” znatiželjno će Jens.

“Kažu da je na samrti.”

“Stoljipin na samrti. Bog neka pomogne Rusiji.”

“Bistro!” čovjek se viknuo u prostoriji punoj dima. “Izlazite odavde. Bistro! Brzo! Kažu da revolucionari večeras kreću u pohod na sva kazališta. U Kijevu. U Moskvi. Kako bi nas poklali — čak i ovdje u Sankt Peter...”

Nije dovršio. Gomila je u panici nasrnula naprijed, trgnuvši se iz obamrlosti i ispustivši čaše na pod, te se razbježala.

Valentina još nikad nije doživjela paniku, barem ne ovakvu. Vriska i vika, noge što bate i glasovi što pucaju. Na pločniku pred kazalištem, skliskim od kiše, prestravljena svjetina gazila je po šeširima koji su pali na pod. Ljudi su se gurali laktovima jureći prema kočijama i dozivajući kočijaše, ne obazirući se na povike policajaca u teškim ogrtačima koji su se pojavili niotkud. Jedan od njih snažno se sudario s Valentinom dok je trčala očiju razrogačenih od očaja. “Jense, to ne može biti istina, zar ne?”

Pretraživali su pločnike tražeći njezinu obitelj, no kišobrani su skrivali glave od pogleda, a svi su šeširi u mraku nalikovali jedan na drugoga.

“To da je Stoljipin mrtav?”

“Ne.” Odmahnula je glavom, ramena čvrsto priljubljena uz njegovo. “To da revolucionari napadaju sva kazališta. To nikako ne može biti istina.”

“Vjerojatno je riječ o glasini kojom se htjelo posijati pomutnju i strah. Ali ne smijemo iskušavati sreću pa se ne odvajaj od mene.”

“Zašto?” Ukopala je pete te je Jens bio prisiljen zastati u bujici ljudi što je tjerala naprijed i pogledati je. “Zašto? Što misle postići izazivajući takav metež?”

“Pronađimo mi tvoju kočiju.”

“Ne.” Odgurnula mu je ruku. “Kaži mi čega se bojiš?”

Pomno se zagledao u nju. “Bojim se da je netko ovo priredio kako bi učinio nešto drugo pod krinkom ove zbrke.”

“A što to?”

“Ne znam. Dođi, nemoj zastajkivati.”

Povukao ju je naprijed i ona pokaže prema nekolicini kočija što su zakrčile cestu. “Onamo. Ona je tatina.”

Jens je ramenima prokrčio put dok nisu došli do Valentininih roditelja koji su stajali pokraj kočije na kiši. Ispred njih stajala su prazna invalidska kolica.

“Gdje je Katja?” smjesta upita Valentina.

“Nestala je.”

“Tko bi je mogao oteti?”

Jens je morao dvaput ponoviti pitanje. Elizaveta Ivanova držala se ukočeno, vrludajući pogledom i drhtavom rukom dodirnuvši usta iz kojih nije izašao nikakav glas. Suprug joj je bio puka suprotnost. Iz njega su prštale provale gnjeva, nogama je toptao po podu uperivši prst prema skupini policajaca koja se okupila oko njih. “Odlazite, budale, i nađite mi kćer”, vikao je. “Oteta je.”

Svi su se vratili do kazališta i stajali na kiši pred bočnim vratima kroz koja su Ivanovi bili izašli, nošeni bujicom ljudi što su bježali van, a Katja je bila na sigurnom u svojim kolicima.

“Gospođo Ivanova”, reče Jens, “ispričajte mi ponovo što se dogodilo.”

Nije ga pogledala. Usta su joj drhtala, no iz njih nije izašao nikakav zvuk.

“Elizaveta!” potaknuo ju je suprug.

Jens je stao točno ispred nje, čvrsto je uhvatio za oba lakta i privukao je bliže, tako da se morala usredotočiti na njega. “Je li Katja ozlijeđena u gužvi?”

Ona odmahne glavom, nekoliko puta trepne i promrmlja: “Njet. Nije paničarila. Samo se čvrsto držala kolica.” Svijetle su joj se obrve spojile dok je mršteći se prekapala po slikama što su joj se urezale u pamćenje. “Ona...” Riječi zamriješe.

On sagne glavu bliže njezinoj. “Što se zbilo?”

“Moj muž otišao je pronaći našu kočiju.”

“Mislite, gospođo. Mislite. Ministar je Katju i Vas ostavio ovdje... i onda?”

“Princeza Marija i njezin muž izašli su iza mene.”

“Jeste li razgovarali s njima?”

Počela se gubiti. Pogled joj je postao staklast dok je kimala. “Vrištala je.”

“Katja je vrištala?”

“Ne.” Bio je to samo šapat.

“Princeza Marija je vrištala?”

Nikakav odgovor. Nježno ju je prodrmao i vidio kako prevrće očima.

“Da. Pala je. Obraz joj je bio...”

“Razgovarali ste s njima?”

“Da.” Protrnula je. “Svugdje je vladala panika. Kad sam se okrenula natrag, kolica su bila prazna.”

“Mama.” To je bio prvi put da se Valentina oglasila. Glas joj je bio miran, no zvučao je šuplje, kao da dopire izdaleka. “Je li se Katja uplašila? Panike i vike?”

“Ne. Nije, bila je uzbuđena.”

Valentina kimne. Zgrabila je Jensa za ruku i počela ga odvlačiti. “Brzo. Dođi sa mnom.”

“Kamo ćeš?” upita je otac. “A tvoja sestra?”

“Tata, idem je pronaći.”

Kišne kapi kotrljale su se niz Valentinine obraze, a svjetla uličnih svjetiljki i kočija plesali su joj po licu blijedu poput vapna, mijenjajući mu oblik. Oči su joj bile tamne poput ugljena.

Jahala je s njim na konju. Tako je bilo brže nego u droški-taksiju. Ulice su bile zakrčene od prometa, a svjetla su sjekla tamu dok se kiša pojačavala, bubnjajući nestrpljivim prstima po krovovima kočija. Ljudi bi planuli zbog svake sitnice, uzrokujući prometne nesreće koje su dodatno pridonijele metežu.

Jensov konj, Junak, glatko ih je zaobilazio, a Jens bi ga svako toliko usmjerio na pločnik sve dok se nisu iskobeljali iz zastoja i mogli nesmetano galopirati kroz središte grada. Zurilo im se. Jens je pred sobom osjećao toplinu koja je iz nje isijavala i miris njezine mokre kose. Bila je ogrnuta njegovim jahaćim ogrtačem, oslonivši mu se o prsa tijelom vrelim poput peci i držeći se konju za grivu toliko čvrsto da je životinji umalo iščupala dlake s vrata. Leđa su joj bila ukočena i napeta. Bili su se žestoko posvađali.

“Jense, oteli su je revolucionari.”

“Nisu, Valentina, dobro promisli. Možda su je odveli otmičari koji je sada drže kako bi mogli iznuditi novac od tvojega oca.” Blagi Bože, samo da nisu revolucionari. Oni su kadri rasporiti grlo pripadniku visokog staleža bez obzira na to bio on muškarac ili žena, jednako lako kao što bi rasporili kokoš.

“Ne”, ustrajala je. “Ne. Oni su, znam da su oni. Uzeli su moju obitelj na zub i neće biti zadovoljni dok nas ne pobiju.”

Zrak između njih razrijedio se, vlažan na koži lica, te je osjećao kako mu nešto hladno dahće za vratom.

Pošao je s njom jer nije mogao dopustiti da ide sama po sanktpeterburškim pokrajnjim uličicama. Ali to je bio sulud pothvat.

Radnik iz talionice i njegova žena — ona koja je ležala u krevetu s mrtvom djecom — bili su kod kuće. Jens se ogledao oko sebe ulazeći u prostoriju - barem je bila čistija nego prošli put. Promotrili su ga smrknutih lica, kao da bi ga najradije zgazili kao što je on gazio žohare. Oboje su sjedili ruku prekriženih na prsima, a između njih nalazio se stol na kojemu su stajala dva vrča piva. Nazdravljaju? Slave uspjeh?

“Mrtav je”, samodopadno objavi Ivan. “Premijer Pjotr Stoljipin je mrtav.”

“Još nije”, ispravi ga Jens. “Koliko čujem, samo je ranjen.”

Žena je zurila u Valentinu. “Što je njoj?” upita.

“Moja sestra”, reče Valentina. “Gdje je?”

“Ona u kolicima?”

“Da. Oteta je.” Glas joj je bio lišen emocija. “Vjerujem da ste je vi revolucionari uzeli za taokinju. Želim da odete kod svojih prijatelja i pitate ih gdje je zatočena.”

Ivan i Varenka odmahnuše glavama. Jens priđe bliže i lupi šakom o stol prolivši po njemu pivo. “Dat ću vam oboma šestomjesečnu plaću.”

Oči su im lakomo zasjale.

“Ali samo ako”, nastavi Jens, “otkrijete gdje joj je sestra zatočena.”

“Zašto bi je revolucionari oteli?” upita Varenka.

“Kako bi izvršili politički pritisak na njezina oca, ministra Ivanova.”

Ivan razgiba ramena poput borbenog psa. “A ako odbijemo?”

“Onda ću biti prisiljen inzistirati.”

Jens je čekao manje strpljivo od Valentine. Njegovu se nemirnu umu prostorija činila malom i zagušljivom, vlažnih zidova i napuknula stropa. Svaki put kad bi žena ubacila cjepanicu u vatru, iz nje bi prosukljao dim, taložeći se na namještaju i njihovim plućima. Istina je, kako mu se činilo, bila maglovita i neuhvatljiva poput dima.

Ono što netko zna i ono što govori dvije su različite istine ispod kojih nije moguće povući debelu i čvrstu liniju jer se kolebaju između sjena i svjetla, mijenjajući oblik. Boljševici i menjševici bespovratno su razderali takozvanu istinu na komadiće otimajući se za moć gore nego lešinari oko strvine i vapeći za pravdom i jednakošću. Oteti nepokretnu djevojčicu. Kakva je to pravda? Kakva je to jednakost u kojoj snažni proždiru slabe?

O, Valentina, pazi se. Pazi se, ljubavi moja.

Sjeli su za stol, Valentinin dlan u njegovu. Žena ih je promatrala, svako malo stežući maramu na glavi dok je sjedila pokraj vatre pijući pivo. Sjedili su tako dva sata. Primijetio je tračke napetosti u Valentininim očima, gotovo da joj je mogao vidjeti mozak kako se vrti ispod kostiju lubanje i čuti zupčanike kako zuje te se zabrinuo za nju. U jednom trenutku stisnula mu je ruku i zagledala se u njega ne trepćući. Bdio je nad njom, ali ne dovoljno budno. Kad su četiri muškarca u poderanim jaknama i promočenim kapama banula u sobu Ivanu za petama, donijevši sa sobom studen noćni zrak, Jens je ustao. Valentina nije ni pogledala muškarce, kao da je već znala što će reći. Ivan se krupnim koracima približi vatri kako bi se ugrijao.

“Onda?” upitala je blago. Pogled joj je počivao na Jensu.

“Ti”, Ivan pokaže prema njoj, “dođi s nama. A ti”, pokaže prema Jensu, “ostani ovdje.”

“Ne!” Jens odlučno krene prema njoj, no ona skoči pred njega i snažnim mu dlanovima obuhvati lice.

“Žao mi je, ljubavi”, prošapće i dodirne ga usnama.

U tom je trenutku pod poletio prema njemu, a u glavi mu odjeknuo snažan prasak. Osjetio je kako mu se mozak rasprsnuo u tisuću staklenih krhotina. Kad je bol udarca naposljetku doprla do njega, strmoglavio se u praznu crnu jamu.

33

Kiša je lijevala bez prestanka, prodirući u hladnim potočićima kroz krov izbe i padajući u pocinčana vjedra poput metaka iz pištolja. Viktor Arkin taj zvuk gotovo da nije ni primjećivao. Koračao je po trulim podnim daskama, a u umu mu se rojilo tisuću odgovora na pitanja što su mu bubnjala u glavi.

Dolaze li?

Koliko ona zna?

Što je vidjela?

Je li djevojčica mamac što ga je Ohrana postavila kako bi ga ulovila?

Komu može vjerovati?

Uvijek isto, vječno gledanje preko ramena. To je cijena koju mora plaćati.

Pripremio je sobu. No ona neće biti poput one nepokretne; ona će biti stalna opasnost pa će morati stalno biti na oprezu. Zamijetio je snagu iza krupnih tamnih očiju i porculanskih kostiju njezina lica. Premda je mlada, znao je da bi ga raščetvorila kad bi joj pružio priliku. Da, bio je spreman.

Prestao je koračati i zagledao se kroz prljav prozorčić. Tri sata ujutro, što je očekivao? Tama izvana bila je gusta i neprobojna, prigušujući sve ostale zvukove pod nesmiljenim nasrtajima vjetra i kiše. Seoska kolibica bila je klimava, tijesnih prostorija, no služila je svrsi. Nalazila se daleko od svega, usred ravnog prostranstva močvarnoga tla kojim je prolazio tek jedan zemljani put podignut iznad razine polja kako ne bi poplavljivao.

Sat vremena stajao je na prozoru osluškujući kad će začuti kloparanje kotača kola, no cijelo to vrijeme njihova mu majka nije izlazila iz glave. Ušuljala bi mu se u misli nepozvana, skrivene blijede udubine njezine kože, brežuljak veličanstvenih kovrča u dnu trbuha. Ćutio im je okus u ustima. A sada mu njezine modre oči nisu dale mira. Razrogačene i sleđene od šoka. Gnjev u njezinu glasu dok mu je zazivala ime, a on po kiši bježao iz kazališta s njezinom kćeri u naručju. Morao ju je natjerati da ga zamrzi, kako bi je se oslobodio.

Kad ni nakon sat vremena nisu stigli, Arkin je uzeo kerozinsku svjetiljku s kuke u gredi i otključao vrata na drugoj strani prostorije. Sumporno žuto svjetlo prosulo se pred njim, pužući uza zidove do stropa u gustome mraku. Djevojčica je ležala sklupčana na krevetu. U mislima ju je uvijek zvao djevojčica, nikad Katja. Tako je bolje. Sigurnije. Tako će je moći gledati bez sažaljenja. Djevojčica. Nikad Katja.

Visoko je podignuo svjetiljku. Njezine oči zurile su natrag u njega, goleme i optužujuće, a usne su joj drhtale.

“Odlazi”, prošaptala je.

“Je li ti hladno?”

Odmahnula je glavom.

“Boli li te?”

Još je jedanput odmahnula. Lažljivica, pomisli on.

“Odlazi”, ponovo je prošaptala.

Ako ode, opet će zavladati potpuna tama - ne smije riskirati ostaviti čak ni voštanicu — pa se oslonio ramenom o dovratak, odložio svjetiljku na pod i pripalio cigaretu, glasno otpuhnuvši dim kako bi nadglasao Katjino tiho dahtanje.

“Nemoj mi umrijeti”, reče.

Povukla je tanak pokrivač preko lica. “Odlazi”, prošaptala je, što je ovaj put zazvučalo kao prigušeno siktanje, ne glasnije od šištanja svjetiljke. Punu minutu promatrao je nepokretnu figuru na krevetu i čekao da podvikne na njega. Budući da nije, uzeo je svjetiljku, izašao iz sobe i zaključao vrata. Tako je bilo lakše.

Stariju su sestru doveli iz kola grubo je vukući, zbog čega mu je došlo da ih ošamari. Odabrao je njih trojicu da obave taj zadatak jer nisu bili usijanih glava te će držati ruke k sebi. No satima su vozili kola po pljusku, mijenjajući smjer i zamećući trag kroz šumu kako ih nitko ne bi slijedio te su bili promočeni i loše raspoloženi. Iskalili su se na njoj.

Činila se sitnom, mnogo sitnijom nego što je pamtio. Mokra do kože, kose slijepljene uz glavu i cvokotavih zubi, što je pokušavala prikriti. Da, podsjetio se, ova mu djevojka ni pod koju cijenu neće pokazati da ju je strah. Gurnuli su je na stolac za stolom ne skinuvši joj povez s očiju, ruku zavezanih iza leđa pomoću kožnatog remena. Vidio je kako joj se urezao u kožu zapešća, ostavivši crvene masnice nalik na pruge.

Sjeo je na stolac sučelice njoj.

“Znam tko si”, reče ona i prije nego što je progovorio. “Nemoj misliti da se možeš sakriti.”

Čekao je, zamišljajući što joj je u glavi. Obnevidjela i promočena, ugurana u prostoriju što je vonjala na muškarce, osluškujući im dah ne bi li pogodila koliko ih je. Riječi su joj bile jedino oružje. Putem je ostala bez kaputa i nije imala pojma da joj se mokra večernja haljina od gotovo prozirne blijede svile prilijepila za tijelo, ocrtavajući joj vitke obline, te da je u njoj izgledala poput lutke koju djeca odijevaju i razodijevaju kako im se prohtije.

“Znam tko si.” Glas joj je bio suzdržan, no u njemu je začuo gnjev, premda to nije htjela. “Viktor Arkin. Bio si vozač mojega oca.”

Nije imala razloga izgovoriti te posljednje riječi, osim kako bi ga podsjetila na to kakav je šljam. Strgnuo joj je povez s očiju promatrajući kako trepće kad joj je svjetlo udarilo u oči, dok su joj se dugi pramenovi kose zalijepili za grlo i obraze poput vitica loze, kao da je mogu zaštititi.

“Kao što vidiš”, reče on ljubazno, “u pravu si. Vrlo pronicljivo od tebe.”

Oči su joj se priviknule, a zjenice se polako počele sužavati, no nije uspjela prikriti preziran izraz lica. “Nije bilo teško.”

“Budi sretna što si uopće živa nakon što si mi zabola nož u bok.”

“Gdje je ona?”

“Tko?”

Usne su joj se stisnule od srdžbe. “Gdje je?”

“Spava.”

“Sumnjam.” Ustala je, a dvojica muškaraca smjesta su je zgrabila za ruke. Mogli su ih prelomiti bez imalo napora. “Odvedi me k njoj.”

“Nakon što porazgovaramo.”

“Molim te, Arkine.” Ruke su joj drhtale od gnjeva, no glas joj je ostao tih. “Molim te, odvedi me k njoj. Razgovarati možemo i sutra kad se osušim, a ti se naspavaš.”

Je li bilo toliko očito da već tri noći nije oka sklopio? Svaki put kad bi trepnuo, učinilo bi mu se da mu je pod kapcima prašina. Kratko je kimnuo prema vratima s ključem u ključanici. Preletjela je prostoriju i priljubila čelo uz drvene daske prije nego što je stigao izdati naredbu.

“Pustite je unutra”, promrsi on.

On je ušao u drugu ustajalu spavaću sobu i u mraku legao na goli madrac, no nije zaspao.

“Katja!”

Valentina zagrli sestru na usku krevetu, svjesna životinjskog mirisa znoja na njoj premda joj je koža bila hladna kao led.

“Dobro sam”, reče Katja.

No Valentina je poznavala taj glas, kad bi joj sestra stisnula stražnje zube od bola. “Kako da ne.” Valentina povuče pokrivač i zatisne ga oko nje. Zaudarao je na mokraću.

“Što ti radiš ovdje?” smeteno upita Katja. “Jesu li i tebe oteli? Znaš li da je to Arkin, vozač? Što će učiniti s nama? Zna li tata? Valentina, mokra si, svuci haljinu, ne smiješ...”

“Tiho, mila moja, tiho.” Primila ju je za ruku. “Smiri se, sad smo zajedno. Nemaš se razloga bojati. Arkin nam neće nauditi.”

“Hoće.”

“Neće. Razgovarat ću s njim ujutro. Kad svane. Večeras nije bio...”

“Zašto mi?”

“O, Katja, ne znam. Ali mislim da kani prisiliti tatu na nešto.”

Katja bolno progunđa. “Tata nikad neće učiniti nešto na štetu cara, čak ni zbog nas.”

“Tiho, ne znamo još ništa. Pričekajmo jutro. Brzo će svanuti. Pokušaj spavati.”

“Moraš svući haljinu. Sva drhtiš.”

“Ne. Ne dok su oni muškarci pred vratima.”

U sobi je vladala tama, no tanak tračak svjetlosti dopro je ispod vrata i provukao se između dasaka na mjestima gdje se drvo iskrivilo. Valentina sklizne s kreveta, priđe vratima i zalupa šakom po njima.

“Otvorite vrata!” poviče.

Nikakva odgovora.

Zalupa ponovo. “Želim razgovarati s tobom.”

“Daj, začepi!” zarežao je nepoznat glas.

“Smjesta ih otvorite.”

“Umukni, kujo.”

Udarila je nogom u vrata toliko žestoko da su se zatresla na šarkama. “Želim suhu odjeću.”

“Odjebi.”

“Suhu odjeću i još jedan pokrivač. Vjedro. I svijeću.” Ponovo šutne vrata i opsuje ispod daha.

“Čekaj.”

Čekala je. A kad joj je čekanje dosadilo, počela je ponovo lupati šakama.

“Prestani.” To je bio Arkin.

Ključ zaškripi u bravi i vrata se širom otvoriše. Čim je svjetlo nahrupilo u prostoriju, Valentina na krevetu ugleda Katju kako grize donju usnicu toliko snažno da joj se trag krvi nalik na crnu tintu cijedio niz bradu.

“Evo”, jetko će Arkin. “Odjeća, pokrivač, vjedro. Voštanice nema.”

Vrata su se počela zatvarati.

“Čekaj.”

Zastala su.

“Sestri mi trebaju lijekovi protiv boli.”

“Ne.”

Vrata se uz tresak zatvoriše.

“Proklet bio, Arkine!” Valentina vikne i snažno zalupa po vratima. “Nadam se da ćeš gorjeti u paklu.”

Kapci na prozoru bili su zatvoreni. S unutrašnje strane nalazila se teška željezna rešetka kroz čija je okanca dopirao tračak dnevnog svjetla, no zrak se u sobi i unatoč tomu pretakao iz crne u sivu. Obje su se koristile vjedrom. Katja se stidjela, pogotovo zato što ju je Valentina morala pridržavati iznad njega, no Valentina se postavila poput profesionalne bolničarke ponašajući se jednako nehajno kao da pacijentu čisti zube. Zaprepastila se shvativši da je Katja, kad ju je uspravila na podu, viša od nje. Kad se to dogodilo?

Govorile su ispod glasa, držeći se za ruke. Katja nije odvajala pogled od Valentine kao da se boji da nije stvarna, i pustila je sestri da joj izmasira stopala ne bi li njima prokolala krv.

“Nisi smjela doći”, reče Katja. “Lako ako se meni nešto dogodi, ali kako će Jens preživjeti bez tebe?”

“Ništa nam se neće dogoditi, ludice. Nisam te htjela pustiti da pobjegneš od kuće bez mene.”

Katja se nasmije, tiho i grgoljavo, i protrlja si potiljak. “Nisi htjela da samo meni bude uzbudljivo.”

Valentina joj pogladi ruku. “Kaži mi, Katja, proklinješ li me svakoga dana što sam otišla jahati onoga jutra u Tesovu?” To joj pitanje još nikad nije postavila.

“Naravno da ne.”

“Da sam ostala kod kuće, ti ne bi bila otišla u radnu sobu.”

“Bih. Nisi me ti poslala onamo po nalivpero.”

Valentini zastade srce. “Nego tko?”

“Tata.”

Valentina je držala ruke pred sobom na stolu kako joj je i naloženo. Bile su zavezane pomoću kožnatog remena, ali ne onako čvrsto kao noć prije u kolima — od toga su joj nateknuli prsti. Nekoliko ih je puta stisnula i opustila, zatežući kožu dok joj članci prstiju nisu pobijeljeli, te pustila da joj misli načas otplove do crno-bijelih tipki. “Valentina!”

Pogledala je njegove ruke, debele vrhove prstiju lopatasta oblika i široku hrapavu površinu dlana. Ruke radnika? Ili ruke ubojice?

“Valentina, ne slušaš pozorno.”

“Slušam.”

Zamislila je Jensove ruke, dugih kostiju i mišićave, kako joj dodiruju kožu trbuha.

“Razumiješ li što ti govorim?”

“Da.”

“Vraćam se večeras. Jedan od mojih ljudi ostat će ovdje dok se ne vratim. Do tada ću znati hoće li tvoj otac platiti.”

“Koliko?”

“Pola milijuna rubalja.”

Valentina glasno dahne. Pola milijuna rubalja.

“Arkine.” Uprla je pogled u njegovo lice. Bilo je napeto, tamno od čekinja što su mu počele rasti duž čeljusti. “Arkine, lud si ako misliš da moj otac ima toliko novca.”

On se nasloni u stolcu. Pušio je cigaretu i uzrujano otpuhnuo oblak dima. “Zaboravljaš”, reče on, “da sam bio u tvojoj kući. Vidio sam slike i kipove, srebrninu i zlatninu koju ti i ne primjećuješ. Vidio sam dijamante tvoje majke velike poput kornjačinih jaja, i zato mi nemoj...”

“Ne. On nema novca.”

“Ministar sigurno može prodati jednu ili dvije ogrlice.”

“Ne može.”

“Morat će.”

“Odveć si gramziv.”

“Ti i takvi poput tebe su gramzivi. Želite posjedovati cijelu zemlju i podijeliti plijen između sebe. Milijuni ruskih radnika i seljaka nemaju ništa jer ste im vi sve pokrali.” Napola je stisnuo oči, jasno pokazujući dubinu svojega uvjerenja.

“Ti si jedan od boljševika”, odvrati ona glatko.

Nije se udostojio odgovoriti.

“Je li novac za revoluciju?”

“Dakako. Za potporu socijalističkoj borbi. Zar si mislila da je za nešto drugo?”

Ovoga puta nije odgovorila.

“Zašto si ustrijelio Jensa Friisa i zapovjednika Černova na dvoboju?”

Licem mu preleti blag smiješak i ona na trenutak spazi tračak uljudnog vozača kakav je nekoć bio. “To sada nije važno.” Ustao je. “Vratit ću se do večeri.” Kimnuo je muškarcu pokraj vrata koji je nožem djeljao drveni štap. “Mažik će stražariti nad vama.” Ponovo blago iskrivi usta. “Nemoj ga ljutiti.”

Mažik se naceri i obriše oštricu o bradu.

“Arkine, što ćeš učiniti kad ti moj otac kaže ne?”

“Nadaj se da neće to učiniti.”

Nije dalje iskušavala njegovo strpljenje. “Prije nego što odeš, hoćeš li, molim te, narediti Mažiku da otvori prozorske kapke u našoj sobi?” Potom dometne: “Ne možemo pobjeći. Metalna rešetka je dovoljna. Svjetlo će pomoći da ovo... ovo”, pokaže prema zaključanim vratima sobe, “bude podnošljivije.”

Iznenadilo ju je kad je kratko kimnuo. Bez prigovora.

Valentina ustane. Oprezno, samo oprezno. “A lijek? Bi li, molim te, donio malo morfija za Katju? Užasno je boli, premda to ne pokazuje.”

On ponovo kimne i dlanom protrlja trodnevnu bradu. Bila je to umorna kretnja. “Obećavam ti da će, ako danas dobijem novac od vašega oca, dobiti morfij.”

“A ako ne?”

On slegne ramenima i krene prema vratima. Tijekom noći kiša se povukla prema sjeveru, a modro nebo zjapilo je nad njima kao da nekoga čeka. Svilenkaste krpice magle visjele su nad ravnicama, vukući sive prste po močvarištu gdje su močvarne ptice graktale dok su se kupale. Silazeći niza stube Arkin se osvrne prema njoj kako bi se uvjerio da neće pokušati pobjeći, no ona je ostala krotko stajati pokraj stola. Promotrio je njezin sitan lik u podvrnutim hlačama i prevelikoj košulji kockastog uzorka.

“Ta ti odjeća stoji mnogo bolje nego meni.”

Valentina pregrize jezik suzdržavajući se da ne pljune.

34

Puhao je studen vjetar i bilo je mračno kao u rogu dok se Jens nečujno kretao kroz labirint pokrajnjih ulica. Krivudale su i skretale, dijeleći se na prljave uličice i dvorišta što su se pretakala jedno u drugo. Glavnu ulicu projektirao je Petar Veliki, zamislivši je kao izložbeni primjerak zapadnoga svijeta, no iza palača i velebnih pročelja prenapučene košnice najnižih slojeva društva širile su se poput kuge, zaudarajući na kivnost i ogorčenost.

Stigavši pred jednu trošnu kuću, Jens je sišao niz nekoliko kamenih stuba do podruma, dok mu je tlo pod nogama bilo mokro i sklisko. Na tom se mjestu nije dalo živjeti, ispod razine vode. Močvarno tlo na kojemu je izgrađen Sankt Peterburg često bi poplavljivalo kad bi pala obilna kiša ili nastupila plima - voda bi navrla u podrume diljem grada, no ljudi su i dalje u njima živjeli. Ili to, ili spavanje na ulici. Zalupao je na vrata. Oprezno su se otvorila i žena u flanelskoj spavaćici zagledala se u njega.

“Tražim Larisu Sergejevu”, objavi on. “Je li ovdje?”

Žena zatrepće brzo poput vjeverice i zakorači unatrag u prostoriju, puštajući Jensa da uđe. Bože moj, pomisli Jens i prekrije nos dlanom. Pri treperavu svjetlu dvaju voštanica uspio je razabrati da je soba velika i da se proteže u tamu te da je do samoga stropa puna kreveta na kat na kojima su se tijela sklupčala jedno uz drugo grijući se. Tu je zacijelo bilo trideset do četrdeset ljudi. Nekoliko kreveta zastrto je komadima plahti u pokušaju osiguravanja privatnosti, a šačica djece ležala je na prljavim madracima na podu.

“Larisa!” zazvala je žena u spavaćici. “Neki te je gospodin došao posjetiti!”

Glasovi stadoše dobronamjerno dobacivati podrugljive primjedbe, a mršava mlada žena istupi iz sjene noseći u naručju djetešce koje je spavalo.

“Larisa Sergejeva?” upita Jens.

“Da.”

“Htio bih porazgovarati s Vama.”

“O čemu?”

“Stvar je osobne prirode.” Letimice pogleda brojne oči uperene u njih. “Mislim da je bolje vani.”

Nije mu proturječila. Predala je dijete ženi koja je Jensu otvorila vrata i pošla za njim na ulicu. Primijetio je da drhti. Odlično. I htio je da bude uznemirena. Poveo ju je do traka mutnog svjetla što je padalo na ulicu s obližnjeg prozora i promotrio je. Lice joj je bilo nježno, stidljivih, bojažljivih očiju i svijetlosmeđe kose odrezane u razini čeljusti. Jednom je nogom lupkala po zemljanom putu.

“Vi ste udovica Mihaila Sergejeva?”

“Jesam.” Glas joj je bio blag i milozvučan.

“Koliko znam, on je bio prijatelj Viktora Arkina.”

Noga joj se najednom umiri. Oborila je pogled. “Ne znam.”

Mogao ju je prodrmati, dok joj zubi ne zacvokoću, a lažljiv jezik ne ispadne van. No umjesto toga snizio je glas. “Mislim da znate.”

Ona odmahne glavom i bez glasa dodirne usne prstima.

“On Vam donosi hranu”, ustvrdi Jens. Raspitao se i saznao da joj je Arkin pomagao nakon muževljeve smrti.

“Ponekad.”

“Želim razgovarati s njim. Noćas.”

Ona uznemireno podigne pogled prema njemu. “Tko ste Vi?”

“Zovem se Jens Friis.”

“Direktor Friis?”

“Da. Vaš muž radio je za mene.”

“Vi ste nam pomogli kad je slomio ruku.” Dodirnula mu je dlan. “Hvala Vam. Spasibo. Bili bismo umrli od gladi.”

“A dijete?”

“Ona je dobro.”

“Volio bih da mogu reći isto za Valentinu Ivanovu.”

“Molim? Ne razumijem. Tko je ona?”

Jens približi lice njezinu i žurno reče: “Reci Arkinu da ga želim vidjeti. Smjesta.”

Ona odmahne glavom i odbrza natrag niza stube.

Nije bila dovoljno oprezna, ni približno. Larisa Sergejeva neprestano se osvrtala preko ramena trčeći niz uličice, no u pogrešnim trenucima i na pogrešnim mjestima. Deset minuta nakon što je otišao, zaputila se iz kuće s maramom na glavi i nečim teškim u džepu, od čega joj se kaput objesio. Bilo ju je sasvim lako slijediti.

Pratio ju je do uskog prolaza s visokim zidovima od opeke od kojih se odbijao zvuk koraka, no ona je trčala i čula samo kucanje vlastitog srca. Držao se sjene, stopivši se sa zidom kad je zastala na dnu uske uličice i zagledala se niz nju. Kad je najednom skrenula u stražnji ulaz nekog bučnog bara, on se sklonio ispod nadsvođenog prolaza. Izašla je gotovo odmah, a za njom krupnim koracima i tamna prilika koja je pažljivo izbjegavala svjetlo što je dopiralo iz bara. Sklonili su se u vežu i šaptali. Jens je teško disao. To je čovjek koji je ostavio otiske svojih prstiju po cijelom Sankt Peterburgu. Jens iz džepa izvadi pištolj i zagleda se u mrak pred sobom. Nikad još nije ubio čovjeka, no ovaj će do kraja večeri trunuti u paklu. Zakoračio je naprijed.

“Arkine! Gdje je ona?”

Arkin nije pustio ni glasa, no Larisa Sergejeva oštro dahne. “Nisam ga ja dovela ovamo, Viktore, kunem se.” Činilo se da ga se plaši.

Jens se nije obazirao na nju. “Gdje je?” Uperio je pištolj gadu u glavu.

Arkin se odmakne od žene. Izašao je na čistinu i budnim okom promotrio Jensa. “Inženjeru”, reče tiho. “Ako me ubiješ, i ona će umrijeti.”

Jens spusti pištolj i nacilja u Arkinovo desno koljeno. “Dobro me slušaj. Želiš li ikad više hodati, govori. Gdje su?”

Arkin se zagleda u pištolj i ne reče ništa. “Kako si znao za Larisu?”

“Nisi ti jedini koji ima doušnike po gradu.”

“Kako to...?”

Glas mu je prekinula krupna ruka što mu je prišla s leđa prikliještivši mu vrat. Žena vrisne.

“Sjećaš se našeg prijatelja, Lava Popkova?” Jens snažno udari Arkina pištoljem u čeljust začuvši ga kako je bolno progunđao. “Zbog tebe ga je mučila tajna policija. A ne zaboravimo i onu rupu u mojim grudima za koju si također ti kriv. Zauzvrat bismo ti obojica s velikim zadovoljstvom prosvirali glavu metkom.”

“Najprije me pusti da mu je otrgnem”, zareži Popkov.

Larisa zastenje.

“Ne”, reče Jens. “Najprije metak u desno koljeno, a onda u lijevo.”

Arkin se otimao u Popkovljevu stisku, no to je bilo kao da se pokušava oteti medvjedu. Stao je kad mu je Kozak umalo iščašio rame. Jens mu priđe bliže, opora glasa. “Posljednji put, Arkine. Gdje je ona?”

“Odjebi.”

“Tvoj izbor.” Nacilja.

“Pusti ga.” Bila je to Larisa.

Revolver joj je bio uperen u Jensa. Ruka joj je drhtala te se uzrujano premještala s noge na nogu, no s te udaljenosti nije mogla promašiti.

“Larisa”, tiho će Jens, “ne čini to. Upropastit ćeš život i sebi i djetetu. Što god odlučila, ja ću ovome krvoločnom gadu raznijeti nogu ako mi ne kaže gdje skriva Ivanovljeve kćeri.”

“Učiniš li to, kunem se da ću te ubiti”, reče ona. “On mi je potreban, kanim li održati dijete na životu.”

“Prihvaćam taj rizik.”

Ona čvršće stisne pištolj. On odvrati pogled.

“Arkine, gdje je Valentina?”

Arkin je zurio u ženu i šutio. Jens udahne, no prije nego što je stigao povući obarač, Popkov najednom popusti smrtonosni stisak i odmakne se od zarobljenika. Nisu ni trepnuli, a Arkin je već pobjegao.

“Kojeg vraga radiš?” Jens je vikao na grdosiju.

“Ona mala mišica bila bi te ubila. Kakve koristi Valentina ima od tebe mrtva?”

Koliko dati? Valentini se to pitanje motalo po glavi. Koja je cijena? Koliku cijenu osoba treba platiti i gdje povući crtu? Kad reći ne, sad je dosta?

Tko određuje gdje krivnja počinje i završava?

Stajala je lica prislonjena uz rebrenice, udišući miris močvara i slušajući ptice kao da je to posljednji put što čuje njihov pjev. Zaškiljila je kroz rešetku prema otvorenoj baraki pod kojom su cjepanice bile naslagane u nepravilnim redovima. Iz gomile drva u nju je sumnjičavo zurio štakor napola otrgnuta uha.

“Valentina, misliš li da ćemo sutra ići kući?”

Okrenula se i pogledala sestru koja je ležala na krevetu. Sive pruge, tragovi suza, protezale su joj se od nosa do kutova usana. Valentina se nasmiješi. “Naravno da hoćemo.”

Bilo je već kasno kad se Arkin vratio u izbu i otvorio vrata. Valentina je čula kako su tresnula na šarkama i prepoznala način na koji je vukao noge po podnim daskama. Dan mu očito nije bio dobar. Žamor muških glasova trajao je tek nekoliko minuta, a onda su ulazna vrata ponovo tresnula te je čula Mažika kako gromoglasno psuje grabeći preko dvorišta. Arkin nije kucao, samo je otključao vrata njihove sobe i ušao, ne iskazavši im ni toliko poštovanja.

“Dobrij večer”, pozdravila ga je Valentina.

“Evo vam kruha i vode za večeras.”

“A morfij?”

“Njet.”

“Otac nije platio?” upita Katja s kreveta.

“Nije.”

Katja sklopi oči, dlanom pokrije lice i isključi se iz razgovora.

“Ništa za nju?” upita Valentina.

“Ne.”

Prsti su je zasvrbjeli od želje da mu iskopa oči.

Siromašne je lako potkupiti. Jens je mogao platiti njihove riječi, no nije mogao kupiti odanost. Noć se pokazala beskorisnom. Više je puta opsovao.

Valentina. Dok je krišom obilazio zadimljene prostorije u pokrajnjim gradskim uličicama, neprestano mu se činilo da je vidi krajičkom oka, u modroj haljini kako dražesno njiše bokovima i nakrivljuje glavu u znak pozdrava, zadirkujući ga tamnim očima. No kad god bi se okrenuo, ona bi nestala. Valentina. Ne iščezavaj, ne odustaj. Ostani ovdje. Ostani. Sa mnom.

Razgovarao je s njezinim ocem i bila je to žučna prepirka. Ministar Ivanov bio je čovjek koji nije volio da mu se govori što da radi, no bilo je očito da mu je stalo do kćeri zbog kojih je pretrpio poniženje preklinjanja na koljenima. No banke, imućni prijatelji, kolege ministri iz vlade pa čak i židovski lihvari redom su ga odbili. Pola milijuna rubalja — to je bilo previše s obzirom na to da se već zadužio. No Viktor Arkin neće prihvatiti manje, toliko je tražio za svoju revoluciju. Jens je nastojao sam prikupiti novac od zemljišta čiji su vlasnici bili on i Davidov, no to nije bilo ni približno dovoljno. Majka joj je sjedila ukočena i šutljiva, lica boje pepela.

Tek polovicom toga užasnog dana Jensu je palo na pamet da Arkin možda uopće ne želi novac te je zato postavio tako visoku cijenu. Zapravo je htio povrijediti obitelj Ivanov, natjerati sestre da pate. Nametnuo im je svoju revoluciju uplevši se u njihove živote. Tada je Jens prestao pregovarati s bankama i počeo obilaziti stražnje prostorije i zadimljene podrume gdje su se okupljali muškarci s crvenim lecima u džepovima i razgovarali o bijesu, uništavanju i novom poretku.

“Postoji jedno mjesto.”

“Gdje?”

“Negdje...” Čovjek pjegava lica mahnuo je rukom prema prozoru sumorna bara u kojemu su se nalazili. “Tamo u močvarama.”

Jens na stol pred čovjeka položi novčanicu od pedeset rubalja. “Gdje u močvarama?”

“Ne znam. Zbilja, samo sam čuo za njega. Negdje u zabiti.”

Jens glasno uzdahne i vrati novčanicu u džep, no natoči čovjeku još jednu votku. “Gdje?” upita ponovo.

“Gle”, muškarčeve oči bile su mutne iza riđih blijedih trepavica, a čaša mu je blago podrhtavala u ruci, “ako se izlajem, ubit će me.”

Pohlepa ljude navodi na svakojake postupke. Jens položi dvije novčanice od pedeset rubalja na stol.

Katjino disanje postalo je ravnomjerno. Spava li ili se pretvara? Valentina zaključi da mora riskirati i iskrade se s kreveta ne probudivši je. U mraku je pronašla put do vrata i tiho zagrebla po njima. Potom je prestala, osluhnula, te još jedanput zagrebla. Ništa se nije čulo, nikakvi koraci, no prije nego što je stigla ponoviti, s druge strane začuo se šapat.

“Što je?”

Prislonila je usne uz pukotinu u vratima. “Moram razgovarati s tobom.”

Nikakav zvuk. Možda uzdah. Pričekala je, dok su joj se bosa stopala skvrčila na daskama, a srce joj nabijalo u rebra. Začula je poznat zvuk u ključanici. Gledala je hoće li se Katja ispod mekana sivog pokrivača pomaknuti, no nije, a trak jantarnoga svjetla ušuljao se kroz malen procijep nagnavši Valentinu da zatrepće.

“Smijem li izaći?”

“Zbog čega?”

“Molim te.”

Arkinov glas zvučao je drugačije, kao da je pio. Progurala je zapešća kroz uzak procijep između vrata i dovratka osjetivši kako se oko njih steže kožnati remen. Izašla je zavezanih ruku, a on je za njom zaključao vrata.

“Što sad hoćeš?”

Premda je zacijelo bilo rano jutro, bilo je očito da je sjedio za stolom pod kerozinskom svjetiljkom proučavajući niz karata pokraj kojih su stajale boca votke i čaša. Čaša je bila dopola puna. Valentina priđe stolu i usprkos kožnatom remenu uspije iskapiti čašu. On je presložio karte prije nego što ih je stigla pogledati i odmjerio je od glave do pete. Nosila je svilenu večernju haljinu koja se tijekom dana osušila i s koje je uklonila prljavštinu koliko god je mogla, a kosa joj se u zamršenim kovrčama prosula po golim ramenima.

“Izgledaš...” Tražio je pravu riječ. “Slabašno.”

To baš i nije bio kompliment, no poslužit će. Imao je masnicu na čeljusti, a kapci su mu bili teški kao da će svaki tren zaspati. Ne još, Viktore Arkine - da se nisi usudio još zaspati. Sjela je za stol i dopunila čašu, ne uzevši je. Zbog zavezanih ruku svaki joj je pokret bio nespretan.

“Onda?” upita on oporo.

“Sjedni, molim te. Želim razgovarati.” Osmjehnula mu se kako bi mu pokazala da nema zle namjere. Upotrijebi svoje oružje, bio joj je rekao Davidov.

On sjedne na drugi stolac, a ona gurne čašu bliže njemu. Prostorija je bila malena i prljava, zapuštena, te se pitala čija je. Njegova sigurno ne — bila je odveć neuredna. Imala je nizak, čađavi strop i drvene zidove s policama i ikonom u jednom kutu. Mirisala je na trulo drvo, no večeras u vjedrima nije bilo kišnice.

“Moj je otac odbio?” upita ona.

On kimne.

“Je li ti išta ponudio za nas?”

“Ne.”

“Jesi li razgovarao s njim osobno?”

Prostrijelio ju je pogledom zbog kojeg se osjetila smiješnom. “Naravno da nisam. Razmjenjivali smo pisane poruke. Bio sam vrlo oprezan.” Frknuo je nosom. “Nitko me nije slijedio, ako to misliš.”

“Ne”, odgovori ona, “nisam to mislila. Ne sumnjam u tvoje umijeće izmicanja. I što sad? Hoćeš li nas pustiti?”

“Ne.”

Jedna riječ. A u njoj toliko gnjeva.

“Što će nam se onda dogoditi?”

On posegne za čašom i iskapi je jednim gutljajem. Oči su mu bile podlivene krvlju. “Zbilja želiš znati?” upita umorno.

“Dakako.” Oblizala je suhe usne.

“Tvojega oca treba prisiliti da odriješi kesu i zato...” Zastao je. Dopunio čašu. Na vratu mu je iskočila žila. “Zato ćemo sutra ubiti jednu od vas kako bismo mu pokazali da s nama nema šale. Nakon toga platit će za sigurnost one druge. Nevažno koje.”

Nešto se u njoj slomilo. “Rekla sam ti da moj otac nema novca. Duguje bankama pa nema smisla očekivati od njega da...”

“Umukni. Dosta je laži.”

Tišina se podignula između njih poput zida. Stavio je čašu votke pred nju i ona ju je ispila, no dugo nijedno nije progovorilo; samo ih je vjetar što je klepetao u kapcima prozora podsjećao na to da postoji vanjski svijet nadomak njihovu.

“Arkine”, reče Valentina, “ne lažem. Ne mora biti ovako. Zar nemaš nimalo savjesti?”

Umjesto da odgovori, on pripali cigaretu. Čak je i to učinio preciznim pokretom, unatoč alkoholu u krvi. Kad je naslonio ruku na stol, ona mu uzme cigaretu iz prstiju, povuče dim i ispuhne ga u obliku tanka pramena.

“Vjeruj mi”, reče mu tiho, “od mojeg oca nećeš dobiti ni novčića za tu tvoju boljševičku borbu jer je sveden na prosjački štap. Morat ćeš nas obje ubiti, i mene i Katju.”

On uzme cigaretu natrag. “Već sam ubijao.”

To ju je potreslo. “To bi bilo besmisleno. Što bi time dobio osim dodatnog zanimanja policije?”

On se nalakti na stol. “Što predlažeš?”

Nije si dopustila oklijevanje. “Ovo.” Nagnula se naprijed i svezanim mu rukama obujmila lice, primijetivši kako mu se čeljust ukočila kad ga je dodirnula. Privukla ga je k sebi i poljubila ga u usta. Usne su mu bile hrapave i stisnute te su imale okus po votki i umoru.

Ščepao ju je za zapešća i naglo je odgurnuo. “Što, dovraga, radiš?”

“Nećeš dobiti nikakvu otkupninu, ni za mene ni za moju sestru. Zato pusti Katju.” Zastala je i osmjehnula mu se iskosa, zadirkujući ga. “Nudim ti drugu vrstu plaćanja... ako pristaneš da je sutra oslobodiš.”

Oči su mu se raširile, a ona nije mogla procijeniti je li to od zaprepaštenja ili gnušanja. “Prodat ćeš se? Poput obične uličarke?”

“Da.” Zarumenjela se.

Zurio je u nju toliko dugo da se umalo pokolebala. Nije bilo prekasno, mogla je povući izgovorene riječi, ona i Katja mogle bi... mogle bi što?

Arkin naglo ustane, zanjihavši se na nogama. “Pristajem. Obje možete ići.”

Srce joj je poskočilo. “Obećavaš?”

“Obećavam.”

Očekivala je da će misliti na Jensa. No nije, i zbog toga joj je došlo da se rasplače.

Mislila je da će zamišljati kako joj njegove usne dotiču bedra, njegovi željni prsti miluju hladnu kožu i uranjaju u brežuljak gustih tamnih kovrča među nogama. Htjela je vjerovati da je to Jens pritišće težinom svojega nagog tijela, prikovavši je za prljav madrac. No nije. Ni na trenutak. Nije mogla Jensa dovesti u tu preljubničku postelju. Izgnala ga je iz glave kako mu oči ne bi vidjele što joj noge rade, kako se isprepliću s nogama ovoga mrskog neznanca, ili gledale kako mu izdajničkim usnama ljubi golu kožu ramena.

Arkin nije govorio. Nije ju mogao sasvim razodjenuti zbog poveza na zapešću, no otkopčao joj je haljinu koliko je mogao, svukao vlastitu odjeću i isprva samo legao pokraj nje. Dodirujući je. Milujući je. Obujmivši joj dlanovima grudi, no ni na trenutak je ne pogledavši u lice. Kad se popeo na nju i u nju, a ona mu prebacila svezane ruke oko vrata, čvrsto je zatvorio oči i sa svakim nasrtajem izgovarao neke nerazgovijetne i nepovezane riječi. Riječi koje nisu bile namijenjene njoj. Kao da je vodio ljubav s nekim drugim.

35

Valentina se probudila kasno. U glavi joj je cijepalo kao da sjekira siječe triješće i osjećala je gorak okus u ustima. I prije nego što je otvorila oči, sjetila se votke, pune čaše votke koju je popila nakon. Nakon. Ta joj se riječ zalijepila za jezik poput ulja i čeznula je za tim da je raskuži vatrom. Tup bol u trbuhu podsjetio ju je na otpor što joj ga je tijelo pružilo, no bio je neznatan u usporedbi s onom drugom boli. Onom što joj je parala srce.

“Valentina?”

Otvorila je oči. Već se razdanilo i Katja se nagnula nad nju. “Jesi li dobro? Stenjala si.”

Valentina sjedne u krevetu i pričeka da se soba prestane okretati oko nje. “Dobro sam.”

“Ne izgledaš tako.”

“Ni ti.” Katjina koža bila je tanka i prozirna i izgledala je kao da će se pokidati dodirne li je. “Danas idemo kući. Arkin je obećao da će nas pustiti.”

Katja se namršti. “I ti mu vjeruješ?”

“Da. Obećao je. Sad ću ga zazvati.”

Katja odmahne glavom. “Nema ga.”

“Nema?”

“Otišao je prije nego što je svanulo, čula sam ga. Onaj drugi je ovdje, onaj bradati.”

Nešto hladno poput granita padne na dno Valentinina želuca. Nagonski položi ruku na trbuh štiteći nerođeno dijete. Potrči do vrata i zabubnja po njima, dozivajući Arkina, no Mažik je opsuje i pod vrata gurne presavijeni komadić papira. Ona ga hitro podigne.

Očekuješ previše od života, Valentina Ivanova. Bio sam pijan. Moje obećanje ne vrijedi ni pišljiva boba. Danas jasno vidim kako ti i sestra morate poslužiti kao primjer pripadnicima vašeg staleža i svim ugnjetavačima. To me ne veseli, no mora biti učinjeno. Naše osobne tragedije beznačajne su u oluji koja hara Rusijom. Zamolio bih te za oprost, no znam da ga za mene u tvojem srcu nema.

Nije bilo potpisa. Valentina se skamenila. Led joj je kolao venama.

“Što je bilo?” upita Katja.

Valentina zgužva cedulju u ruci, stisnuvši je u čvrstu lopticu. “Pismo je od Arkina.”

Kakav god da joj je prizvuk bio u glasu, Katja ga je čula. “Što je? Valentina, dođi ovamo, što se zbilo?”

Nije htjela da je Katja dotakne kako ga ne bi namirisala na njoj. “Pogazio je riječ”, ravnodušno otpovrne. “Predomislio se.”

“Misliš, neće nas pustiti? Možda tata može nekako iznaći novac.”

“Ne. Rekla sam ti, bankrotirao je.”

“Pa, policija nam je možda već ušla u trag.”

Valentina prijezirno progunđa. “Oni nemaju pojma gdje smo zatočene. Arkin je odveć pametan za njih.”

“Razumijem.” Katjin glas zazvučao je kao da dopire izdaleka. “Misliš li da će nas ubiti?”

Valentina je htjela lagati, no nije mogla, ne Katji. “Da, vjerujem da je zbog toga Mažik još ovdje.”

“Kako bi nas dokrajčio.”

“Da.”

Na njezino iznenađenje, Katjine se oči zakrijesiše. Osmjehnula se. “I što ćemo sad? Krenuti u još jednu pustolovinu?”

Valentina sjedne na krevet. “Imam zamisao.”

“Mažiče!”

“Što je? Jedem.” Glas mu je bio mrzovoljan. Toga se jutra nije ni potrudio donijeti im kruha. Što će hrana onima koje čeka smrt?

“Mažiče”, zazove ga Valentina kroz vrata medenim glasom, “znamo što nam slijedi. Ne krivimo te zbog toga, no ne želimo umrijeti nečistih duša pa upućujemo molitve našem dragom Gospodu Isusu Kristu, spasitelju duša. Molimo Blaženu Djevicu da se zauzme za nas.”

“Pa?”

“Pa te molim da nam daš jednu svijeću koju bismo zapalile kao blagoslov uz molitve.”

“Odjebi.”

“Mažiče, preklinjem te, ne osuđuj nas na vječne paklenske muke. Od tebe tražim samo jednu svijeću kojom ćemo okajati grijehe, to je sitnica za čovjeka koji pripada onima što će uskoro biti na čelu Rusije.”

Katjin dirljiv dječji glas pridružio se njezinu, zaiskavši: “Molim, te, Mažiče.”

Izvana se začulo gunđanje, nakon kojeg je uslijedio zvuk odgurnuta stolca. Valentina i Katja nisu skidale pogled s vrata. Odškrinula su se, a Mažik je kroz njih ubacio pocrnjeli okrajak voštanice te ih potom ponovo uz tresak zatvorio.

“A žigicu?” dovikne Valentina.

Trenutak kasnije ispod vrata se pojavi jedna jedina žigica. Valentina ju je ščepala poput mačke. Uzela je naramak krpa koje su dobile rasparavši jedan od pokrivača i njezinu svilenu haljinu. Dobro će gorjeti, kao što je Katja bila primijetila. “A ti možeš nositi košulju i hlače.”

“Spremna?” upita Valentina.

Katjine plave oči zasvjetlucale su od uzbuđenja kad je nos pokrila rupčićem natopljenim vodom koju su dobile za piće. “Spremna”, odgovori ona.

Valentina upali žigicu kresnuvši je o grube podne daske — sad su već bile spremne na sve — i približi plamen stijenju voštanice. Pričekala je da se rasplamsa, a onda ju je postavila u sredinu gnijezda koji su napravile od tkanine naslagane uz unutarnji zid sobe. Pucketala je i tinjala, no jezičci žutog plamena nisu se gasili te je domalo iz dasaka počeo sukljati dim. Valentina se povukla na krevet pokraj Katje i navukla im preostali pokrivač preko glava, ostavivši sitan prorez kroz koji je pratila kako vatra napreduje. Rukom je čvrsto obgrlila sestru koja se okrenula prema njoj široka osmijeha na licu.

“Valentina, želim da znaš da nema te osobe na svijetu s kojom bih radije umrla u požaru.”

Valentina se nasmijala. “Nećemo umrijeti. Dajem ti riječ.”

Nisu morale dugo čekati. U roku od nekoliko minuta obje su počele kašljati, a plamen lizati drvene grede plešući po njima svojim jezičcima poput majmuna. Kucnuo je čas. Prislonila je Arkinovu košulju uz nos i zauzela položaj iza vrata.

“Požar! Požar! Mažiče, brzo dođi! Upomoć! Na pomošč! Upomoć! Bistro! ” Šakom je bubnjala po vratima kao što joj je i srce bubnjalo ispod rebara. “Mažiče! Požar!”

Dim je ispunio zrak, prodrijevši u vanjsku prostoriju ispod vrata, te je začula ključ u ključanici i Mažika kako je proklinje. Preplavio ju je osjećaj olakšanja, zbog čega ju je uhvatila vrtoglavica. Ili je to možda bilo zbog nedostatka kisika?

“Prokleta glupačo! Dura! Što si to učinila?”

“Vode!” vrisnula je.

On se okrenuo i potrčao. Tijekom tih nekoliko minuta koliko mu je trebalo da dohvati vjedro i istrči van do korita s vodom u dvorištu, Valentina je umotala Katju u pokrivač i podignula je na leđa. Oči su je pekle od dima te je posrćući prošla kroz vrata i kroz dnevni boravak izašla van na svjež zrak.

“Uzmi prokleto vjedro, glupačo!” Mažik je vrisnuo na nju. “Ako ova kuća izgori, ubit ću te!

Umalo se nasmijala — kao da je ionako nije kanio ubiti. Posjela je Katju na tlo pokraj drvarnice i uzela vjedro koje je stajalo pokraj korita. Žurno ga je napunila, utrčala u kuću i izlila vodu po plamtećem zidu. Čak je i nju iznenadilo kojom su brzinom plameni jezici dosegnuli krov, lakomo proždirući izbu. Nekoliko minuta ona i Mažik zajednički su gasili požar vjedrima, mimoilazeći se u trku do korita i natrag.

Kad je po peti put izletio kroz ulazna vrata noseći prazno vjedro, prišla mu je s leđa i teškom ga cjepanicom tresnula po lubanji. Skljokao se na zemlju poput lutke na prerezanu koncu te ga je odvukla od kuće prema drvarnici.

“Je li mrtav?” prošaptala je Katja.

Valentina čučne pokraj njega i opipa mu bilo na vratu. “Nije.”

“Bogu hvala.”

“Ne zaboravi da nas je gad kanio ubiti.”

“Valentina! Mi nismo poput njih.”

“Nismo li?” Valentina iskosa pogleda sestru i ponovi pitanje, ovaj put nešto obzirnije: “Nismo li?”

No Katja je otvorenih usta zurila u kuću. Cijela klimava koliba buktjela je u požaru, a plamen je pucketao i lizao zidove, bojeći magličast zrak jarko narančastom bojom. Njegov odsjaj odražavao se na Katjinim obrazima poput sunca, a Valentina shvati da joj sestrica unatoč silnoj boli izgleda stvarnije i životnije nego ikad nakon onog dana u Tesovu. Kao da je požar u ovom turobnom i pustom močvarištu i u njoj nešto rasplamsao.

Vrijeme je za pokret. Uže, treba joj uže. U stražnjem dijelu drvarnice pronašla je komad užeta kojim je hitro povezala Mažikova zapešća i gležnjeve.

“Eto ti”, promrsila je ispod glasa. “Osjeti kako je to biti bespomoćan.”

U jednom kutu drvarnice bilo je još nešto, nešto što je uočila s prozora njihove zatvoreničke sobe, mala kola za prevoženje drva iz šume. Sastojala su se od velike pravokutne kutije na kotačima i dugačkog užeta za vuču. Dovukla ih je do Katje.

“Vaša kočija Vas čeka!”

Katja je stisnula zube ne oglasivši se ni jednim jedinim jaukom dok ju je Valentina gurala u kola.

“Idemo”, reče Valentina.

Uže je pričvrstila oko ramena poput psa upregnuta u saonice i žurnim korakom krenula na put. Nije se osvrtala, no znala je da seoska daščara i dalje bukti u požaru, što ju je veselilo. Htjela je da izgori, da je vatra proguta dok od nje ne ostane samo pepeo koji će ostaviti za sobom dok sestru bude vukla neravnom stazom. Sav njezin stid, sramota i izdaja, sve je to sažegao plamen. Ostao je samo bijeli prah što ga vjetar raznosi po močvari. Nikakvih tajni. Ničega.

Put je bio težak. Cesta je bila posuta kamenčićima i puna rupa preko kojih su kola poskakivala, no Valentina nije usporavala. Nakon izbe, zrak je bio čista okusa, premda su se s obje strane povišene staze velike površine vode stajaćice pretvorile u bare što su vrvjele komarcima i mrtve rukavce. Tik nad njihovom površinom visjeli su paperjasti pramenovi magle. Kola nije bilo lako vući i uže joj se urezalo u ramena, no iz nekog neshvatljiva razloga Valentinu je obuzela mahnita radost.

Sve se promijenilo. U srži njezina života — u srži njezina bića — čekali su Jens i njihovo dijete. Brinula se za njega, grizući se zbog udarca koji je primio u glavu, no dopustila si je da zamišlja zajednički život koji ih čeka, suze koje će isplakati i godine koje slijede. Svoju glavu u njegovu krilu dok joj prstima raspliće kosu, njihove misli toliko isprepletene da su tvorile jedno te isto tkanje života. Htjela je živjeti uz njega sve dok mu kosa ne pobijeli, a oko očiju mu se urežu duboke bore dok joj se bude osmjehivao. Otkriti tajne skrivene u njegovoj nutrini i upoznati zakučaste puteve njegova snažnog uma.

Ono što se dogodilo u izbi bilo je stvar prošlosti koju je sažegao plamen. U mislima se prisilila na to da tu izdaju zaključa negdje duboko, na mračno i tajno mjesto na kojem je nitko nikad neće tražiti. Samo će ona znati gdje je, slijedeći njezin smrdljiv zadah. No Katja je spašena. Obje su žive.

“Pjevaj, Katja!” povikala je.

Začula je smijeh i potom sestrin glas kako odzvanja na jutarnjem zraku pjevajući neku veselu koračnicu. Gdje li je to naučila? No uto ih u pola koraka zaustavi povik, te pjevanje naglo utihne. Valentina se okrene i na cesti iza sebe spazi čovjeka koji im se približavao brzo, vodeći dugouha bijelog konja na čijim je leđima jahala trudna žena.

“Hej!” dozvala ih je žena. “Djevojke, jeste li u kakvoj nevolji? Ovako same usred ničega?”

Valentini je došlo da se baci konju oko vrata i poljubi ga u mišićav vrat. “Mala pomoć dobro bi nam došla”, prizna.

Muškarac je imao bradu, govorio je oporim, grlenim glasom i nije imao prednje zube, no oči su mu bile blage, a ruke nježne kad je pomoću užeta pričvrstio trošna kola za leđa konja.

“Pogledaj se samo”, prekorila ju je žena. “Penji se gore sa sestrom. Izgledaš izmrcvareno.”

“Ne, hvala Vam, pješačit ću.”

“Do Sankt Peterburga su tri sata.”

Tri sata. Sitnica, a korača u nov život.

Nakon sat vremena prvi hitac iz puške zabušio se u stražnju stranu kola, zbog čega je Katja poskočila od šoka. Valentina se okrenula i na cesti iza njih spazila Mažika. Čort! Pronašao je nešto čime je prerezao spone. Kad je drugi metak okrznuo kamenčiće pod njezinim nogama, gurnula je Katji glavu prema dolje, a čovjek je iz ruku ispustio uzde. Iz zavežljaja na leđima konja izvukao je prastaru divovsku sačmaricu.

Prasak koji se začuo kad je povukao obarač gotovo joj je rasparao uši. Konj se prestrašio i zanio ustranu, priljubivši uši uz glavu, a Mažik je zastao kao ukopan. Ispalio je još jedan hitac naslijepo, a potom se uplašeno vratio niz cestu. No zvuk toga posljednjeg metka bio je previše za konja — živci su mu popustili te je, glasno zanjištavši od straha, munjevitom brzinom jurnuo niz stazu. Žena je bila snažna i sposobna jahačica i čvrsto se držala, no klimava kola koja su vukli za sobom nisu bila dovoljno čvrsta za takvu brzinu. Valentina vrisne. Potrčala je za konjem, no noge su joj bile spore, preteške, kao da se kreće kroz mulj, uzalud nastojeći postići brzinu. Pogled je uperila u sestrino blijedo lice. Katjina usta otvorila su se, no Valentina nije čula ništa, samo visok sablasni krik što se razlegao iz njezinih usta.

Jedan se kotač odlomio, a stražnji kut kola tresnuo o zemlju. Čavli se raspukoše, a iverje poleti u zrak dok je konj nastavio vući ustranu. Uže je puklo. U Valentininoj glavi sve se usporilo. Trenutak kao da se rasprsnuo na komadiće: kotač što se kotrlja unatrag prema njoj, kola što u širokom luku lete poput nezgrapna dupina u mutni jarak pokraj ceste. Pljusak vode što se rasprskava u duginim bojama, jeziv zvuk blata što usisava plijen i Katjino tijelo što tone ispod površine.

“Katja!”

Valentina skoči u jarak. Voda joj je sezala samo do struka te je uronila ruke pod rub prevrnutih kola, okrećući ga na pravu stranu. Katjina glava smjesta je isplivala iznad vode te je, premda joj je lice bilo prekriveno crnim muljem, ispljunula prljavštinu iz usta i proklela Mažika. Valentina je čvrsto privine u naručje.

“Je li ti više dosta pustolovina?” procijedi Valentina.

Katja joj se nasmiješi iskrivivši usta. “Oduvijek sam voljela plivati.”

“Sljedeći put najprije izađi iz kola.”

“Sljedeći ću put...” No uto je počela drhtati.

“Bistro!” Valentina zazove čovjeka da joj pomogne. Njegova žena uspjela je smiriti konja te joj je pružila pokrivač za Katju. “Spasibo”, zahvalno će Valentina.

U Rusiji je ipak bilo ljubaznih ljudi. Nešto bi im uprljalo i zatrovalo duše ako bi predugo živjeli u Sankt Peterburgu, no ovdje na otvorenim seoskim prostranstvima, srce Rusije i dalje je snažno kucalo. To joj je ulijevalo nadu.

Iz daljine je prema njima galopirao usamljeni jahač s ogrtačem što se vijorio za njim. Bradati čovjek mrmljajući ih upozori i ponovo posegne za sačmaricom, no Valentina ga uhvati za ruku.

“Ne!”

Prepoznala ga je čak i s tolike udaljenosti. Bio je to Jens.

36

Valentina je slijedila Jensa dok je nosio Katju u kuću i uza stube. Mutno je bila svjesna majke koja je plakala, bolničarke Sonje koja je usplahireno trčkarala i sluga koji su hitali otvoriti vrata. Riječi su se odbijale od zidova i od njezine kože. Zvukovi su joj prodirali kroz uši, no nisu joj dopirali do mozga. Vidjela je samo dug obris njegovih leđa. Ogrtač je omotao oko Katje pa mu je gledala u žaket i lopatice što su se pomicale ispod tkanine. Primijetila je kako mu bijeli ovratnik seže tik do kose, širinu snažna mu vrata, duge udove i opušten način kretanja dok je grabio uza stube.

Sve te pojedinosti morala je ponovo upiti u sebe, kao da ih je izgubila. Vitke dječačke bokove, točnu nijansu njegove kose, sve to proždirala je pogledom. Žudjela je za njim čežnjom koja ju je morila, i čim su Katju smjestili u krevet oko kojega su se ostali natiskali, Valentina je Jensa povela na donji kat u glazbeni salon. On je zatvorio vrata i privio je u naručje, držeći je čvrsto uza se. Nijedno nije progovorilo.

Ovlaš mu je dodirnula obraz svojim i kosom mu protrljala vrat poput mačke što ostavlja trag svojega mirisa na njemu te prima njegov na sebe. Stajali su jedno uz drugo u salonu dok joj se tijelo ponovo nije počelo prilagođavati obliku njegovih kostiju, brišući uleknuća i udubine koje je netko drugi utisnuo svojom težinom. Kad joj je utisnuo čvrst poljubac u usta, a ona ponovo kušala njegov okus, počela se osjećati čistom.

Promatrala je odozgo dok se doktor Beloj rukovao s njezinim ocem u mramorom popločenom predvorju, uzeo šešir i otišao. Zacijelo se našalio jer su se oboje hihotali. To je bio dobar znak. Sjurila se niza stube.

“Što kaže, tata?”

Otac joj je izgledao starije. Proteklih nekoliko dana kao da mu je isisalo posljednje tračke mladosti te su mu se ramena pogrbila, no crte oko usta smekšale su se kad joj je odgovorio.

“Katja će biti dobro. Doktor Beloj dao joj je nešto za spavanje. Nakon nekoliko dana odmora u krevetu i uz dodatne lijekove trebala bi doći k sebi, tako je rekao.”

Osmjehnuo se iznenadivši je. Uzvratila mu je osmijeh. Labava spona.

“Koje olakšanje”, reče ona i krene opet uza stubište, no na pola puta zastane i okrene se. “Tata, hvala ti.”

“Na čemu?”

“Što si nastojao prikupiti novac za otkupninu. To je zacijelo bilo...” Tražila je pravu riječ. Ponižavajuće? Sramotno? Unizujuće! Na koncu je samo rekla: “Zacijelo je bilo teško.”

On žustro kimne, ne želeći dalje razgovarati o tome. Podigne pogled prema njoj i smeteno zagladi brkove. “A ti? Nadam se da si dobro nakon svih tih muka?”

“Jesam, tata. Dobro sam.”

“Ništa se ružno nije dogodilo, osim Katjine ozljede?”

“Ne, ništa ružno.”

“Izvrsno. Svaka čast što ste je pronašli, i tebi i Friisu.”

Vratio se u sobu i zatvorio za sobom vrata. Valentina razmisli o tome kako je on bio taj koji je Katju poslao u radnu sobu u Tesovu, premda to nikad nije naglas priznao. Ljutilo ju je što je pustio da breme krivnje leži na njezinim leđima, no jednako tako znala je da Katja ne bi skakala na svaki njegov mig da ju je te zore povela sa sobom na jahanje u šumu. Bile bi doručkovale i pohitale ravno dolje do potoka. On je bio jednako kriv kao i ona, no to nije ništa mijenjalo.

Groznica je nastupila te noći, a mučnina sljedeće večeri. Katjina koža isprva je gorjela od žestoke vrućice od koje su joj se obrazi zarumenjeli, a oči zablistale. No kad je počelo povraćanje, oči su joj poprimile boju mutnu poput Neve, a ruka kojom je na ustima pridržavala rupčić drhtala je.

U pitanju je bila kolera. Doktor Beloj obznanio je to naloživši Elizaveti Ivanovoj da poduzme mjere opreza. Kuća je stavljena u karantenu, zatvorena za sve posjetitelje, a Katju su premjestili u prostoriju podalje od spavaćih soba članova obitelji. Slugama je naređeno da se klone tog dijela kuće. Kuća je nekoliko puta oribana od poda do stropa, a bolničarka Sonja objavila je rat bolesti, boreći se protiv nje kao da je riječ o vojnom pohodu. Liječnik je rekao da je za sve kriva ustajala prljava voda u močvarnom kanalu, u kojem je zaraza ležala pritajena poput pauka u mreži. Katja ju je bila progutala. A sad je ona izjedala Katju.

“Valentina, stavi ovu masku.”

“Ima li od nje koristi?”

Jens joj je dlanom prekrio nos i usta kao da ih tako može zaštititi. “To je kirurška maska. Doktor Fedorin mi ju je dao. Veoma je važno da ne udišeš zrak koji Katja izdiše.”

Ona kimne, očiju golemih iznad njegova dlana, a njemu dođe da je istrgne iz te kuće bolesti. Stajali su pokraj konjušnica, dok je oko njih odzvanjao zvuk kopita.

“Obećavaš li mi? Nosit ćeš je u svakom trenutku?”

Ona kimne.

“Nemoj je ljubiti”, dometne on.

Valentina se lecne, no zatim ponovo kimne te on skloni ruke s njezina lica. Ona mu prstom dotakne obraz.

“Čuvat ću naše dijete”, obeća mu.

“Čuvaj sebe.”

Nagnuo se naprijed kako bi je poljubio, no ona okrene glavu ustranu. “Nemoj me ljubiti. Ne izlaži se opasnosti.”

Privukao ju je k sebi i prislonio usne uz njezine.

Valentina je čekala pred Bolnicom svete Izabele, nestrpljivo promatrajući bolničarke kako bez žurbe silaze niz široko stubište po završetku dnevne smjene. U zraku se osjećao miris paljevine, no ona to nije ni primjećivala. To je sad već bila redovita pojava.

Trgovine spaljene do temelja i požari podmetnuti u skladištima kako bi vlasnike naučili da ne ukidaju sindikate i ne primjenjuju stroga radna pravila.

“Darja!” zazvala je spazivši kao prut mršavu djevojku kuštrave crne kose.

“Valentina! Što radiš ovdje? Ne možeš bez nas čak ni kad...”

“Darja, slušaj me. Poznaješ li onoga caričina popa koji ponekad obilazi bolničke odjele?”

“Grigorija Rasputina?”

“Da. Kako da dođem do njega?”

Darja prevrne očima i nasmije se. “Durocka! Ludice! Kloni se toga ludog...”

“Gdje? Gdje da ga nađem?”

“Kažu da ima stan u Gorohovoj ulici, blizu rijeke Fontanke, i da pripadnici najviših društvenih slojeva hrle onamo dok prljavim prstima ne petlja po caričinim...” No nije stigla dovršiti rečenicu. Valentina je već otišla.

Vladalo je klaustrofobično ozračje. Neuredan krupni muškarac što je šepireći se stupio u prostoriju nosio je skupocjenu crnu halju i visoke crne čizme, no Valentina ga je smjesta prepoznala.

“Sjećam te se”, ustvrdi on. “Ti si ona mala bolničarka koja me je pljusnula.”

Grigorij Rasputin uperi svoj žilavi prst u Valentinu, netremice je promatrajući neobičnim plavim očima dok je krupnim koracima grabio prema njoj. Ona skoči na noge, odlučivši iskoristiti priliku dok mu netko drugi ne odvuče pozornost. Prostorija je bila prostrana no zagušljiva — prašina je lebdjela u zrakama sunca koje su izblijedile sag i rastapale slatkiše i kolačiće poslužene na stolu od hrastovine; damastni stolci stajali su tijesno nagurani uza zidove kako bi se na njima smjestilo što je moguće više molitelja koji su se napetih lica sumnjičavo pogledavali iskosa. Satima i satima čekali su u redu na stubištu ispred stana, nestrpljivo čekajući kad će ih prozvati.

No Valentina je primijetila da ih u svoju skrovitu radnu sobu poziva bez ikakva reda i pravila te da je nemoguće znati hoće li na njih doći red odmah ili tek za dva sata. Ili ne uopće.

“Oče Grigorij, moram razgovarati s vama.”

On se gladno ogleda po sobi proučavajući lica što su ga promatrala odozdo i osmjehne se ženi u haljini dubokog izreza s naušnicama od rubina koje su plamtjele na suncu. “Svi moraju razgovarati sa mnom”, promrmlja on, “jer ja sam put što vodi do Hristosa.”

“Hitno je.”

“Pođi sa mnom, Božje dijete.”

Obujmio ju je oko struka i poveo do vrata odaje. Iza leđa je začula očajničke uzdahe. Radna soba bila je duga i uska, s dojmljivom ikonom Bogorodice Kazanske osvijetljene crvenom svjetiljkom u jednome kutu, starim pisaćim stolom, pohabanom kožnatom sofom i velikom otvorenom Biblijom koja je stajala na niskome stoliću u sredini prostorije. Soba je bila ustajala, kao i sam Rasputin, neopran i na određeni način neuljuđen, premda nije mogla točno dokučiti zašto.

Rasputin smjesta padne na koljena pred pozlaćenom slikom Bogorodice i pogne glavu. Crna mu je kosa bila duga i obješena, a usne krupne i crvene. Valentina se sjetila tih usana i njihova gorka okusa na svojima. Protrnula je, jedva čekajući otići otamo, no nije znala kani li on ostati na koljenima nekoliko trenutaka ili satima.

“Oče Grigorij, moja sestra umire.”

Reagirao je na način koji nije očekivala. Nasmijao se i nespretno osovio na noge. “Dijete moje, svi umiremo.”

“Oče, nisam došla to slušati. Čula sam da ste kadri iscjeljivati ljude. Molim Vas, iscijelite moju...”

“Dijete Božje”, prozbori on sporim, grlenim glasom, “previše brzaš. Pokušavaš projuriti kroz život, no trebala bi zastati i razmisliti o svojim grijesima.”

Njegove neobične oči zurile su u nju toliko dugo da je osjetila kako joj se misli raspetljavaju, a obraze oblijeva rumenilo.

“Grijeh je”, reče on, prodirući joj svojim glasom u misli, “naš put do Svemogućeg Boga. Griješimo i tražimo oprost i na taj nas način On prima u Svoj zagrljaj.” Prišao joj je bliže, a ona se teškom mukom prisilila odvratiti pogled.

“Nisam ovdje kako bih razgovarala o grijehu. Ono što mi treba je iscjeljenje.”

“Svima nam treba iscjeljenje.” Položio joj je tešku ruku na rame.

“Možete li mi pomoći, oče?”

“Da. Da.” Sagnuo se kako bi je poljubio u čelo, no ovoga puta bila je spremna te se povukla korak unatrag. “Tako znači”, osmjehnuo joj se ustima nalik na mračnu crvenu špilju, “plašljiva srna.” Osmjehne se još šire. “Takve su mi najdraže.”

Pogledala je prema vratima. Mogla je otići. “Oče Grigorij, priča se da iscjeljujete carevića i njegovu majku i oca, cara i caricu.”

On obori pogled, napola sklopivši oči, a njoj padne kamen sa srca te jezikom obliže usne.

“Bog mi je podario tu čast da Njegovu moć i ljubav usmjeravam u to dijete, budućeg ruskog cara.” Naglo se okrenuo i sjeo na sofu. “Dođi ovamo.”

“Hoćete li mi pomoći? Imam nešto novca. Nije mnogo, ali...” Položila je vrećicu zlatnih rubalja na stol.

“Klekni ovdje.” Rasputinov glas pronio se uskom prostorijom.

“Radije bih stajala.”

“Onda ti ne mogu pomoći jer si odveć ohola.”

“Katja. Sestra mi se zove Katja Ivanova. Boluje od kolere. Molim Vas”, primaknula se i pala na koljena na gole grede ispred njega, “molim Vas, pomozite joj.” Težina u grudima shrvala ju je. “Molim Vas, pomozite Katji.”

Položio joj je težak dlan na tjeme, a ona osjeti toplinu od koje su joj misli usključale dok umalo nije zaboravila zbog čega se uopće nalazi u toj prostoriji s tim čovjekom.

“Ne”, prošaptala je i zanjihala se unatrag na petama, a njemu ruka klone uz bok.

“Snažna si.”

Oglasio se neobičnim režanjem u dnu grla. Neuljuđen, pohotan, prljav, polupismen seljak. Bio je sve to, no osjetila je njegovu moć i dodirnula mu koljeno prstima.

“Pomozite mi, oče Grigorij.”

Dugo je zurio u nju, pomičući usne u tihoj molitvi, dok su njezini prsti bili jedina spona među njima. Oči su mu se zaokružile, poprimivši jarkiju plavu boju, da bi se potom zastaklile te Valentina po prvi put otkako je zatrudnjela osjeti napadaj mučnine. On pruži ruke i obujmi joj lice ogrebavši je prljavim noktima te joj se učini da mu se raspoloženje mijenja.

“Bila bi slatka i mekana”, reče uz tužan osmijeh. “Bila bi slasna i mirisna, zamamna moja srnice.”

“Nisam ja Vaše ništa. Ali mi trebate kako biste pomogli mojoj sestri.”

“Ja joj više ne mogu pomoći.”

“Ne! Molim Vas.”

Lice je primaknuo toliko blizu njezinu da mu je mogla vidjeti ljubičaste rupice na kozičavu nosu i osjetiti miris rakije u dahu.

“Svemogući Gospod Bog liječi kroz moje ruke”, reče on, “i šalje mi snoviđenja koja mi pomažu voditi grešnike prema spasenju njihovih duša. Vidim tvoju sestru. Uskoro će se osloboditi svih tjelesnih muka.”

“Ne! Lažete.”

“Ali, ti.” Isplazio je jezik dotaknuvši joj usne. “U tebi raste djevojčica koja će jednoga dana izvući svojega oca iz ralja paklenske vatre.”

Ne. Kako on to zna? To je nemoguće.

“Djevojčica?” dahne ona.

“Da.” Glasno se nasmijao, zatresavši divljom kosom, i sklonio joj ruke s lica. “I bit će vrsna mala lažljivica pa ćeš morati dobro paziti na nju.”

Krv joj je ključala u žilama, fureći joj kožu. Rukama je dodirnula trbuh u kojemu je ležalo dijete i molila se da nosi sina. Jer ako nosi sina, Rasputin će biti u krivu. Samo neka bude u krivu. U krivu po pitanju Katje.

Skočila je na noge. Dosta je bilo njegovih laži. Dosta je bilo poigravanja s njezinim mislima i njegovih ruku na njezinu tijelu. Uzela je vrećicu sa zlatom i izašla iz prostorije.

Katja je umrla te noći. Valentina je začula tih šum u njezinu grlu u onom prijelomnom trenutku olakšanja kad se Katjino krhko tijelo prestalo boriti. Valentina nije pustila ni glasa, nego je nastavila sjediti koljena priljubljenih uz sestrin krevet, obujmivši njezin sitni dlan svojima i ne dopuštajući mu da se ohladi.

Majka joj je položila glavu na jastuk oštro ridajući, dok joj je otac ukočeno stajao uz dno kreveta i pitao Boga čime su zaslužili takvu kaznu. Cijeli taj dan, dok su svećenici dolazili i odlazili paleći svijeće i kadeći sobu tamjanom, i cijelu iduću noć kad je Sonja još jedanput oprala Katjino tijelo i odjenula je u čistu odjeću, Valentina nije ispuštala sestrinu ruku.

Tek kad je zora trećega dana počela prebirati po crnim zastorima, Valentina je položila dlan proziran i beskrvan poput porculana na pokrivač i tiho izašla iz sobe. Nikad više nije u nju kročila. Ušla je u svoju sobu, otključala ladicu i pokidala popis.

Glazba je kreštala, stružući notama po Jensovim bubnjićima. Akordi su se sudarali dok su Valentinine ruke letjele preko tipki, stremeći uvis i padajući poput slomljenih krila. Zvukovi su ispunjavali svaki kutak glazbenog salona, uskomešavši zrak sve glasnijim crescendima i tugaljivim nježnim pasažima od kojih mu se slamalo srce.

Sjedio je ondje satima, promatrajući svaki titraj njezina tijela i slušajući vapaje koje nije ispuštala. Svirala je kao da plimni val glazbe može preplaviti svaki kutak njezina bića i potopiti joj žile, kosti i um, ne ostavljajući ni prostora ni zraka za tugu i bol. A kad je ustao iz naslonjača, prišao glasoviru i zagrlio je odostraga, stisnuo ju je čvrsto uza se kako joj ruke više ne bi mogle svirati. Nastavile su očajničkim pokretima lepetati po zraku. Cijelo joj je tijelo drhtalo dok nešto u njoj nije prepuknulo. Potom se okrenula unutar obruča njegovih ruku i privila se uz njega.

37

Nastupilo je zatišje, zastoj u vremenu. Arkin je osjećao tu stanku, kao da Sankt Peterburg zadržava dah pa je bio posebno oprezan, neprestano u pokretu, nigdje se ne zadržavajući predugo, uvijek bez korijena, uvijek bez sjene. No nije se mogao prisiliti na to da se kloni Ivanovih. Privlačili su ga kao što ljeto privlači lastavice.

Promatrao ih je kako dolaze i odlaze, majku visoku i uspravnu u žalobnoj crnoj haljini, a pokraj nje kći u crnini, no ne i u koroti. Bilo je nečega opreznog u koraku mlade Ivanove, žustrine u pokretima i gnjeva u načinu na koji je zalupila vratima kočije. Držao se izvan vidokruga, no pratio ju je pogledom, dok su mu u glavi odzvanjale njezine riječi: Arkine, zar nemaš savjesti? Zar nije shvaćala? Revolucionar mora prerezati sve veze s društvenim pravilima i moralnim zakonima jer samo ukidanje takvih vrijednosti može uroditi radikalnim promjenama. Stari poredak mora biti uništen. A ona je dio toga starog društvenog poretka, ruku pod ruku sa svojom majkom.

Pa zašto ih onda nije mogao uništiti?

Kočije i automobili dolazili su i odlazili ispred kuće, prijatelji s izrazima sućuti i mlade djevojke za koje je pretpostavio da su joj družice iz školskih klupa. Sam pogreb bio mu je odvratan. Dug niz kočija urešen crnim krepom, konji s perjanicama boje ebanovine, korotne haljine zbog kojih je u gradu zacijelo zavladala nestašica crne svile i nakita. Ako Filip Ivanov nije imao novca da plati otkupninu za svoje kćeri, odakle mu zlata za ovakvu raskoš i razmetanje? Novi zajam od banke? Dok su radnici bili prisiljeni živjeti u potleušicama, bogati su umirali u palačama. Pljunuo je na pod ispred crkve. Dabogda svi pomrli.

No noge mu nisu htjele otići. U njima je bilo strpljenja koje je njegovu umu nedostajalo i, dok je stajao naslonjen na zid u sjeni katedrale Bogorodice od Kazana, prokleo je dan kad mu se životni put ukrstio s onim obitelji Ivanov. Kroz golema vrata katedrale najprije je izašao otac, no Arkin jedva da ga je pogledao. On je bio jedan od onih koji su se zalagali za to da se revolucionari vješaju na stupove uličnih svjetiljki kao upozorenje drugima. Doći će dan kad će i on morati podmiriti račune.

Pokraj njega stajala je supruga, pognute glave, skrivena od pogleda pod teškim velom. Poželio joj ga je strgnuti, pogledati joj u oči i vidjeti što joj je na umu. Kretala se sporo kao da joj to iziskuje napor, no kći iza nje nije pognula glavu i spustila pogled. Čim je istupila na jesensko sunčevo svjetlo, uspravila je onaj svoj dugi vrat i pozorno se zagledala u mnoštvo stranaca okupljenih ispred katedrale. Oči su joj strijeljale lijevo-desno, očito tražeći nekoga koga je očekivala vidjeti, te se Arkin povukao dublje u sjenu.

Jer znao je da je taj netko on.

Arkin je bio u tajnoj odaji kad je Valentina ponovo došla u crkvu oca Morozova. Bila je to skučena i zagušljiva prostorijica iza zidne oplate u podrumskoj dvorani, u koju se skrio čim ju je čuo kako sa svećenikom razgovara na vrhu stuba.

“Vidiš i sama, draga moja, lijepo sam ti rekao. Nije ovdje.” Glas oca Morozova bio je blag.

Uslijedila je duga tišina i Arkin je čuo zvuk njezinih stopa dok je pretraživala dvoranu u potrazi za plijenom. Svako malo zastala bi, a Arkin ju je zamišljao kako osluškuje svaki i najtiši zvuk i njuši zrak ne bi li namirisala njegov trag.

“Ovdje miriše na cigarete”, primijeti ona.

“Mnogi ovamo dolaze pušiti, ali ne i Viktor Arkin. Poslušaj me, draga moja, i vjeruj u ono što ti govorim. Bio je u Moskvi i vratio se na nekoliko dana u Petrograd, no sad je opet otišao. Nisam siguran kamo. Spominjao je Novogorod, možda je ondje.

Prenio sam mu tvoju poruku da ga tražiš, pa sad idi u miru, dijete, i zaboravi našeg prijatelja.”

“Oče”, reče Valentina, a Arkin se osmjehne jer je taj prizvuk već jedanput čuo, “taj čovjek nije mi prijatelj. Recite mu da u godini nema dovoljno dana niti u zemlji toliko gradova u kojima se može sakriti, recite mu da ću ga pronaći, recite mu...” Riječi su zastale i nagla tišina kao da se zaorila odjeknuvši od zidova. Kad su riječi nanovo krenule, glas joj se promijenio. “Recite mu da”, nastavi ona, toliko tiho da ju je jedva čuo, “trebam pomoć.”

Jensu se nije sviđala radna soba ministra Filipa Ivanova. Bila je kao i on sam: napadna i razmetljiva, šepireći se trofejima, mačevima i slikama masovnih ruskih bitki u pozlaćenim okvirima — no kao i sam ministar, počela se habati. Na impresivnom pisaćem stolu vidjela su se oštećenja od žara cigareta, sag je bio umrljan tintom, a komad jednoga zida bio je svjetliji od ostatka sobe na mjestu odakle je skinuta slika. Zacijelo ju je banka zaplijenila. Jens je sjeo u naslonjač, a ruke su mu mirno ležale u krilu premda su žudjele za tim da Ivanova ščepaju za vrat. On je sjeo s druge strane stola, zlovoljno puckajući debelu cigaru.

“Ne možete prisiliti Valentinu na brak koji ona ne želi”, ustvrdi Jens.

“Odgovor je i dalje ne, Friise. Ona se mora bogato udati, i to dobro zna.”

“Ja nisam siromašan.”

“Odgovor je ne.”

Jens zatomi gnjev i nehajno reče: “Blisko surađujem s ministrom Davidovom. Vjerujem da ga poznajete.”

“Da. Kakve, pobogu, on ima veze s ovim?”

“Prije nekoliko mjeseci ostao je bez supruge.”

“Znam to. Tužno. I što s tim?”

“Nakon toga ministra Davidova uopće više ne zanima osobni život. No unatoč životnoj dobi, i dalje je ambiciozan. Prošli je mjesec naslijedio golemo imanje od starijega brata koji je stradao u prometnoj nesreći.”

Ivanov žmirne prema njemu. “Nastavi.”

“Traži načine da ta zemljišta uloži u unapređivanje karijere, širenje njezina opsega. Šuška se da ga zanima mjesto predsjedavajućeg u nekoliko odbora kojima Vi upravljate, pa bih mu možda mogao ubaciti bubu u uho...” Na tome je stao.

Ivanov nije uspio prikriti pohlepu u očima. Jens otvori tabakeru od mahagonija, izvadi sebi jednu cigaru i pruži ruku ministru, koji je prihvati kao da je uže za spašavanje.

Ivanov se osmjehne i čvrsto rukuje s njim. “Dobro došao u obitelj, Friise. Oduvijek mi je bila važna Valentinina sreća.”

Jens pripali cigaru. Da, siguran sam da jest.

Jens je radio u uredu s mladim Kroskinom, geodetom koji je izgubio dio noge nakon eksplozije u tunelu. Stajali su pognuti nad nacrtima na njegovu radnom stolu, raspravljajući o najnovijem proširenju tunela, kad je zazvonio telefon. Jens uzrujano progunđa zbog ometanja, priđe zidu i podigne slušalicu.

“Friis je.”

“Friise, ti prepredeni gade!”

Bio je to Davidov. “Što Vam treba, ministre?”

“Želim ti čestitati.”

“Na čemu?”

“Prije svega na zarukama. Ivanov mi je rekao. A drugo, na tome što si pripremio teren za moj dogovor s njim. On je jedan gramzivi lopov pa me je koštao pravog malog bogatstva, ali uživat ću...”

Jens je prestao slušati. Na vratima njegova ureda pojavila se Valentina. “Oprostite, ministre, ali moram ići. Hvala što ste nazvali.” Poklopio je.

Kroskin je zurio u Valentinu. “Gospođice Ivanova”, reče mladić zarumenjevši se, “tako mi je drago što Vas vidim. Već dugo Vam želim zahvaliti što ste mi pomogli dolje... dolje u tunelu.”

Ona kimne, ne skidajući pogled s Jensa.

Kroskin uzme štaku i odšepa do vrata. Propustila ga je, a zatim ušla u ured zatvorivši za sobom vrata.

“Jense”, reče i, unatoč crnu kaputu i šeširu koje je mrzio vidjeti na njoj, obasja sumornu prostoriju. “Znam kako ćemo.”

Pričekali su da padne mrak, kad je bujica radnika počela izlaziti iz tvornica, s vrata trgovina počela se zaključavati po završetku radnoga dana. Valentina je obožavala šetati gradom uz Jensa, ramenom osjećajući njegovu čvrstoću. On neće iščeznuti. Ne kao Katja. Ne kao Arkin. Jens će zauvijek biti dio njezina života.

Ulica se nije nimalo promijenila, a rascijepljena drvena vrata još uvijek nisu bila popravljena. Jens snažno pokuca, a kad nitko nije otvorio, on pokuca još snažnije dok se drvena ploča nije odvojila od okvira. Tek je tada neki muškarac povukao vrata, otvorivši ih taman dovoljno da kroz njih progura glavu, te oni pri prigušenu svjetlu ugledaju lice mladića živih, znatiželjnih očiju.

“Da?”

“Došli smo u posjet Ivanu i Varenki Sidorov”, reče Jens proguravši nogu kroz procijep.

“Otišli su.”

“Ne”, Valentina nije htjela ni čuti. Ne. Ne daj da iščeznu. “Mislim da se varate.”

“Ne varam se.”

Jens izvadi ruku iz džepa, držeći novčanicu od pet rubalja među prstima. “Smijemo li sami pogledati?”

Mladić hitro pospremi novčanicu u jaknu. “Dakako”, osmjehne se, zadovoljan. Lako zarađen novac. Odmaknuo se i oni spaziše da su vrata s lijeve strane otvorena, te da unutra gori kerozinska svjetiljka. Do hodnika dopre ženski pjev.

“Dobro pogledajte”, ponuka ih mladić.

Valentina uđe u prostoriju. Još je uvijek bila vlažna i tijesna, napuknuta stropa i s plijesni po zidovima, no izgledala je drugačije. Namještaj je bio jeftin i trošan, no tkanine živih boja razmještene uokolo udahnule su tom mjestu život kojega prije nije bilo: zlatna i jantarna, grimizno ljubičasta i jarkocrvena, tkanine živopisnih boja prebačene preko stolaca, stola i kreveta. Valentina je piljila. Usred prostorije neka se mlada žena duge crne kose i očiju kao u Cigančice njihala tiho pjevajući staru narodnu pjesmu iz divljine ruskih stepa.

Valentina se naglo okrene i izađe.

Jens ju je poveo u podrum. Pipala je u mraku, oprezno koračajući. Počelo je kišiti, a zrak je zaudarao po tvorničkom otpadu što je grizao za oči, no Valentina se usredotočila na crnu kuću ispred sebe, ponadavši se da bi Arkin mogao biti tu. Jens je bez riječi stajao pokraj nje. Otkako su otišli iz Varenkina stana, nije rekao gotovo ništa osim: “Poznajem još nekoga tko bi mogao pomoći.” Provukla je ruku ispod njegove i zavukla mu dlan pod kaput kako bi ga mogla nježno milovati po prsima dok su hodali. Činilo se da se povukao u sebe.

Vrata podruma otvorila su se, a prizor koji ju je dočekao nije bio ono što je očekivala. Golema prostorija bila je prepuna kreveta, tijela i plača gladnog djeteta, a nizak zdepasti pas pun ožiljaka od borbe prišao joj je njuškajući joj nogu kao da razmišlja hoće li je gricnuti. Jens je zagrli, primaknuvši je bliže sebi, odgurne psa nogom i priđe mršavoj ženi koja je na ramenu zibala zlatokoso dijete.

“Bio sam već ovdje”, reče joj. “Razgovarati s Larisom Sergejevom.”

“Sjećam Vas se.” Osmjehnula mu se i sa zanimanjem se zagledala u njega. No Valentina nije mogla odvojiti pogled od djeteta. Htjela mu je dodirnuti pahuljaste kovrčice na krhkoj glavici, osjetiti njihovu mekoću. Baš poput Katjinih.

“Je li Larisa ovdje?” upita Jens, strijeljajući pogledom po sjenovitoj prostoriji.

Žena se nasmije i prevrne očima. “Ta je otišla.”

“Kamo je otišla?”

“Otkud ja znam? Prije nekoliko dana neki je muškarac došao u ranu zoru te su sat vremena proveli jedno uz drugo, razgovarajući i prepirući se. No na kraju su se oboje smiješili. Ona je samo uzela torbu, povezala dijete za leđa i otada je nismo vidjeli.”

“Muškarac?” upita Valentina. “Kako je izgledao?”

“Bio je visok, čini mi se.” Opet se osmjehnula Jensu. “Ali ne kao vi. Smeđe kose, u staroj odjeći, ali urednoj.”

“Lica koje zna što hoće?”

“Da, tako je”, žena kimne. “To je on.”

“Čort!” Valentina opsuje. “Pretekao nas je.”

Jens ju je poveo van na ulicu gdje joj je obavio ruku oko vrata, nježno i prisno. “Postoje i druga mjesta”, reče joj.

Arkin je u bilo kojem trenutku mogao iskoračiti iz sjene i prerezati joj vrat te prekinuti taj lovački pohod. No nije. Znao je da ne može, jednako kao što nije mogao ni prisloniti nož uz gladak bijeli vrat njezine majke, te se prezirao zbog te slabosti. One su neprijatelj, one su ugnjetavačice.

I inženjer mu je bio neprijatelj, i to kudikamo opasniji. Kad bi Arkin ubio Valentinu Ivanovu, morao bi ubiti i njega, jer ako ne bi, Friis bi ga jednog dana pronašao. U to nije bilo sumnje. I taj dan bio bi mu posljednji.

Stoga je djevojku zasad ostavio na životu.

Arkin je koračao dugačkim hodnikom hotela, svjestan pogibelji kojoj se izlaže. Ni na trenutak nije pomislio da će Elizaveta biti u Hotelu de Russie — umjesto nje u sobi bi ga mogli dočekati agenti Ohrane. No i unatoč tomu nije se okrenuo i otišao. Stajao je u tišini ispred vrata i dugo osluškivao, no ništa se nije čulo. To nije ništa značilo. Kad je dodirnuo kvaku, vrata su se otvorila te je kročio u sobu.

Elizaveta Ivanova sjedila je na rubu kreveta odjevena u pogrebnu crninu, s velom pod šeširom od sjajna crnog perja. Na licu joj se ogledao izraz golog očaja, a velik joj je pištolj ležao u krilu poput nemarno zavaljena psića. Gladila ga je jednom rukom u rukavici. Spazivši ga, uzela ga je u ruku. Neko su se vrijeme gledali bez riječi.

“Dobrij večer”, reče on naposljetku. “Dobra večer, Elizaveta.”

Ona ustade pridržavajući pištolj objema rukama. Bez riječi.

Krenuo je prema njoj dok joj nije bio dovoljno blizu da je dodirne, no ruke je držao podalje od nje. “Nisam htio da Katja umre”, tiho reče.

Ona odmahne glavom, sporo, nespretno, kao da joj je preteška za vrat. “Valentina kaže drugačije.”

Prišao joj je korak bliže tako da mu je otvor cijevi pištolja bio priljubljen uz prsa. Osjećao je kako mu srce udara u njega. “Pucaj ako će ti tako biti lakše.”

Ona sklopi oči pod velom. Arkin suspregne dah i izbroji do deset, no bolni prasak koji bi ga lišio života nije uslijedio. Bez riječi joj je oduzeo pištolj i bacio ga na satenski pokrivač, a potom joj nježno uklonio ukosnicu koja joj je pridržavala šešir, pustivši ga da padne na pod. Rukama joj je obgrlio drhtavo tijelo i naslonio obraz uz njezin, osjećajući njezin topao i ubrzan dah na vratu. Deset su minuta stajali čvrsto zagrljeni, dok joj se ukočeno tijelo nije polako stopilo s njegovim.

“Kako to da te ne mrzim?” prošapće ona. “Kako mogu biti tako loša majka?”

“Volio bih”, reče on, “da smo se ti i ja upoznali u nekom drugom vremenu, na nekom drugom mjestu.”

“Postoji samo ovo vrijeme. I samo ovo mjesto.”

Poljubio joj je kosu, udahnuo njezin poznati miris, uklonio joj bisernu kopču za kosu i promatrao kako joj zlatni slap pada na ramena.

“Kako si znala da ću danas doći?” upita on.

“Nisam.”

Te su mu se riječi rojile u glavi. Zamislio ju je kako iz dana u dan sjedi na rubu hotelskog kreveta, samotna prilika s pištoljem u krilu i gnjevom u srcu, i čeka ga. To je bilo previše. Suze su mu potekle na njezinu kosu.

Valentina je tragala za njim zajedno s Jensom, iz tjedna u tjedan, kao što lovački pas traga za lisicom, od jazbine do jazbine. Htjela je da osjeti kako ga njezina mržnja proganja dok su redom obilazili sigurna skrovišta i zalazili u barove i sirotinjske četvrti, crkve i dvorane u kojima su se održavali sastanci. Uvijek s rubljima u ruci.

Dvaput su mu došli toliko blizu da ga je mogla nanjušiti u zraku, no oba je puta pobjegao kroz prozor ili preko krova. Danju je ponovo radila u Bolnici svete Izabele, no noću su se ona i Jens smucali po zabačenim uličicama. Kad ju je majka pitala kamo ide, iskreno je odgovorila. “Tražim Viktora Arkina.”

“Policija se time bavi. Nema potrebe da i ti to radiš.”

“Oni su podbacili, majko. Ja ne kanim.”

No umjesto da joj zabrani da izađe iz kuće, majka se ozbiljno zagledala u nju i upozorila je: “Budi oprezna, Valentina. Tebi se možda čini poštenim tražiti milo za drago, no on je nemilosrdan i lako plane.”

“Zašto to kažeš, mama?”

Majčini su se obrazi zarumenjeli. “On je revolucionar, nije li? Svi su oni obuzeti gnjevom koji im izjeda srca.”

“Poznajem ja njega, mama. Ne strahuj za mene.”

“Jense, što je?”

Nešto nije bilo u redu. Valentina je osjetila nemir od kojeg joj je bilo počelo nabijati. Jens je stajao pokraj prozora svojega stana, promatrajući promet i ljude što su bježali pred hladnim jesenskim vjetrom. Iza njegovih leđa, na počasnom mjestu na dugačkom stolu, stajala je raskošna drvena mišja palača s tornjićima po kojima se bijeli glodavac mogao verati i mostićima preko kojih je mogao trčkarati svojim sitnim nožicama. Trenutačno je trčao unutar kola proizvodeći jednolično zujanje koje joj je začudo godilo.

“Uskoro će zasniježiti”, promrmlja Jens. “Hladnoća će radnike opet nagnati na štrajk. U trgovinama nema kruha.”

Valentina stane iza njega i nasloni mu obraz na leđa. “Što je?” upita ponovo.

“Valentina, nećeš ga uhvatiti.”

“Arkina?”

“Ne ovako. Uvijek je korak ispred nas.”

“Nemojmo sada o njemu razgovarati.” Prešla mu je dlanovima niz nage bokove i priljubila se uz njega. Zatvorila je oči i utisnula mu obraz u kralježnicu toliko snažno da ga je zaboljelo. “Jense”, okrenula ga je kako bi mu se mogla nasmiješiti i pogledati ga u duboke zelene oči, “u pravu si. Moramo smisliti nešto novo.”

Arkin je u crkvi uzeo pismo od svećenika i u prvi mah nije se mogao sjetiti tko mu ga je mogao poslati. Pravilo je glasilo: ništa napismeno. To te može stajati glave.

“Gdje je otac Morozov?” upitao je svećenika, čovjeka okrugle glave i s malim naočalama sa žicanim okvirom.

“Otišao je u selo. Policija je dolazila i raspitivala se za njega.” Uzrujano je odmahnuo glavom.

“Znači, skriva se?”

“Da.”

“On nam je važan.”

U tom mu je trenutku svećenik pružio pismo.

“Tko ga je donio?” upita Arkin. Na poleđini omotnice pisalo je njegovo ime krupnim elegantnim rukopisom.

“Jedna mlada žena.”

Poderao je omotnicu.

Očekuješ previše od života, Viktore Arkine. Očekuješ previše od mene ako misliš da ću te se kloniti. Budimo onda izravni, nađimo se licem u lice, samo ti i ja, i nitko drugi. Kažimo ono što treba biti rečeno. Ti mene možeš nazvati ugnjetavačicom, a ja tebe ubojicom. Nađimo se sutra u dvorištu iza Bolnice svete Izabele. U tri sata.

I što onda? Onda ću ti reći da naše male osobne tragedije nisu nimalo nevažne u oluji koja hara Rusijom, i da nosim tvoje dijete.

Arkinova ruka je drhtala, a riječi su mu se maglile pred očima.

Dobro je odabrala. Dvorište je bilo ni skrovito ni javno, na mahove okupano sunčevom svjetlošću. Arkin ga je pažljivo pregledao kad je zora svitala nad gradom i bilo mu je jasno zašto je baš to mjesto odabrala za mjesto sastanka. Dvorište nije bilo dobra stupica, imalo je previše izlaza. Osim goleme metalne kapije koja je stajala otvorena za kola hitne pomoći i dostavna vozila, tu su bila još dvoja vrata koja su vodila u bolnicu i još jedna sa stražnje strane koja su izlazila na sporednu uličicu, te metalni otvor u podu što je vodio u neku vrstu podruma.

Oboje će lakše disati. Želio joj je vjerovati.

Nekoliko je sati motrio na dvorište. Većinu vremena bilo je prazno, no svako toliko nešto bi iskrsnulo, zbog čega bi im sastanak u svakom trenutku mogao biti prekinut. Tako je bilo sigurnije. Zabrinjavale su ga dvije ostave od opeke uz jedan zid, no lako ih je otvorio, ne pronašavši u njima ništa osim zaliha kerozina i kutija s bolničkom opremom poput posuda za obavljanje nužde i sterilizatora. Proučio je koji su dijelovi dvorišta vidljivi sa stražnje strane bolnice, a koji ne. Dok se sunce uzdizalo, pušio je cigaretu u sjenovitu kutu iza jedne od ostava znajući da je nevidljiv.

Da, Valentina Ivanova, dobro si odabrala.

Valentina je imala puno posla. Na odjelu je vladala mahnita strka. Nakon požara u jedrarskoj radionici pristiglo im je mnoštvo žrtava s opekotinama, mahom žena. Vrijeme je prebrzo prolazilo. Svaki put kad bi bacila pogled na sat, kazaljke bi neočekivano odmaknule naprijed. Jedan sat. Isprala je nečiju ozlijeđenu ruku hipokloritnom otopinom i pomagala dehidriranom čovjeku dok je ispijao čašu čaja sporo kao puž. Dva sata.

Usta su joj bila suha. Hoće li se pojaviti?

Sjetila se pisma. Pazila je da ga Jens ne vidi, rekavši mu samo da je od Arkina zatražila da se sastanu licem u lice. Posljednji redak u kojemu je pisala o djetetu nije spomenula. Hoće li joj Arkin povjerovati? Sjedila je u tišini pokraj izbezumljene žene koja nije znala gdje je i zašto ju je sin doveo ovamo.

Dva i pedeset jedan.

Oprala je ruke i ogrnula se ogrtačem. Dva i pedeset šest. Zaputila se niz dug hodnik do stražnje strane bolnice. Otvorila je vrata s dvostrukim vratnicama i zakoračila van na sunčevo svjetlo, toliko žarko u usporedbi s tminom u bolnici da je morala zažmiriti.

Bio je ondje. Viktor Arkin stajao je uz jedan od zidova, viši nego što ga je pamtila, no to joj se možda učinilo zbog toga što je vidljivo smršavio. Čeone i jagodične kosti stršale su mu ispod kože. Prikovala je pogled za pištolj što ga je nehajno držao u ruci i po prvi put joj je na pamet pala misao da bi je mogao ubiti. Ali neće, ne ako ga uspije uvjeriti da nosi njegovo dijete. Prišla je mjestu okupanu suncem pokraj jedne od ostava, no Arkin se nije pomaknuo. Sat je otkucao punu minutu, a njoj je u mislima odzvonila svaka sekunda, i baš kad je pomislila da ga neće uspjeti namamiti bliže, on joj je prišao, skočivši na prste poput mačke. Zaustavio se pet koraka od nje iskoračivši iz sjene, vidjela je kako mu se oči privikavaju na svjetlo.

“Zadaješ mi nevolje”, reče joj.

“Drago mi je.”

“Gdje je on?”

“Tko?”

“Tvoj inženjer.”

“On i ne zna da sam ovdje.”

Ljubazno se nasmiješio, no nije mogla dokučiti vjeruje li joj ili ne. Slegnuo je ramenima i spustio pištolj niz bok, pomno je promatrajući. “To bi i mogla biti istina. Čisto sumnjam da bi htjela da sazna kakva si droljica bila u izbi.”

Nije odgovarala.

“I, što hoćeš?” upita on, najednom osoran i poslovan.

“A gdje su svi tvoji ljudi? Sigurno se cijela vojska skriva negdje u blizini, u ostavama ili dolje u podrumu.”

Osmjehnuo se, ali ovaj put to nije bilo ljubazno. “Nema nikoga osim mene. Nemoj misliti da nisam razmišljao o tome. Mogao sam te opet zatočiti i zaključati na devet mjeseci pa ti uzeti dijete i prerezati ti vrat.”

U glasu mu je čula da je zbilja razmotrio tu mogućnost, noge su joj zadrhale od same pomisli na to. “Zarila bih ti vilicu u grlo mnogo prije isteka tih devet mjeseci.”

Nasmijao se, iskreno zabavljen. “Vjerujem da bi. A ako sam zaista ja otac tog djeteta, a ne tvoj inženjer, jesi li razmišljala o tome da se udaš za mene ili mi čak daš dijete nakon što se rodi?”

Prikrila je gnušanje. “Ne.”

“Nisam ni mislio. Pa što onda hoćeš? Našli smo se licem u lice. Kaniš li me pokušati ubiti?”

“Nemoj misliti da mi to nije palo na pamet.”

Kako se mogao smiješiti? Kako se mogao smijati? Kako si taj čovjek na počupa kosu i ne podere odjeću nakon onoga što je učinio Katji?

Rastvorila je ogrtač kako bi mogao vidjeti što je pod njim. “Vidiš, nenaoružana sam.”

“Zbog toga sam još napetiji.” Pogledom je strijeljao po dvorištu. “Nisam smio doći.”

“Želim da znaš, Arkine, da se svakog dana probudim osjećajući bol. Sestra će mi nedostajati do kraja života. Majka i otac mi pate. Ti i tvoja boljševička borba osakatili ste mi obitelj.”

Promatrala ga je dok je govorila. Primijetila je kako mu se lice smrknulo i koža oko usta zategnula od nečega što je moglo biti i žalost i zadovoljstvo. Otkopčala je dugme na vratu pustivši da joj ogrtač sklizne niz ramena. To je bio znak Jensu, a Arkin je bio odveć vičan takvim stvarima da ne bi shvatio da je u pitanju mig. Smjesta je pogledom pretražio prozore bolnice, no stajao je na suncu dok su prozori bili u sjeni pa nije ništa vidio. Počeo je trčati. Znao je što slijedi.

Odjeknuo je pucanj, zazvučavši poput udarca biča u Valentininim ušima. Arkinova desna noga prosjedne se pod njim te on padne na kaldrmu, no čak i nakon toga nastavi se vući prema sjeni ostava. Valentina podigne pogled prema prozoru prostorije na drugom katu u kojoj se Jens skrivao još od prethodne noći.

“Hvala ti, Jense. Spasibo”, prošapće.

Arkin je vezivao rubac oko koljena iz kojeg je liptala krv, a krhotine kosti razletjele su mu se po hlačama cijedeći se niz nogavice. Valentina se nadvila nad njega i zagledala mu se u lice iskrivljeno od bola.

“Sad ćeš osjećati bol”, reče oporo. “Svakoga dana do kraja svojega života. Smrt je za tebe preblaga kazna. Želim da patiš kao što je Katja patila. Želim da me mrziš svaki put kad spustiš tu nogu na pod, kao što ću ja tebe mrziti svaki dan što ne budem mogla razgovarati s Katjom.”

Pogledao je u nju očima nalik na crne ponore gnjeva. “Tvoj će inženjer jednoga dana platiti za ovo.”

Zgrabila ga je za kosu i povukla mu glavu unatrag. “Ako ga ikad dodirneš, kunem ti se da ću uništiti dijete.” Pogledi su im se ukrstili i znala je da joj je povjerovao. Pustila ga je i obrisala ruku o suknju. “Idem ti naručiti nosila”, reče i uđe u bolnicu. Kad se vratila s dva pomoćnika, Viktora Arkina više nije bilo. Ostao je samo trag njegove krvi na kaldrmi.

38

Jens je primijetio da se Valentina promijenila od onoga dana u bolničkom dvorištu. Dio sjena iščeznuo joj je iz očiju, a u ruke i noge vratio joj se onaj sklad kretnji, što su ga izgubile nakon sestrine smrti. Nisu razgovarali o tome što se zbilo. Nijedno nije htjelo spomenuti Arkinovo ime — time bi ga prizvali natrag. No vodili su ljubav s nekom novom nježnošću, a u njezinoj je glazbi bilo dublje strasti zbog koje je žudio za njom kad ne bi bili zajedno.

Nije znala da je nastavio tražiti Arkina. Iznova je pročešljavao sirotinjske četvrti Sankt Peterburga, no njemu nije bilo ni traga. Jens je bio uvjeren da je čovjek napustio grad. Čak je poslao Lava Popkova da do besvijesti pije po zabačenim barovima, no i dalje ni riječi. Ničego. Ništa. Ako na svijetu ima pravde, taj je čovjek umro od gangrene noge, no to bi bilo previše očekivati. Jens nije vjerovao u prirodnu pravdu. Čovjek je sam mora skrojiti.

Premda u domu Ivanova nije završilo uobičajeno razdoblje korote za Katjom, on je s njezinim roditeljima nasamo razgovarao o vjenčanju i obred je razmjerno brzo dogovoren. Jens nije bio sklon ruskim vjenčanjima. Bila su preduga i preozbiljna za njegov ukus, a sam obred odveć služben, bez cvijeća i svadbene koračnice. No na vlastitom je vjenčanju bio očaran prizorom Valentine u dugoj bijeloj vjenčanici s upaljenom svijećom u ruci, tamne kose podignute na zatiljku i skupljene ispod bijela vela posuta biserima koji se pak nisu mogli mjeriti s glatkoćom njezine mliječnobijele kože.

Svećenik u misnom ruhu, epitrahilu, izgovarao je tradicionalnu liturgiju spojivši im ruke štolom i triput ih poveo u krug oko stalka za Bibliju, analogija, a ona ga je pogledala s takvim žarom i žudnjom da mu je došlo da je na licu mjesta podigne u naručje i odnese. Nije je htio ni minutu duže dijeliti s drugima. Kad su im iznad glava postavili zlatne vjenčane krune, a svećenik u svojem najsvečanijem ruhu zapjevao litaniju, primijetio je kako joj je pogled nesvjesno odlutao prema crkvenim vratima kao da očekuje da će se još netko kroz njih ušuljati. Na visoku čelu urezala joj se zabrinuta bora te mu je napeto stisnula ruku prilikom izmjenjivanja prstenja. Gotovo neprimjetan tračak straha zatreperio je pod velom.

To nije bio prvi put da se Jens prokleo što onoga dana u bolničkom dvorištu nije malo više podignuo pušku i u Arkinovim prsima napravio rupu veličine Valentinine vjenčane krune. Vratio mu istom mjerom. Metak za metak. No revolucionar je onoga dana ispod odjeće nosio debeo zaštitni prsluk, zbog čega se Jens nije odvažio na taj potez. U kakvu god da se jazbinu taj gad sada zavukao, onomu koljenu trebat će dosta vremena da zacijeli. Viktor Arkin neće se tako skoro vratiti u Sankt Peterburg.

Kad su obred i slavlje napokon završili, Jens je Valentinu žurno odveo u njihov novi dom. Nalazio se u mirnoj ulici u blizini kuće doktora Fedorina.

“Bit će zgodno imati liječnika u susjedstvu kad dođe beba”, primijetio je Jens, no ona mu se nasmijala, nazvavši ga zabrinutim brundalom i obećavši da će dijete roditi s jednakom lakoćom kao što mačka okoti mačiće. Pomno je odabrao kuću za nju. Pogled na rijeku, čija se površina doimala čvrsto poput čelika, poslužit će u trenucima kad joj budu trebala tišina i samoća, a visoki stropovi u glazbenom salonu pogodovat će njezinoj glazbi. Svijetli ulašteni podovi bili su načinjeni od drva iz danskih šuma, a pred ognjištem je ležao sag od sobova krzna što ga je donio iz svojega starog stana. Trebao je poslužiti svrsi.

Uživao je svlačeći joj svečano svadbeno ruho dok je ona stajala smiješeći mu se i pružajući mu zamamne ruke i vitka bedra. Kad je ostala naga i kosa joj se u namreškanim baršunastim valovima rasula po golim leđima, poveo ju je do nova Erardova koncertnog glasovira u primaćoj sobi gdje mu je svirala. Samo njemu. Smjesta je prepoznao živahne note Chopinova Nocturna u Es-duru te ga je dirnulo što je odabrala baš tu skladbu.

Dok su joj ruke klizile preko tipki, on je pogledom klizio niz svaki mekani čvor njezine kralježnice. Svaki obris njezina tijela bio je gladak i podatan, oblina stražnjice na klavirskom stolcu, pregib ramena, vrh lakta. I ljupka udubina iznad bokova koja se polako ispunjavala kako joj je trbuščić sve više bubrio.

Ta je žena njegova supruga i nosi njegovo dijete, jednako neodvojiv dio njega kao što su mu i pluća u grudima i krv u žilama. Prišao joj je i poljubio joj toplo tjeme, a potom i svako rebro na leđima te krhku kost u dnu kralježnice. Ona cijelo to vrijeme nije prestajala svirati, no čuo je kako uzdiše od zadovoljstva, a kad ju je obujmio rukama, grleći dijete u njezinu trbuhu i usnama joj kušajući kožu na vratu, naslonila se na njega kao da joj je tu mjesto.

“Volim te, gospođo Friis”, šapnuo joj je u uho podignuvši je sa stolca u naručje. “Vrijeme je za krevet.”

Obavila mu je ruke oko vrata, blistavih i nasmiješenih očiju, dok su joj se bosa stopala njihala, a prsti joj se čvrsto upleli u njegovu kosu.

“Pred nama je vječnost”, uvjeravala ga je.

Voštanice su gorjele po cijeloj sobi. Njihovo blago treperavo svjetlo umirivalo je Valentinine misli pretvarajući Jensovu kožu u zlato na plahtama. Položila mu je dlan na glavu dok je ležao uz ispupčenje njezina trbuha i zadovoljno se smiješila. Oboje su spavali — jedno pokraj nje, a drugo u njoj — te je pustila misli da se prostru u budućnost koja ih je čekala. Tu je budućnost ispunila novim građevinskim projektima za Jensa i Sanktpeterburškim glazbenim konzervatorijem za sebe.

Više neće biti Bolnice svete Izabele, ne sada kad više nema Katje o kojoj je valjalo skrbiti. A ni popisa s kojeg će križati jednu po jednu stavku. Sad je imala drugačije ciljeve. Sad je zamišljala koncerte i šetnje po parku, malenu ručicu u svojoj i najveću mišju palaču na svijetu koja se bez prestanka preuređuje i nadograđuje. I sveprisutni zvuk smijeha. Toplinu Jensova tijela pokraj sebe i onu prodornu zelenu boju koja bi mu preplavila oči kad bi podignuo pogled s knjige ili spisa i pogledao je. U tom trenutku činilo bi joj se da ih spaja ista koža.

Pogladila ga je po kosi. Bit će i teškoća, naravno da hoće. Društveni poredak u Sankt Peterburgu bio je poljuljan, no imala je vjere u ljude poput svojega oca i njihovu moć da uspostave red, u ljude poput zapovjednika Černova koji će ih braniti od štrajkaša. No iznad svega imala je vjere u ljude poput Jensa koji će izgraditi bolji svijet za radnike. Arkin i njegova surova revolucija nikad neće uspjeti, nego će izblijedjeti do ništavila, za sobom ostavljajući barjake i krilatice koje će iskljucati galebovi što u srebrnastim jatima nadlijeću grad.

Položila je ruku na trbuh i zamislila nježnu glavicu s mnoštvom sitnih kovrčica, koja živi u njoj. Sama pomisao na majčinstvo oduzimala joj je dah, strašila je i zapanjivala. No u krvi joj je jednako tako kolao i topao osjećaj da na neki neobičan način sada nadilazi samu sebe. Ne samo tijelom, nego i ljubavlju koju osjeća. Osmjehnula se sjetivši se vlastite majke.

Elizaveta Ivanova odnedavna je počela putovati vlakom u Moskvu gdje bi odsjedala kod stare prijateljice iz školskih klupa. Katkad na dan ili dva, katkad duže. Rekla je da mora pobjeći iz grada u kojem joj je umrla kćer, i zaista se svaki put vraćala bez napetih bora na čelu i sive tuge u očima. Otac gotovo da i nije primjećivao da majke nema budući da je bio zaokupljen poslovima s ministrom Davidovim, no na vjenčanju je toplo zagrlio Valentinu i poljubio je u obraz dajući joj svoj blagoslov. Taj joj je čin mnogo značio. Samo njezine Katje nije bilo ondje da s njom podijeli svoju sreću.

Valentina se okrene na bok i sklupča se oko Jensova uspavana tijela, ispreplevši udove s njegovima i udišući njegov miris. “Moj muž.”

Katja bi bila sretna zbog nje.

Rasputin je bio u pravu. Valentina je sad to mogla priznati i nasmijati se. Bila je to slučajnost, ništa više, govorila si je. Nakon zime koja je bila neuobičajeno blaga i proljeća koje je prošlo gotovo bez nemira u tvornicama, rodila je kćerčicu. I to ne bilo kakvu. Dok je u naručju držala to šmrkavo stvorenjce što ju je hvatalo sićušnim prstićima, znala je da je to najsavršenije biće ikad stvoreno. Kako i ne bi bila, uz onakva oca?

Valentina se nije mogla prestati smiješiti. I plakati. Dodirnula joj je obje vjeđe, oba smežurana uha. Zurila je u punašna ustašca i sićušnu srcoliku bradu. Oduševilo ju je kako Jens nije čekao da mu doktor Fedorin otvori vrata spavaće sobe, nego je nahrupio unutra krupnim, željnim koracima, a potom zastao kao ukopan spazivši nju i dijete. Primijetila je kako mu se oči šire od šoka što ga je duboko potresao i vidjela da, koliko god da se pripremao, nije mogao zamisliti da će to tako izgledati. Kao da ga je poharao unutarnji potres. A potom mu se na licu pojavio širok osmijeh, toliko širok da je pomislila da će mu obrazi popucati. Sjeo je na krevet krajnje opreznim pokretom.

“Valentina, jesi li...”

“Sve me boli i premorena sam”, prekinula ga je, “nije ni približno lako kao okotiti mačiće.” Pružila mu je kćerčicu, a on primi sićušni zavežljaj u zaštitnički zagrljaj.

Dugo ju je držao pognuvši glavu nad njom i zureći joj u lišce i još uvijek mokre kovrčice boje plamena na njezinoj glavi. Tek kad je zijevnula otvorivši ustašca, nasmijao se i pogledao Valentinu. U očima mu se ogledala čista ljubav i Valentini se učini kao da su iskoračili izvan ovoga svijeta.

“Nisam shvaćao”, reče on nježno, “koliko mi je život prije bio nepotpun. Bez ovog djetešca u njemu.” Glas mu je podrhtavao. “Prekrasna je.”

Valentina se osmjehnula. “Nazovimo je Lidija.”

39

Sankt Peterburg

Veljača 1917.

“Zaustavi automobil!” viknula je Valentina Jensu dok je upravljao automobilom kroz prometnu gužvu na Trgu svetog Izaka. Kiša je lijevala kao iz kabla, pršteći po kišobranima i krovovima automobila i pljušteći po jarcima uz rub ceste. Kad god bi kišilo, Valentina je primijetila — čak i nakon više od pet godina braka — kako Jens hitrim pogledom provjerava svaki odvod kraj kojega bi prošli kako bi bio siguran da uspješno propušta bujice vode.

“Zaustavi automobil”, ponovila je. “Molim te.”

“Što je?”

Vozili su se natrag preko grada, vraćajući se s Lidijom iz posjeta Valentininoj majci, no Jens je inzistirao da odu ranije jer nije htio da mu se žena i dijete zateknu na ulici nakon mraka. Potpuno ga je shvaćala. U veljači je dan kratko trajao, a ozračje u gradu postalo je neugodno. Bila je ljuta zima, a gotovo tri godine rata protiv Njemačke urodile su strašnim porazima i poniženjima za Rusiju zahvaljujući nesposobnosti ruskih generala pa su se rijeke ranjenih vojnika vraćale kući gdje su, neishranjeni i nezbrinuti, prosjačili uz rub ceste. Bijes javnosti prema caru dosegnuo je svoj vrhunac, ovoga puta ne samo u obliku štrajkova, nego i barikada na ulicama. Prodavaonice su se uništavale, cigle su letjele kroz prozore, a trgovine bivale spaljene do temelja.

“Smrt kapitalistima!” bio je poklič koji je odzvanjao gradom.

Uvedene su stroge redukcije. Vladala je nestašica kruha, nije bilo hleba kojim bi radnici mogli napuniti prazne trbuhe, a ni brašna, mlijeka, maslaca i šećera. Pred pekarnicama i mesarskim radnjama ljudi su od jutra do mraka čekali u redovima na cičoj zimi.

Valentina je osjećala mržnju u zraku, okusa nalik na kiselinu. Osam milijuna ruskih vojnika ubijeno je, ranjeno ili zarobljeno u rovovima, narod je caricu Aleksandru prozvao izdajničkom njemačkom kurvom, a car Nikolaj bio je toliko nesmotren da je u tako ključnom trenutku napustio Petrograd i otišao u vrhovni stožer vojske. Petrograd. Čak ni nakon tri godine otkako se upotrebljavalo, to je ime Valentini zapinjalo na jeziku. Ime Sankt Peterburg promijenjeno je jer je zvučalo njemački. Od početka rata 1914., sve njemačko zdušno se preziralo — uključujući i carevu ženu.

Čim je Jens zaustavio automobil, Valentina je iskočila iz njega i pojurila preko trga, a pljusak joj je zalijepio kaput za noge. Otrčala je do plakata, oglasne ploče na kojoj su ljudi mogli pročitati novine i razne obavijesti. Po ovako lošem vremenu nije bilo uobičajenog mnoštva koje se inače tiskalo pred njom. Zbog toga ga je i vidjela.

Plamsaj crvene boje. Komad šala što ga je Varenka obećala izvjesiti u znak upozorenja.

Srce joj se stegnulo u grudima. Pripremala se za taj trenutak — ali ne već, samo da nije već stigao. Pružila je ruku prema plakatima koje je raskidao vjetar i na kojima je vrištao natpis VLAST NARODU! dok su se na kupoli katedrale u pozadini zgrbile četiri vrane nalik na crne zloduhe. Komad crvene tkanine bio je pričvršćen za oglasnu ploču, promočen i iskrzan, no bio je ondje. I čekao da ga ona vidi. Valentina ga strgne.

“Mama, sva si mokra!”

Kad je Valentina ponovo sjela u automobil, Lidijine ručice stale su joj tapkati po obrazima brišući kapljice kiše.

“Što je to bilo?” upita Jens.

“Varenkin je.” Pruži mu komad crvene tkanine s koje joj se voda cijedila u krilo.

Jens polako odmahne glavom. “Nakon što je pet godina nismo ni čuli ni vidjeli.”

“Jense, ovo je upozorenje. Obećala je da će ga izvjesiti kao upozorenje uoči revolucije. Sjećaš li se?”

“Da, sjećam se.” Mrko je zurio kroz vjetrobran u mutne figure što su sitnim koracima brzale kroz kišu. “Blagi Bože, sad će početi krvoproliće.”

“Što to radiš?” upita Jens.

Valentina podigne pogled s igle i konca i nasmiješi se. Klečao je na podu i s Lidijom izrađivao željezničku postaju od drvenih kocaka. Imala je četiri godine i čelo bi joj se nabralo od usredotočenosti dok bi ih slagala jednu na drugu, pomno oponašajući oca. Nosila je modru haljinicu od baršuna, s čipkastim ovratnikom i manšetama koje je podvrnula, a suknju zatisnula u donje rublje kako joj ne bi smetala dok radi. Valentina dobrohotno uzdahne — njezina plamenokosa kći pokazala se drugačijom nego što je ona očekivala, zlatnosmeđih očiju kojima ništa nije promicalo i s izrazitom sklonošću igranju maketama vlakova s ocem umjesto veličanstvenom kućom za lutke koju joj je Valentina kupila za prošli rođendan.

“Valentina”, Jens čučne oslonivši se o pete i prouči je s podignutom obrvom, “imamo služavku koja nam šije. Što to radiš?”

Igla joj je zastala na pola boda. Snizila je glas. “Pripremam se.”

Iz džepa je izvadila zlatni rubalj i položila ga u rasparani porub skromne smeđe haljine što joj je ležala na koljenima.

On podigne pogled do njezina lica. Vidjela je kako je teško progutao. “Najdraža Valentino, zar je zaista do toga došlo?”

“Da, vjerujem da jest.”

Lidija se nasmijala i ostavila kocke klikćući od zadovoljstva. “Mama, mogu li se i ja igrati?”

Lenjin se vraćao. Slavni Vladimir Iljič Lenjin napokon se vraćao iz prisilnog izgnanstva u Švicarsku. Arkin je znao što taj trenutak znači: kraj Romanovih.

Nakon pet stotina godina tiranije, napokon im je odzvonilo. Sada kada narod ima vođu oko kojeg će se okupiti, nitko i ništa neće ih moći zaustaviti. Ni car, ni njegova vojska, ni otužni pokušaji ušutkivanja prosvjeda proletarijata nakon ukidanja Dume. Gnjev je ključao u zraku. Ulice Petrograda gorjele su. Ne samo trgovine i kapitalističke tvrtke, nego i tlo pod nogama. Gorjelo je zatirući stare običaje i oslobađajući Rusiju od nepravde i straha.

Arkin je pripalio cigaretu i udahnuo dok je razgibavao ozlijeđeno koljeno te se osvrnuo po uredu. Bio je malen, ali imao je sve što mu je bilo potrebno. Plakate na zidovima: RADNICI, UJEDINITE SE! i POBJEDA NARODU! Golemu sliku stisnute šake i seljaka koji gazi po dvoglavom orlu Romanovih. Radni stol, telefon, ormarić, pisaći stroj. I hrpe pravokutnih bijelih kartica. Na stotine njih. Na njima je bilježio imena, prezimena i ostale pojedinosti.

Na vrhu hrpe ispred njega pisalo je ime: Jens Friis — danski inženjer. Uhvatio je karticu dvama prstima i kresnuo žigicu o nogu pisaćega stola. Plamen je gladno buknuo. Prinio ga je kartici i gledao kako je plamen guta dok se savijala, pucketala te sagorjela. Bacio ju je u metalni koš pokraj nogu.

Još malo. Kiselo se osmjehnuo dok je plamen proždirao posljednje ostatke kartice. Još malo i Jens Friis više neće postojati.

Jens je u konjušnici timario Junaka brzim, ljutitim pokretima. Upravo je čuo da se general Krimov vratio s bojišnice iz rata protiv Njemačke. Sa sobom je donio priče o tisućama mrtvih i sramno slabo opremljenim ruskim vojnicima. Vojnici su umirali od hladnoće i izgladnjelosti, a oni preživjeli stupali su u raspadnutim čizmama i stopala su im trunula u rovovima. Nedovoljno streljiva. Otrovni plinovi koji su ih osljepljivali. Bez hrane, bez pokrivača i bez vjere u zapovjednike. Na tisuće ljudi dezertiralo je iz očaja i jada.

“Tko bi ih krivio?” promrmljao je, i baš u tom trenutku začuo kočiju kako se zaustavlja ispred njegove kuće.

“Vaša vojvotkinja Vas traži”, doviknuo je Lav Popkov nacerivši se.

“Ona nije moja vojvotkinja, klipane.”

Krupni Kozak volio se s vremena na vrijeme pojaviti u konjušnici te je posebno uživao kad bi Jensa natjerao da plane. Onoga dana kad se Valentina iselila iz doma Ivanovih i postala Jensova supruga, Popkov je također otišao. Nitko nije znao gdje sada živi i kako, no u posljednjih je nekoliko godina pustio gustu crnu bradu te se činilo da uživa u novostečenoj slobodi. Kad bi navečer vježbala neku novu skladbu za koncert, Valentina je voljela biti sama kako bi se mogla usredotočiti pa bi Jens prošetao do konjušnice provjeriti kako je Junak i popušiti cigaretu pod zvijezdama. Popkov bi gotovo svaki put bio ondje sa špilom karata i bocom votke.

Samo jedanput su se potukli, a razlog tomu bila je Valentina. Zbilo se to prošle godine netom prije Božića, one noći kad je Rasputin ubijen i bačen u rijeku. Popkov joj je htio reći da je čuo kako se Viktor Arkin ponovo pojavio u Petrogradu. Jens mu je naredio da joj nipošto to ne govori. Posvađali su se. Na koncu se Jens poslužio jedinim jezikom koji je, čini se, dopirao do Popkovljeva tvrdoglava mozga te ga je srušio šakom na tlo. Pesnice su proradile.

“Što ti se, zaboga, dogodilo?” zabrinuto ga je upitala Valentina kad je na koncu bijesno uletio u kuću.

“Popkov mi se dogodio”, zarežao je.

Ona se grohotom nasmijala, ne pokazavši ni trunke suosjećanja dok mu je ispirala posjekline. “Vjerojatno će ti prenijeti bjesnoću”, šalila se.

No ovoga časa uopće nije bio raspoložen za posjet grofice Serove. Nikad dosad nije navratila do njegove kuće, pa zašto bi sada? Dao je Junaku vjedro svježe vode, a kad je podignuo pogled, iznenadio se što umjesto grofice pred sobom vidi mladog Alekseja, njezina sina, kako stoji na ulazu u konjušnicu kao da mu je neugodno.

“Alekseju! Dobroje utro. Uđi. Je li ti majka ovdje?”

Dječak jedva dočeka prići bliže. Junak podigne glavu i tiho zarže u znak pozdrava. Izrastao je u visoka, štrkljastog mladića dugih udova, i bio je u onoj dobi kad još nije uspijevao potpuno upravljati njima. Bilo mu je gotovo dvanaest godina i svijet je promatrao jasno i izravno onim svojim mirnim zelenim očima.

“U kočiji je. Ujače Jense, došao sam se pozdraviti. Mama i ja napuštamo Petrograd pa sam te htio vidjeti.” Sramežljivo je slegnuo ramenima.

“Napuštate Petrograd?”

“Mama kaže da ovdje nije sigurno.”

“Kamo idete?”

“U Pariz.”

Jens osjeti bolan ubod u grudima. Nije htio ostati bez dječaka. Položio mu je ruku na rame osjetivši napetost u njemu. “Nedostajat ćeš mi, Alekseju. Nedostajat će mi naše jahanje u šumi.”

Dječak žustro i neveselo kimne. “Ja ne želim ići.”

“Majka ti je u pravu. Ovdje nije sigurno.”

“A ti? Vi ne odlazite.”

Jens se osmjehne. “Ja socijalistima neću biti zanimljiv. Danac sam pa se stoga ne brini, nisam u opasnosti.”

Aleksej uperi pogled u Jensa. “Jesi li siguran?”

“Dakako”, slaže Jens.

Dječaku kao da je laknulo.

“U svakom slučaju”, dometne Jens, “moram ostati i brinuti se o Atilinim potomcima.” Miš je imao dva mladunčeta što su i dalje tumarala mišjom palačom zabavljajući Lidiju.

Aleksej se stane premještati s noge na nogu.

“Što je?” upita blago Jens.

“Donio sam ti ovo.” Dječak mu pruži smeđu papirnatu vrećicu i zarumeni se od neugode.

Jens je uzme te tiho zazviždi od iznenađenja. U njoj su se nalazili dijamantna narukvica i zlatne naušnice. “Nisam baš siguran da će mi pristajati”, reče.

“Ne.” Aleksejevi obrazi bili su jarkocrveni. “Nisu za tebe...” No uto primijeti Jensov podrugljiv izraz lica i nasmije se. Brzo se osvrne po konjušnici provjeravajući prisluškuje li ih itko, no nije bilo nikoga. Popkov je negdje nestao. “Mama je izvadila sav nakit iz sefa i sad ga sprema među odjeću, te čak i u kutije kreme za lice.”

“Zbilja?”

“Da. Kaže da bi joj ga mogli pokušati ukrasti.”

“Mama ti je vjerojatno u pravu.”

“Ovo je ostavila jer ima previše nakita, a kaže da je ovaj gotovo bezvrijedan.” Zurio je u papirnatu vrećicu. “Meni ne izgleda bezvrijedno.”

“I nije, Alekseju. No tvoja mama ima toliko vrijedna nakita da joj ovaj, pretpostavljam, malo znači.”

“Zato želim da ga ti uzmeš. Sakrij ga. U slučaju da...” Ponovo slegne koštunjavim ramenima.

“Hvala ti, Alekseju.” Jens je bio ganut te je čvrsto zagrlio dječaka. “Jako ćeš mi nedostajati.” Odmaknuo se korak držeći ga rukama za ramena, oduševljen mirnom dostojanstvenošću njegova mladog uma. “Svakako nemoj prestati jahati, čuješ li?”

“Neću.” Dječak zatrepće. “Hvala ti, ujače Jense, na...”

Jens mu raskuštra kosu. “Hajde, pozdravi se s Junakom dok ja porazgovaram s tvojom majkom.” Žustrim korakom krene prema kočiji. Grofica je sjedila unutra, odjevena u zeleno, tužnih i ozbiljnih očiju.

“Dakle, odlaziš iz Rusije?”

“Da.”

“U Pariz?”

Osmjehnula mu se i odmahnula glavom. “Tako govorim ljudima. No zapravo idemo na istok.”

“Dug je to put.”

“No kudikamo sigurniji nego da pokušamo zaobići bojišnicu na zapadu.”

“Sada nigdje nije sigurno. Čuvaj se.”

Ispružila je ruku, prstima dotaknuvši njegovu koja je ležala na vratima kočije. “Poslušaj me, Jense. Čula sam da plemići kuju zavjeru kako bi svrgnuli cara Nikolaja.”

“Mili Bože, je li moguće da su se napokon prizvali pameti?”

“Ne. Šestorica nadvojvoda sastali su se s knezom Georgijem Lvovim iz Dume s namjerom da prijestolje ponude nadvojvodi Nikolaju Nikolajeviču.”

“Zamijeniti jednog Romanova drugim! Ludi su. Premijer Golicin preslab je da bi održavao red. Zar ne vide da je prekasno?”

“Ne, Jense, oni vole svoju zemlju. Ne žele je se odreći, a znaju da bi, ako Romanovi izgube prijestolje, smjesta morali otići.”

“I ti voliš Rusiju, ali to te ne sprečava da odeš.”

Odvratila je pogled od njega, usredotočivši se na konjušnice odakle je Aleksej upravo izašao, trčeći prema njima. “Lagala sam ti, Jense. Kad sam ti rekla da je njegov pravi otac poginuli vojni časnik.” Snizila je glas do šapta. “Otac mu je Romanov. Da se to ikad sazna, Aleksej bi bio u velikoj opasnosti.” Protrnula je. “Zbog toga odlazimo.”

Jens se okrene, zgrabi dječaka za ruku i žurno ga ugura u kočiju, zalupivši vratima. “Brzo idite”, požuri ih. “Idite već danas.”

“Sutra”, promrmlja ona.

“Ujutro ću vas doći pozdraviti”, obeća Jens.

Dječak mu se osmjehne. “Mogli bismo još jedanput otići jahati.”

Taj dan bio je početak kraja. Valentina se probudila rano, tjeskobna, odveć nemirna da bi spavala. Čula je grad kako teško diše, čak i u njihovoj mirnoj ulici s drvoredom. Kosti su je boljele od napetosti, kao da je trčala prebrzo i predaleko. Posvuda su se mogle čuti priče o radnicima koji se okreću protiv svojih šefova, o poštanskim djelatnicima koji su nasmrt pretukli čovjeka čije su naredbe deset godina slušali, o paru koji je vodio draguljarnicu iz koje su ih izbacili vlastiti zaposlenici. Bojala se za Jensa. Imala je priviđenja o radnicima što poput slijepih krtica izlaze iz svojih tunela ispod zemlje i izmrcvare svojega direktora u njegovu uredu tankih zidova.

Ruka joj je nagonski poletjela prema njemu kako bi provjerila je li zdrav i čitav, a on ju je smjesta povukao na sebe. Žestoko je vodila ljubav s njim, ostavljajući svoj trag na njemu, sitne ugrize po prsima i okus krvi u ustima kad mu je zubima okrznula donju usnicu. Danas joj je trebalo više od njega, više od mišića, kože i snažnog prodiranja. Trebala joj je krv iz njegovih žila. Otkucaji njegova srca. A kad mu je naposljetku iscrpljena legla u naručje i kosa joj se u zamršenim uvojcima rasula po njegovoj koži, oslonio se na lakat i pogledao je.

“Jutros si gladna, čini se”, nasmijao se.

Ona sjedne, podvukavši koljena ispod sebe. “Nemoj ići na posao, Jense. Ne danas.”

“Zašto ne danas?”

“Imam loš predosjećaj. Ostani danas kod kuće.”

“Moram ići, ljubavi. Moram se oprostiti od Alekseja. A trenutačno imamo i velikih problema.”

Srce joj se uzlupalo u grudima. “S radnicima?”

“Ne, premda se sindikati glasno bune i izražavaju svoje zahtjeve. Riječ je o starim drvenim vodovodnim cijevima. Istrunule su pa dolazi do onečišćenja vode te je ponovo izbio trbušni tifus. Obavijestio sam javnost da je ljudi moraju prestati piti. No što da rade?” Spustio je noge na pod, mislima već u danu koji je pred njim.

Prokockala je priliku.

Jens nije jahao s Aleksejem. Premda je još bilo rano, kad je stigao pred palaču Serovih grofičina kočija već je stajala natovarena i spremna pred ulaznim vratima, a Aleksej je pogrbljeno sjedio na stubama pred ulazom. Skočio je na noge spazivši Jensa na Junaku, no oproštaj im je bio kratak.

Grofica je bila uzrujana. “Nije htio ući u kočiju dok te ne pozdravi.”

Jens se rukovao s dječakom u znak službenog priznanja da je sada odrastao. “Pazi na majku, čuješ li?”

“Da, gospodine.”

“Piši mi. Javi mi što si odlučio raditi u životu.”

“Već sam odlučio. Idem u vojsku.”

Jensu se stegne srce. “Još je rano za to. Sretno ti u novom životu. Srest ćemo se opet, siguran sam, kad prođe ovo ludilo.”

Dječak je susprezao suze. “Volio bih to.”

Jens ga čvrsto zagrli, poljubi mu majku u obraz i obeća da će se pobrinuti da Aleksejev konj završi kod dobrih vlasnika. A potom su otišli u crnoj kočiji s koje je uklonjen zlatni grb. Jens je gledao za njima dok se nisu izgubili iz vida, ne mogavši zatomiti bijes na zemlju koja tjera ovakve krasne mlade ljude da se iz nje odsele. Aleksejev odlazak duboko ga je kosnuo te se popeo u sedlo natjeravši Junaka u žustar galop niz šljunčani prilaz. Pred kapijom čekao je neki ružan konj zlih očiju, a na njemu je sjedio Popkov, češkajući se po bradi poput lijena medvjeda.

“Koga vraga ti radiš ovdje?” upita Jens.

“Vaša žena me poslala.”

“Zašto?”

“Da pazim na Vas.” Kiselo se nacerio.

“Idi kvragu.” Jens podbode konja u galop.

Toga je dana osamdeset tisuća radnika odložilo svoje alate i izašlo na ulice Petrograda. Na otoku Vasiljevski izbili su nemiri i žestoke demonstracije harale su gradskim ulicama. Oblaci dima zastrli su obzor, a vlakovi, promet i pokretne trake u tvornicama obustavljeni su. Trgovine i tvornice zabarikadirale su vrata i prozore, a radnici su izašli na ulice s barjacima u rukama. Jens je jahao srcem Petrograda njušeći to u zraku. Nesnošljivost i bezvlađe, želju za uništenjem, paljenjem, razbijanjem, rušenjem i kidanjem.

Automobili su ležali prevrnuti na bok, razbijenih prozora i vjetrobrana; vrata trgovina visjela su na odlomljenim šarkama, a roba je pobacana uz rub ceste gdje su se ljudi za nju otimali kao oko strvine. Sanduci votke ukradeni iz prodavaonica žestokih pića potpirivali su nezadovoljstvo štrajkaša te su muškarci s crvenim trakama oko ruke i krvlju podlivenim očima krenuli vući Junakove uzde, uzalud pokušavajući zbaciti jahača koji je sjedio na njemu. Jensa je preplavio osjećaj tuge. Volio je tu zemlju koja je sada rezala vlastite žile sve dok ulice nisu postale skliske od krvi. Oko tisuću bogatih obitelji stotinama je godina držalo ovu golemu zemlju u šaci, iscijedivši iz nje sve što se moglo. A sad će cijela Rusija zbog toga ispaštati.

Jens je jahao prema uredu, potišten zbog toga što je svaka tvornica kraj koje je prošao bila opljačkana. Neće proći mnogo dok i njegovi radnici ne sruše svod tunela. Radna snaga posvuda se razularila, uništavajući strojeve i skidajući stakla sa prozora. A dok je jahao, cijelim je putem iza sebe čuo kloparanje Popkovljeva konja.

“Odlazi kući”, viknuo je Jens.

No konj ga je nastavio pratiti poput sjene. Skrenuvši u Ližikovsku ulicu, dočekala ga je blokada nalik na zid od opeke. Ulica je vrvjela ljudima s crvenim vrpcama na grudima i željeznim šipkama u rukama. Radnici iz Raspovljeve ljevaonice u rijekama su se slijevali niz ulicu vičući: “Borba za pravdu!” i “Smrt ugnjetavačima!” Junak uplašeno skrene ustranu, uznemiren vonjem mržnje u uskoj uličici. Jens potapša životinju po vratu napipavši mastan znoj te se okrene namjeravajući se vratiti putem kojim su i došli. No tog su se trenutka začuli krici.

Pozornost mu je privukla skupina crvenih ogrtača i sablje što su zabljesnule zasjekavši zrak. Začulo se njištanje konja i kloparanje kopita. Jensa obuzme teška crna slutnja — vojska je poslana. Dakle, car je odlučio da neće pregovarati. Začuli su se hici iz pištolja. Najednom je zavladala panika, a na ulicama je nastalo komešanje dok su ljudi pokušavali umaknuti sabljama no nisu imali kamo. Jens je vidio kako neki mladić posrće i nestaje pod kopitima. Natjerao je Junaka da uzmakne, raskrčivši put pomoću njegovih širokih prsa i raščistivši obruč prostora kako bi se dječak mogao osoviti na noge.

Iza leđa začuo je Popkova kako ga urlajući upozorava na opasnost te se okrenuo. Sagnuo se, za dlaku izbjegavši mač namijenjen njegovoj glavi dok su husari na konjima sabljama krčili put kroz svjetinu, oštrica umrljanih krvlju. Jens je vidio da je Popkov stjeran u kut uza zid, i dalje u sedlu no ruke natopljene krvlju, dok je neki plavokosi zapovjednik podizao sablju i spremao se po drugi put zamahnuti. Zapovjednik je bio Černov. Jens podbode Junaka natjeravši ga da skoči prema naprijed, rastjerujući štrajkaše, te u posljednji čas uspije okrenuti konju glavu ustranu i sudariti se sa Černovljevim crnim pastuhom. Oštrica promijeni smjer, i to taman dovoljno. Umjesto da prereže Popkovu vrat, zasjekla mu je lice takvom silinom da mu je umalo odnijela glavu s tijela.

Jensu je zujalo u ušima te je obuzet žestokim gnjevom svom snagom odalamio zapovjednika šakom u prsa, slomivši mu rebra i zbacivši ga iz sedla. Popkov klone prema naprijed dok mu je snažan mlaz krvi šikljao niz vrat konja, no Jens ga jednom rukom zadrži u sedlu, a drugom zgrabi ispuštene uzde. Njegova konja nije trebalo podbadati. Koristeći se životinjinom snagom, Jens je probio put kroz štrajkaše koji su pokušavali pružiti otpor. Željezne šipke nisu se mogle mjeriti sa sabljama i puškama, no bili su brojčano nadmoćniji. Sve više vojnika padalo je iz sedala.

Dokopavši se pokrajnje uličice, Jens hitro sjaše i dotakne Popkovljevo rame. Drhtalo je. Bio je još uvijek živ, Bogu hvala. Pažljivo je podignuo Kozakovu glavu s konja. Isuse Kriste, bila je skorena od krvi. Bijes i tuga proparali su i njegove grudi, no ruke su mu i unatoč tomu bile mirne dok je skidao svoj šal i čvrsto ga svezao oko Popkovljeve glave, ostavljajući mu zdravo oko nepokriveno. To se oko, napola sklopljeno i crno, pokušalo usredotočiti, a Popkovljevo krupno tijelo zanjihalo se na leđima konja. Bio je jedva pri svijesti.

“Drži se, Popkove”, odlučno će Jens. “Odvest ću te kući.”

Skinuo je remen i svezao Kozakova zapešća oko vrata konja, a potom skočio u Junakovo sedlo držeći Popkovljeve uzde u svojim rukama.

“Opet mi stojiš na putu, Friise.”

Jens pogleda naprijed. Nasred ceste stajao je muškarac oštra lica, odjeven u dug kaput i s puškom u ruci, a iza njega bila je mala vojska ljudi. Svi su oko ruke nosili crvene trake.

“Sklanjaj mi se s puta, Arkine.” Jens se nije imao vremena prepirati s tim gadom. Krenuo je naprijed, vodeći Popkovljeva konja za sobom.

Uskom uličicom odjednom odjekne hitac iz puške, glasan poput grmljavine. To je bio jedini zvuk koji je Jens čuo; nikakvo njištanje ni bolno skvičanje. Junak je samo zadrhtao, a potom se bez glasa srušio pod njim, najprije prednjim nogama, a potom, nakon kratke borbe, i stražnjim dijelom trupa.

“Ne, ne, ne!” riknuo je Jens iskočivši iz sedla prije nego što je konj pao na tlo. Kleknuo je pokraj Junakove glave položivši mu dugu njušku u pregib ruke, no tamne oči već su izgubile sjaj, a široke nozdrve ispustile posljednji dah. “Ne!” zaurla Jens skočivši iz čučnja i baci se na Arkina.

“Radovao sam se ovome trenutku”, reče Arkin neobično iskrivivši usta te kundakom puške udari Jensa u glavu.

40

Valentini su se tresle ruke. Ne zbog oka Lava Popkova koje je ležalo u emajliranoj posudi na kuhinjskom stolu. Ne zbog krvi koju je izgubio ni bijele kosti koja se nazirala u poprečnoj posjeklini duž čela. Ne zbog napora koji je morao uložiti kako bi se zajedno s konjem vratio k njoj i ispričao joj što se dogodilo. Ne zbog smrti Junaka.

Ruke su joj drhtale zbog Jensa.

Isprala je Popkovu glavu i izvadila smrskanu očnu jabučicu, isplahnuvši duplju antiseptičkom otopinom, te mu stala nalijevati votku u grlo da ne može govoriti.

“Arkin ga je dohvatio”, profrfljao je.

Arkin ga je dohvatio.

Ruka joj je zadrhtala te je zamislila Arkinovo koljeno koje je smrskao metak iz Jensove puške. Natočila je i sebi votku.

Jens je u ustima osjetio okus sasušene krvi. To je bilo prvo što je oćutio. Slike su, jedna po jedna, počele sjedati na mjesto dok su mu se kotačići u glavi počeli okretati, isprva sporo, a zatim sve brže i brže, čupajući mu misli iz lubanje. Otvorio je oči.

Nalazio se u zatvorskoj ćeliji.

Kroz metalni rešetkasti otvor u stropu dopiralo je mutno žuto svjetlo. Nije se gasilo. Metalna vrata s prozorčićem u visini očiju i vratašca za hranu u razini poda bile su jedine zanimljive stvari u prostoriji. Zidovi od opeke, u jednom kutu vjedro, a u drugom emajlirana posuda te uzak poljski krevet na kojem je ležao. Pod njim smrdljiv goli madrac, a povrh jedan pokrivač.

Glava ga je boljela. Vid mu se maglio na jednom oku, a sasušena krv skorila mu se na obrazu nalik na crna raka što mu se zalijepio za lice. Ustao je, a soba se zavrtjela oko njega, no uspio je doći do vrata, zalupavši po njima šakom.

“Arkine, prokleti gade, otvaraj ova vrata.”

Lupao je sat vremena. Možda dva? Nije imao pojma koliko, no šaka ga je zaboljela, a koža na člancima prstiju popucala. Oduzeli su mu cipele i remen pa nije imao ništa drugo čime bi mogao lupati. Polako je skliznuo na pod, leđima oslonjen na hladan metal i naposljetku pustio mozak da misli.

Arkin je samo jedanput ušao u zatvorsku ćeliju. Dani su prolazili i Jens je čuo kako se neka druga metalna vrata uz zveket otvaraju, noge što se vuku duž hodnika, povike stražara i katkada tiho cviljenje ostalih zatvorenika zbog čega bi Jens podviknuo. Ako bi netko i vrisnuo, brzo bi ga ušutkali.

Jens je dan za danom živio u svijetu sumraka. Nikad nikoga nije vidio. Dvaput na dan gurnuli bi mu hranu i vodu kroz otvor u vratima, kašu ujutro, a čorbu navečer. Slavio bi kad bi u njoj zatekao komadić hrskavice ili kupusa. Svakog jutra praznili su mu vjedro, vadeći ga kroz isti otvor u vratima, a prao se pomoću nekoliko kapljica vode za piće, koje je izlio u emajliranu posudu. Voda mu je postala dragocjena. Umočio bi prste u nju i prisjetio se koliko ju je puta u životu nemarno i nesavjesno rasipao. A sad je bio poput onih stanovnika siromašnih četvrti koji su se tiskali oko cijevi što propušta vodu, kojima svaka kapljica vrijedi zlata.

Svaki dan čekao je hoće li doći stražari sa željeznim šipkama i teškim šakama. No nitko nije dolazio. Ama baš nitko. Stoga, kad je Viktor Arkin ušao u njegovu ćeliju nakon četiri tjedna samovanja uz vlastite misli i vlastiti tjelesni miris, došao je u napast da mu se osmjehne. No umjesto toga bez riječi je sjeo na madrac naslonivši se na zid i stao ga pomno promatrati. Iza Arkina stajala su tri stražara u odorama sa šipkama i lancima u rukama.

“Jense Friise.” Arkin je njegovo ime izgovorio kao da mu ostavlja gorak okus u ustima. “Došao sam jer želim da nešto znaš.”

Jens ustane. Bio je viši od Arkina te je ovaj bio prisiljen podignuti pogled. “Jedino što od tebe želim čuti jest kad ću izaći iz ove rupčage.”

“Ne budi tako nestrpljiv. Ovo će ti biti dom još dugo.” Oči mu se zatamnješe poput ugljena te spusti ruku prema koljenu. “Kao što će mene ovo koljeno još dugo podsjećati na tebe.”

“Da je bilo po mome, mozak bi ti se rasuo po onom dvorištu, a ne koljeno.”

Arkin trzne glavom, a Jensu se načas učini da će izgubiti kontrolu nad sobom. Pod maskom njegova lica, pod onom tvrdom bahatošću, vrebao je bijes. Jens je spazio njegovu sjenu u dnu onih sivih očiju.

“Što si mi onda”, upita Jens, “došao reći?”

“Želim da znaš da sam spavao s tvojom ženom u izbi.”

“Lažeš”

“Istina je.”

“Prokleti prljavi lažljivče. Valentina te se gnuša. Iskopala bi ti oči prije nego što bi ti dopustila da je dotakneš.”

“Bila je to njezina zamisao. I uživala je.”

Jens nasrne na njega, iznenadivši ga, te ga tresne šakom u zlurado nasmiješena usta. Stražari upotrijebiše svoje željezne šipke, no Jens se obraduje spazivši krv na Arkinovu licu, koji je jarosno obriše zapešćem.

“Poznajem je, Friise, poznajem svaki pedalj njezina tijela. Onu pjegicu na bedru koju sam ljubio, sićušni bijeli ožiljak na rebrima koji sam sisao dok nije zastenjala, guste crne kovrče oko njezina vlažnog središta, koje sam lizao dok sam stavljao prste u nju i...”

Da ga tri stražara nisu sputala lancima, Jens bi bio ubio Arkina.

“Gubi se!”

Zadovoljna smiješka na licu, Viktor Arkin odšepa iz samice.

Valentina je osam mjeseci danonoćno tražila Jensa. Diljem grada ljudi su nestajali, prijatelji i ljubavnici danas su bili tu, a sutra već ne. Nitko ništa nije znao; nitko nije htio ništa znati, nikoga nije bilo briga — bili su odveć uplašeni za sebe. Rulja je harala ulicama, provaljujući u zatvore i ubijajući policajce. Kad god bi im palo na pamet, podmetali su požare u velikim kućama i spalili sud i urede tajne policije. Sa stupova uličnih svjetiljki sada su visjeli agenti Ohrane, a grad je buktio od crvenih zastava i plakata: UNIŠTIMO TIRANE i POBJEDA PRIPADA RUSKOME NARODU.

Valentina je bila pažljiva, toliko pažljiva da je ljudi više nisu prepoznavali. Nosila je skromnu seljačku odjeću, ručno tkane haljine i šalove, maramu oko glave i teške pokrpane čizme na nogama. Smršavjela je te su joj se obrazi udubili, blijedi i upali kao radnicima na ulicama. Ramena su joj se ovjesila i kralježnica se pogrbila, a pogled je obarala kako nitko ne bi spazio gnjev što je u njima plamtio. Lidiju bi ostavljala zatvorenu u sobi s njezinim vlakićem i knjigama, no nikad nije naišla na ikoga tko je čuo makar i riječ o danskom inženjeru imena Jens Friis.

Drugog ožujka 1917. car Nikolaj prisiljen je odreći se prijestolja. On i njegova obitelj stavljeni su u kućni pritvor u Carskome selu, a kasnije su prevezeni vlakom u Sibir. Tada se Petrograd promijenio i Valentina je to primijetila. Postao je crven: crvene trake oko ruke, crvene vrpce, crvene kokarde na kapama. Na čelo nove privremene vlade postavljen je Aleksandr Kerenski, koji se uplašio i pobjegao budući da je grad nastavio tonuti u bezvlađe. General Kornilov, glavni zapovjednik vojske, otpušten je, a u ratu protiv Njemačke nastavili su se nizati porazi sve dok se Rusi nisu počeli na koljenima moliti da završi.

Toga ljeta vladao je kaos.

Najveći pak kaos vladao je u Valentininu srcu. Zaboravilo je kako kucati. Zaboravilo je kako biti živo. Ležalo je nijemo i prazno, bez krvi, krhka crna ljuštura teška poput olova ispod rebara. Katkad bi se potapšala po prsima ili čak udarila šakom između grudi, no što god napravila, ono se nije pokretalo. Izgleda li tako slomljeno srce? Kao pokvaren sat.

Neobično je bilo to da su joj se oči sjećale onoga što joj je srce zaboravilo. Noću bi plakale u krevetu bez Jensa, kao da su u stanju izbaciti bol na način na koji srce nije moglo. Tijelo joj je žudjelo za njegovim između plahti te je neprestano iznova udisala njegov miris na jastuku koji je grčevito privijala uza se tijekom beskrajnih noćnih sati. Njegovu je košulju nosila u krevetu, njegove čarape u čizmama i iglu za kravatu u ovratniku bluze. Njegovom je četkom češljala kosu, njegovom četkicom prala zube. Da je mogla, služila bi se i priborom s njegova radnog stola, no umjesto toga u džepu je nosila njegov sat.

Lava Popkova nije vidjela od dana kad mu je povila glavu zavojima. Nije žalila zbog toga. Premda mu je rekla da ga ne krivi za muževljevu otmicu i premda je on njoj rekao da je ne krivi zbog gubitka oka, oboje su lagali. Tražila je Jensa gdje god je mogla i znala. Ponovo je otišla u Varenkinu staru kuću, no nije ju zatekla ondje, a ljubazni čovjek sa suprugom Cigančicom tvrdio je da nikad nije čuo za Viktora Arkina — bez obzira na to koliko mu novca nudila. Tražeći Larisu Sergejevu otišla je i do podrumske prostorije do koje ju je Jens bio odveo i koja je zaudarala po vodi iz kanalizacije, no ni ondje nitko nije čuo za Viktora Arkina.

Otišla je u crkvu. Ondje nije bilo svećenika, onoga koji joj je lagao. Kad je pitala gdje je, rekli su joj da ga je carska vojska nasmrt izbičevala u njegovu selu pred kćerinim očima. Čak ni ta slika nije joj nagnala srce da se oglasi. U svojoj skromnoj seljačkoj odjeći odlazila je na sastanke, pričvrstivši crvenu vrpcu uz prsa, i prisustvovala svakom političkom okupljanju u svakoj crkvi i svakoj dvorani koju je uspjela pronaći. Smiješila se licima koja je prezirala, razgovarala s muškarcima koji su htjeli ustrijeliti sve ministre iz vlade, odlazila sa ženama iz tvornice u barove, a u jednome je čak svirala i glasovir. Rukavice nije skidala, njima prikrivajući glatke ruke.

Nitko nije čuo za Viktora Arkina. Što li je napravio? Vratio se u Moskvu? S Jensom?

Gdje si, Jense?

Bliže od toga nije moglo. Kad bi razgovarala s njime, gotovo bi osjetila kako joj srce treperi. To, i kad bi sjela na njegov bijeli sag od sobova krzna s kćerčicom u krilu i čitala joj o Isambardu Kingdomu Brunelu.

Arkin bi ih ponekad promatrao, Elizavetu i Valentinu.

Kad bi mu dozlogrdili sastanci, umoran od vike i prepirki tijekom kojih je svatko pokušavao nametnuti vlastitu volju prosipajući bujicu ideja, izmišljajući nove naume, nove spletke, nova pravila. Kerenski se okomio na boljševike, uništivši tiskarske strojeve njihova časopisa Pravda i urede Centralnog komiteta. Naredio je uhićenje Zinovjeva i Kameneva zbog vođenja proturatne kampanje, pa čak i samog Lenjina, koji se opet bio primoran skloniti na sigurno.

No bližio se čas — takav kaos više nije mogao trajati. Crvena armija samo u Petrogradu brojila je dvadeset pet tisuća boraca, a uz potporu baltičkih mornara uspjeli su se oduprijeti napadu generala Lavra Kornilova. Arkin je izgarao od želje da boljševici preuzmu vlast u zemlji putem općeg krvavog puča i napokon stanu na kraj tobožnjoj vladi pod vodstvom Kerenskog. A daleko od ušiju, u jednoj tajnoj stražnjoj prostoriji, Lenjinu je došapnuo kako je potrebno satrti sve ostale revolucionarne stranke. Nikakvi menjševici. Nikakvi socijalistički revolucionari. Nikakvi kadeti. Samo jedna stranka može vladati Rusijom, a to su boljševici. Rusiji je potrebna željezna ruka.

Zbog toga se Arkin vratio u Petrograd, kako bi bio uz Vladimira Lenjina i kako bi se pobrinuo da vođe revolucionarne opozicije budu bačeni u lance u Tvrđavi Petra i Pavla. No katkad bi, kad bi ga svladao umor i koljeno ga boljelo više nego inače, sebi dopustio da ih gleda na ulici, Elizavetu i Valentinu. Valentina je bila pametna. Bila je poput kameleona, skrivajući se pod bezličnom smeđom i sivom odjećom, stapajući se s okolinom, misleći da je nitko ne vidi. Zar je stvarno mislila da joj itko tko ju je makar jedanput vidio može zaboraviti lice? Tijekom godina koje je proveo u Moskvi postala je još ljepša, putenija, čak i poželjnija po načinu na koji se kretala, običnom okretu glave ili zamahu kosom.

Elizaveta, koja se i dalje kočoperila u svili i krznu, bila je laka meta svakom boljševiku željnom osvete, no nastavljala je izlaziti na ulicu visoko uzdignute glave. Bio ju je upozorio. Čak ju je i preklinjao. No ona mu se osmjehnula i poljubila ga u usta kako bi ga ušutkala.

“Ja sam ja. A ti si ti”, promrmljala je. “Neka tako i ostane.”

Pa je pustio da ostane tako. Nije se mogao prisiliti da Elizavetu upita za dijete, no djevojčicu nikad nije viđao s njima, kao da ju je Valentina skrivala od svijeta.

Valentina je s Lidijom sjedila na šezlonu u primaćoj sobi svojih roditelja i preklinjala ih da napuste Petrograd dok još mogu.

“Valentina”, rekao joj je strogo otac, “ovo je naš dom. Ovo je naša zemlja. Neću je napustiti.”

“Tata, molim te, nije sigurno.”

Namrštio se, ali ne na nju, usmjerivši pogled prema sagu dok mu se koža ovjesila, puna bora koje su mu se urezale duboko u lice. Tijekom posljednjih nekoliko mjeseci smršavio je kao i svi ostali. Valentina je primijetila i da u sobi nedostaju neke stvari. Dva zlatna svijećnjaka i vrijedna stara rešetka za kamin od sedefa. Je li ih sklonio nekamo, čuvajući ih za bolja vremena? Ili ih je prodao ili iskoristio kao mito? Možda su ih čak i ukrali nadobudni vojnici Crvene armije što su tumarali uokolo.

“Ne bojim se ja tih boljševika”, rekao je.

“Trebao bi”, oglasi joj se majka. Činilo se da je spomen njihova imena nije uplašio, čak ni uzrujao. Bila je odjevena u tamnu svilenu haljinu — bez bisera ili bilo kakva nakita, primijetila je Valentina. Dakle, i ona je bila oprezna na svoj način. “Svi bismo se trebali bojati, ne onoga što su već napravili, nego onoga što će tek učiniti.”

Filip Ivanov je pogleda, iznenađen. “Kako znaš što se spremaju učiniti?”

“Čitam novine, čujem priče. Progone nas jednog po jednog. Prisvajaju naše kuće. Samo je pitanje vremena.”

“Mama, zar ih ne mrziš?”

“Ne. Oni se bore za ono u što vjeruju, baš kao što i mi živimo na način u koji vjerujemo.”

Suprug joj uzrujano frkne nosom te Valentina priđe njegovu naslonjaču.

“Ostani kod kuće, tata. Čuvaj se.” Dotaknula mu je ruku i on joj stisne prste. Sagnula se i poljubila ga u obraz. Bio je mekši nego inače, kao da je s njega skinut vanjski sloj. “Pazi na sebe i mamu.”

“Je li to ono što ti radiš? U toj smiješnoj odjeći? Nikad nisam mogao zamisliti da će mi kći i unuka nositi takve dronjke.”

“Djede”, reče Lidija smiješeći se poput svojega oca, “i ti bi trebao nositi radničku košulju i vunenu kapu. Izgledao bi smiješno.”

Nasmijali su se. Valentina se kasnije sjetila toga posljednjeg zajedničkog smijeha.

Stanje se pogoršalo kad je ponovo zahladilo i Valentina je počela pripremati kuću. Pozvala je trgovca namještajem koji je odnio većinu njihova imetka u zamjenu za debeo svežanj novčanica. Dobivene rublje smjesta je zamijenila za zlatne dukate i dijamante budući da će papirnate novčanice uskoro postati bezvrijedne. I trgovac namještajem i draguljar bezočno su je opljačkali, no nije si mogla priuštiti da se prepire s njima.

Otpustila je svu poslugu, kuću napunila bezvrijednim krevetima, stolcima i ormarima, a sve svoje i Lidijine stvari zaključala u dvjema sobama na gornjem katu. Sačuvala je Jensove nacrte, nekoliko komada njegove odjeće, ni jednu knjigu, par glomaznih cipela i nekoliko osobnih stvarčica. Svega ostalog se odrekla. Lidija je uza se čvrsto privijala vlakić i drvene kocke dok je sjedila u majčinu krilu i pozorno je slušala.

“Moramo postati jedne od njih”, objašnjavala joj je Valentina. “Ne smijemo im dopustiti da nas izbace iz kuće jer nas u protivnom tata neće znati naći kad se vrati.”

“Hoće li se brzo vratiti?”

“Hoće, anđele moj. Uskoro.”

Zlatnosmeđe oči zatreptaše. “Meni je sad pet godina, mama.”

“Znam.”

“Gotovo sam odrasla.”

Valentina se osmjehne. “Nego što.”

“Zato mi moraš reći istinu, mama.”

“Dakako.”

“Kad će se tata vratiti?”

“Uskoro.”

Najgore je bilo s koncertnim glasovirom Erard — odreći se njega bilo je kao da su joj odsjekli ruku. Ulaštila ga je dok nije zablistao i posljednji put sjela na stolac dok je Lidija sjedila na podu oslonivši se leđima o Valentininu nogu. Svirala je Chopina, a Lidija je plakala. “To je tatina najdraža.”

“Možda ju je čuo.”

Lidija odmahne glavom, grizući usnicu. Nakon toga glasovir su odnijeli na kolima.

U kuću su ušli ljudi. Ljudi što su raznosili blato s čizama po ulaštenim podovima i koji nisu znali čemu služi prekidač za svjetlo ni kako se služiti vodokotlićem. Valentina se zatvorila u svoje dvije sobe, sklupčavši se na krevetu, umotana u Jensovu pamučnu košulju koja je umjesto njegova poprimila njezin miris. Izgubila je kuću, njegove ljubljene knjige, a sada i njegov miris. Uronila je lice u njegov jastuk, a s usana joj se oteo zvuk, potmuo prigušeni jauk iz dubine duše.

Lidija je sjedila na vrhu stuba obgrlivši koljena i promatrajući dva bosonoga dječaka kako igraju nogomet s očevim joj globusom.

“Nemoj joj nauditi, Viktore.”

“Elizaveta, nikad neću nauditi tvojoj kćeri, to sam ti obećao. Njezin je muž još uvijek živ samo zbog tebe.”

“Ne dopusti da joj oni naude, oni ljudi u sivom koji se nazivaju vojskom. Ili oni što haraju gradom u čoporima poput vukova, dijeleći svoje viđenje pravde. Ne dopusti im da joj naude.”

“Učinit ću sve što je u mojoj moći. Kad ukloniš branu s rijeke, ne možeš zabraniti vodi da teče. No”, podignuo je glavu s jastuka i poljubio joj vitak vrat, “vidjet ću što se može. Kako bih tebe zaštitio.”

Ležeći na njemu zanjihala je kukovima u ritmu njegovih pokreta, okrznuvši mu prsa grudima mekanima poput baršuna. Tih uzdah isprekidao joj je riječi. “Ne treba mi zaštita.” Utisnula mu je čvrst poljubac u usta, potraživši njegov jezik svojim kao da će bez njega umrijeti od gladi.

41

Petrogradom se zaorio zvuk nalik na udarac Thorova malja, od kojeg su prozori zaklepetali poput kostiju u grobnici. Prenuo je Valentinu dok je čitala knjigu i probudio Lidiju, koja je u spavaćici odbrzala do majčina kreveta očiju razrogačenih od uzbuđenja. Čvrsto je zagrlivši, Valentina je osjećala kako joj kćerino srce treperi. Pogledala je na sat. Bilo je 21.45, 24. listopada 1917.

“Mama, je li to grmljavina?”

“Nije, mila. Zvuči kao top.”

Lidija širom razrogači oči. “I to velik.”

“Da, jako velik. Mislim da je to brodski top.”

“S kojeg broda?”

“Ne znam.” No krv joj se sledila u žilama jer je znala što top označava: početak revolucije.

Arkin joj je to mogao reći. Bila je to Aurora.

Bila su četiri sata ujutro i Valentina je stajala pod mraznim noćnim nebom, promatrajući kako njezin svijet izgara. Nije bilo nikakvih sjajnih zvijezda repatica, ničega značajnog da obilježi taj trenutak. No negdje u daljini iznad gradskih krovova požar je progorio rupu u mraku, a njegov plamen zatro je i posljednji tračak nade u njezinu srcu da će se Rusija uspjeti izvući iz ponora.

Što je to značilo? Za Jensa. Za njezinu kćer. Za njezine roditelje. Njihova je svijeta nestalo. Tlo pod nogama izmicalo joj je, a rukama je čvrsto stisnula ulazna vrata kuće od kovana željeza, kao da ona mogu spriječiti svemir da joj se ne sruči na glavu.

Jense, jesi li negdje u gradu? Jesi li čuo brodski top?

Bila je uvjerena da je Jens još uvijek živ te da udiše isti noćni zrak kao i ona. Zbog čega Arkin ne bi prosvirao glavu čovjeku koji ga je obogaljio, to nije znala, no ništa je nije moglo uvjeriti u to da je mrtav. Ništa. Još je čvršće stisnula ledenu šipku kapije. Imala je osjećaj da joj njegove misli polako prodiru u um. U loncu bi miješala kašu za doručak i odjednom bi čula njegov uzdah te bi znala da je zamišlja kako zatiče kosu iza uha i gricka vršak jezika dok se usredotočuje. Okrenula bi se od štednjaka, no nikad ga ne bi ugledala. Ili kad bi se ljutila na derane s donjeg kata što su šutnuli loptu kroz prozor, a staklo je bilo nemoguće nabaviti, čula bi Jensa kako baš u tom trenutku razmišlja o tome kako su djeca sa sela nepismena i kako bi revolucija prije svega trebala donijeti besplatno i obavezno obrazovanje za sve.

Njegove misli čuvala je kao blago. Kako bi joj koja pala na um, pažljivo bi ih omatala vatom i sakupljala ih kao što lepidopterolog sakuplja leptire. Noću bi ih vadila i preslušavala, uvijek iznova, ležeći u njegovu krevetu i grleći njegov jastuk. Dok je tamu grada razgonila vatra, njezina je ostajala postojana i sveprisutna.

“Nećeš ga pronaći u tom plamenu”, začuo se glas iz noći.

“Lave?”

Golemi lik Lava Popkova iskoračio je iz sjene u krug svjetla ulične svjetiljke kako bi vidjela da je to on. Bio je krupniji nego ikad. Povez mu je prekrivao praznu očnu duplju, a guste crne kovrče padale su mu preko ožiljka na čelu. Bilo joj je drago što ga vidi. I to ju je iznenadilo.

“Nema više konja?” Mahnuo je prema konjušnicama gdje je nekoć kartao s Jensom i Valentini prvi put padne na pamet da mu zacijelo nedostaje prijatelj.

“Ne, prodala sam ih.”

Čim se konjušnica ispraznila, cijele su se obitelji bez ikakva pitanja uselile u pregratke za konje u kojima su spavale prekrivene slamom i jele zob iz korita. Valentina nije prigovarala. Nije ju bilo briga. Htjela je osjećati nešto prema njima, no nije mogla. Zbog takvih ljudi izgubila je muža i sestru — za takve se Arkin borio. Zar ne vidite što radite? htjela im je vikati. Zar ne vidite da osim onoga što je loše uništavate i sve što je u Rusiji dobro?

Žurno je sklonila Popkova sa svjetla. “Imaš li vijesti?”

“Da.”

“O Jensu?”

“Ne.”

Nije htjela da išta čuje, nikakav zvuk, čak ni najtiši uzdah, premda su joj od razočaranja prsnule kosti. “Nego o kome?”

Zahihotao se te joj je došlo da ga zgrabi za bradu i protrese je. “O kome?” ponovo je upitala.

“O čovjeku koji se zove Erikov. Čujem da uživa povjerenje druga Lenjina.”

“Što se to mene tiče?”

“Ime mu je Viktor Erikov.”

Srce joj je zastalo. “Viktor Erikov?”

“Arkin je promijenio ime. Zbog toga nismo uspijevali naći toga krvožednog gada.”

“Zašto bi to učinio?”

Krupna se sjena pomakne. “Zbog tvoje obitelji. Jer se ime Arkin previše povezivalo s ministrom Ivanovim. A on se htio od njega ograditi.”

Valentina kimne. “Znaš li gdje je?”

“Još ne. Ali saznat ću.”

“I reći ćeš mi?”

“Da. To će te vjerojatno stajati glave, no reći ću ti. Dotad ne izlazi iz kuće.”

“Gdje su revolucionari?”

“Posvuda. Prokleti boljševici zauzeli su željezničke stanice i prisluškuju telefonske linije. Čak su i u Državnu banku provalili. Ti se ne šale, zato ne izlazi iz kuće.”

“Hvala ti, Lave.”

On slegne ramenima i okrene se da ode.

“Lave.” Uhvatila ga je za ruku. Bila je čvrsta kao kamen. “Žao mi je zbog tvojega oka. Čuvaj se.”

Zabrundao je nešto nerazgovijetno, što je zazvučalo poput potmule grmljavine u njegovim granitnim prsima, i krupnim koracima nestao u noć.

“Ostani ovdje, Lidija. Zaključaj vrata. Nikome ih ne otvaraj.”

“A što ako mi zatreba zahod?”

“Koristi vjedro.”

Tanki nosić namreškao se od gnušanja.

“Ozbiljno, Lidija.”

“Kamo ćeš?”

“Idem pronaći tatu.”

Srcoliko lišce ozarilo joj se kad ju je pogledala. “Smijem li i ja poći?”

“Ne. Ti moraš biti dobra. Tata će se vratiti samo ako budeš dobra.”

“Bit ću dobra, mama.”

Kći joj namjesti anđeosko lice, no Valentina se nije dala zavarati. “Ozbiljno ti govorim. Ne otključavaj vrata. Obećaj mi.”

“Obećavam.”

Poljubila je kćer u raskuštranu kosu natjeravši se da joj povjeruje.

“Valentina!”

Stajala je u veži doktora Fedorina uplašeno se osvrćući preko ramena. Grad je trenutačno mirovao, kao vuk koji spava nakon bogata noćnog lova. No to nije značilo da neće opet ubiti.

Nikolaj Fedorin uvukao ju je u kuću i brzo zatvorio vrata. “Danas ne bi smjela biti na ulici, Valentina. Odveć je opasno.”

“Samo sam došla čuti što ste saznali.”

“Draga moja djevojko, grad nam je eksplodirao u lice. Boljševička revolucija razdire Petrograd, a njihova Crvena armija zatvara svakoga tko nije njihov istomišljenik. Sefovi tvornica, bankari i svi političari su...” Zastao je primijetivši da su joj usne problijedile.

“Moj je otac jedan od tih političara.”

On odmahne glavom od očaja. “Ne idi k njemu, draga moja.”

“Moram. A što ćete Vi?”

“Ne brini se, ja sam siguran. Liječnik sam, trebat ću im. Vidim da i ti nosiš svoju odoru bolničarke, ona bi te trebala zaštititi.”

Valentina žurno otvori vrata. “Na to i računam.”

Prošlo je dobro, bolje nego što je Arkin mogao sanjati. Kerenskijeva vlada prevrnula se poput mrtve ovce prepustivši vlast crvenima.

Međutim — osmjehnuo se sam sebi razmišljajući o tome koliko je Kerenski glup — večeras će se zaprepastiti kad ih sve uhite u Zimskoj palači. Prije isteka dana članovi Kerenskijeva ministarskog vijeća bit će zatočeni u ćelijama Tvrđave Petra i Pavla. Hodao je ukrug po uredu ne bi li odagnao bol iz noge, čekajući da stignu novi zatvorenici.

Na um mu padne Friis. Svaki je dan razmišljao o inženjeru. I o Ivanovoj. Oni su mu bili trn u oku što ga nije mogao iščupati, bez obzira na to što učinio. Povukao je cigaretu napunivši pluća dimom, no ne uspijevajući istisnuti prizor njih dvoje koji mu se urezao u pamćenje, sjećanje na njih kako trče zajedno pod kišom držeći se za ruku, tijela priljubljenih u zajednički obris, ne odvajajući pogled jedno s drugoga.

Bila je u pravu. Valentina Ivanova znala je točno što radi. Zaista je svaki dan mislio na nju, baš kao što mu je i rekla da hoće. Ironično je bilo to što bi, da mu koljeno nije stradalo, sad vjerojatno bio mrtav. Valentina mu je spasila život. Inače bi mu već odavno navukli odoru i poslali ga u onaj besmisleni rat protiv Njemačke. Bio bi topovsko meso, pokošen negdje na bojnom polju, i Valentina bi ga se oslobodila. Svega njegova osim djeteta, njegom djeteta, koje je bilo dio njega koji će uvijek nositi uza se. Ako je bilo njegovo. U to nikad nije mogao biti siguran, zar ne?

Rukom je obrisao lice zatomivši onaj poznati osjećaj praznine u trbuhu koji bi osjetio svaki put kad bi pomislio na dijete. Bio je umoran. Neispavan. Strahovao je zbog noći koja slijedi i noževa koje bi mu ostali drugovi mogli zabiti u leđa budući da je sada raspolagao određenom količinom moći.

Sjeo je za stol i kratko naredio vojniku koji je stajao pred vratima: “Sljedeći zatvorenik!”

Arkin nije ustao sa stolca. No bilo mu je teško ne iskazati joj barem toliko poštovanja.

“Zatvorenice Filipe Ivanove”, reče on, “naređujem da vas se odvede pred sud gdje će vam se suditi kao izdajici naroda.”

“Ti licemjerna ništarijo, što ti i tvoj soj znate o ovoj zemlji? Vjerno joj služim već...”

Arkin kimne stražaru koji ministra udari kundakom puške u lice. Ruke su mu bile svezane iza leđa pomoću užeta pa nije mogao obrisati krv što mu se cijedila iz usta.

“Nemoj.” Tada se Elizaveta po prvi put oglasila. “Molim te, nemoj.”

Dopustio si je da je pogleda i upamti točnu nijansu njezine zlatne kose i glatku kožu obraza i vrata.

“Gospođo Ivanova.” Shvatio je da je oslovljava s poštovanjem koje nije uspio prikriti. Usredotočio se na dva lista papira na svom stolu od kojih je na jednom pisalo ime Filipa Ivanova, a na drugom Elizavetino. Uzeo je nalivpero zadržavši vrške prstiju na njezinu imenu. Bliže od toga nije joj smio prići. “I Vama će se suditi zbog izdaje jer ste pomagali mužu pri njegovu zlorabljivanju proletarijata s ciljem punjenja blagajne Romanovih.”

Nije ništa rekla. Još je uvijek nije mogao pogledati. “Vodite ih.”

“Odmah, druže Erikov.”

No kad joj je stražar zgrabio muža za ruku, Elizaveta reče: “Čekajte.”

Stražar se stao krzmati zbog duboko usađene navike pokornosti. Ruku svezanih iza leđa Elizaveta se okrenula prema mužu i poljubila ga u obraz. “Zbogom, Filipe. Bog neka te čuva. U ovom se životu više nećemo vidjeti.”

“Elizaveta, ženo moja, moram...”

“Vodite ga. Ona neka ostane”, zapovjedi Arkin.

“Elizaveta”, kriknuo je Ivanov dok ga je stražar odvlačio iz prostorije, “volim...”

Stražar je zalupio vrata iza sebe. Arkin i Elizaveta dugo su se gledali, sami u prostoriji.

“Ne mogu te spasiti”, reče on.

“Znam.”

Osmjehnula mu se jednako prisno kao i nekoć na čipkom izvezenim jastucima Hotela de Russie. Na njezinim usnama nije bilo ni traga tuzi ili kajanju dok je stajala potpuno mirno u njegovu uredu.

“Čort!” Bacio je nalivpero na stol i prešao preko prostorije dok joj nije došao dovoljno blizu da je dodirne, no ruku je držao spuštenu uz bok. “Elizaveta, spasio bih te da mogu. No ti si žena ministra. Sam Bog zna da bih, kad bih mogao.”

Njezine plave oči blistale su od zadovoljstva. “Znam. Ne brini se za mene.” Otmjena joj je odjeća bila prljava, a rukav pokidan.

Pitao se kakva ga je to gruba ruka poderala. “Želim te posljednji put pogledati”, tiho će ona.

Tada ju je dodirnuo, položivši joj prste na blijed obraz. Nagnula je glavu nježno je oslonivši o njegov dlan. “Čuvaj se, Viktore. Ovo su jako opasna vremena i želim da...” Teško je progutala i poljubila mu prste. “Da si na sigurnom. Mrzim sve što predstavljaš, mrzim ono što će tvoji boljševici učiniti mojoj zemlji, no”, podignula je glavu, “tebe ne mogu mrziti.”

“Elizaveta, učinit ću što god budem mogao kako bih te poštedio stroge kazne suda, ali...”

“Ne, Viktore, ne čini ništa za mene, preklinjem te.” Te je riječi izgovorila sporo i promišljeno, kao da želi da mu se njihovo značenje ureže u svijest. “U posljednjih nekoliko godina proživjela sam više nego ikad prije u životu. Proživjela i voljela. To mi je dovoljno. Pružio si mi radost za kakvu nisam ni znala da postoji. Spasibo.”

Nježno joj se osmjehnuo i ne pokušavajući prikriti oštru bol koja ga je štrecnula ispod rebara. “Spasibo”, ponovi on poput jeke.

“Bog neka te čuva”, promrmlja ona i krene prema vratima.

Kad se Valentina vratila kući, Lidija je klečala na vrhu stubišta gađajući sušenim grožđicama dva odrpana dječaka u predvorju na donjem katu. Valentina nije tratila vrijeme koreći je, nego ju je zgrabila za zapešće, odvukla je u njihove sobe i kleknula ispred nje kako bi im oči bile u istoj razini.

“Lidija, imam sastanak s jednim čovjekom i želim da pođeš sa mnom.”

“Je li s tatom?”

“Ne. Dočenka, kćerčice mila, ne žalosti se. Ako ovo odigramo kako treba, uskoro ćemo vidjeti tatu.”

“To svaki dan govoriš.”

“Ali danas je istina.”

Pomno im je odabrala odjeću, skromne haljine i kapute, bez volančića i krzna. Lidijine plamene uvojke ugurala je ispod smeđe marame preko koje joj je navukla pusten šeširić. “Danas moraš izgledati kao radnička kći.”

Promatrale su se u zrcalu u toj neuglednoj odjeći.

“Tebi tvoja lijepo stoji, mama. Ali meni moja ne.”

Valentina podigne Lidiju u naručje i poljubi joj čelo. “Ti ne bi mogla biti ružna ni da se trudiš, anđele moj. A sad me slušaj. Htjela bih da mu kažeš neke stvari.”

“Mislila sam da si mrtav”, reče Valentina.

Valentina je ušetala u ured druga Erikova i zagledala se Arkinu u lice, u njegovu sivu odoru i novostečenu oholost u očima te je po tisućiti put požalila što mu nije zarila skalpel doktora Fedorina u grlo na dan dvoboja na Sljemenu pištolja.

“Mislila sam da ćeš umrijeti od gangrene”, reče.

“Nije mene tako lako ubiti.” No pogled mu nije počivao na njoj nego na djevojčici.

“Viktore, ovo je tvoja kći Lidija.”

Arkinovo lice ostalo je bezizražajno. Nije se čak ni osmjehnuo djetetu. Valentina u sebi protrne ispustivši kćerinu ručicu i gledajući je kako je odskakutala poput male vilenjakinje do visokog čovjeka za stolom. Stisnuta grla promatrala je svoju malenu junakinju.

“Dobrij den, tata.”

U kutu Arkinove čeljusti zaigrao je živac. Sive su mu oči vrludale dok je pružao ruku prema njoj i drhtavim joj prstima dotaknuo tjeme. “Kako ću znati da je moja?”

“Jer ti se kunem da jest. Već sam bila trudna kad sam se udala za Jensa Friisa.” Valentina je zahvalila Bogu što Arkin nije bio u blizini na dan Lidijina rođenja.

Odmaknuo je ruku, no Lidija je nastavila zuriti prema njemu širom otvorenih očiju.

“To ništa ne znači”, reče on. Glas mu je bio hladan. “Mogla bi biti i Friisovo nezakonito kopile.”

“Ne.” Valentina obori pogled kao da se stidi. “Jens i ja uvijek smo pazili da ne ostanem trudna.”

“Možda lažeš.”

“Ne lažem, kunem se kćerinim životom. Pogledaj joj usta, tvoja su. Pogledaj joj bradu, ima oblik tvoje.” To je bila laž, no osjećala je koliko je htio da bude istina.

“A kosa?” Posegnuo je prema šeširu.

No Valentina je Lidiju upozorila da ni pod koju cijenu ne skida šešir. Bez imalo oklijevanja Lidija ga zgrabi za ruku, čvrsto je stisne i položi mu svoj mali obraz na dlan. Pogled je uprla u Arkina s čežnjom svojstvenom samo djetetu.

On nije hitro povukao ruku, nego je stao pomno promatrati. “Oči joj nisu moje. A ni tvoje.”

“Oči su joj isključivo njezine. Mnogo je toga na Lidiji takvo.”

U prohladnom uredu on čučne oslonivši se o petu, a drugu nogu ukočeno pruži ustranu te je stane pomno proučavati licem koje nije odavalo nikakve osjećaje. No pustio je da mu prsti ostanu zarobljeni u njezinim ručicama.

“Dakle, ti si Lidija”, reče joj. Glas mu je bio blag.

“A ti si moj tata”, Lidija će tiho. Nagnula je glavu ustranu i stidljivo se osmjehnula, a potom mu iznenada obavila tanahne ručice oko vrata, stisnuvši ga u čvrst obruč kao da ga nikad neće pustiti. Oglasila se tihim zvukom nalik na mijaukanje. “Tata.” Poljubila ga je u obraz.

Valentina je gledala, osupnuta. Nije joj dala takve upute, no jasno je vidjela kako se čovjek kojeg je mrzila rastapa od dragosti. U kćerinu zagrljaju kao da su mu se kosti smekšale, a s njima se rastopio i djelić njezine mržnje prema njemu. Kad mu je djevojčica privinula obraz uz svoj, oči su mu se napola sklopile, a crte lica rastopile se kao da su se temelji pod njima urušili. Lidija i on dugo su ostali zagrljeni, da bi je potom on žustro poljubio u čelo, uspravio se i vratio za stol ne pogledavši ni jednu ni drugu. Izvadio je neki obrazac, ispunio ga i pružio Valentini.

“Izvoli”, reče. “Dopuštenje za napuštanje Petrograda. A sad idi.” Pročitala ga je. Pogledala je Lidiju. I pokidala papir. “Na njemu nema imena mojega muža.”

“Nema.”

“Ne idem iz Petrograda bez njega.”

“Ako ostaneš u ovom gradu, Crvena armija na koncu će doći po tebe, Valentina, koliko god se skrivala pod tim smeđim kaputom. Ti si ministrova kći i oni će te dograbiti. Ne kockaj se djetetovim životom.”

“Ako Jens Friis ostaje, ostajemo i mi.”

“Ne budi tako nerazborita, Valentina. Misli na Lidiju.”

“Ako on umre, i mi ćemo umrijeti.”

“Ne mogu vas sve spasiti.”

“Zapiši i njegovo ime na propusnicu ako želiš da ti kći ostane živa.”

Bio je to trenutak smrtne muke. Pomislila je da joj je izmaknuo. Činilo se da se povukao u sebe, a siva prostorija pretvorila se u mrtvo i prazno mjesto. No potom ju je najednom pogledao ravno u oči.

“Voli li tvoja majka Lidiju?” upita je.

Valentina oprezno odgovori: “Da, naravno da voli svoju unuku.”

On kimne, no ne pogleda ponovo Lidiju, te ispuni novi obrazac i pruži ga Valentini. “Uzmi.”

Pokraj njezina i Lidijina stajalo je i Jensovo ime. “Spasibo. Hvala ti.”

“No upozoravam te, nakon što bude pušten, doći će po njega bez obzira na propusnicu. Imat ćete sat vremena, možda i manje, prije nego što ostali saznaju da je u Petrogradu, nakon čega vam propusnica više neće vrijediti. Radio je za cara, a takva se izdaja ne oprašta.” U glasu mu se začula srdžba. “Kucnuo je čas kad ljudi poput njega moraju polagati račune, ljudi koji misle da su sigurni jer su otvorenih svjetonazora i dobro obrazovani. Kao da ga pamet može zaštititi.”

“Jens je radio u korist ruskoga naroda, pomagao mu. A što ćete vi boljševici učiniti, uništiti svakoga tko ima dovoljno mozga da misli za sebe? Kakvoj se budućnosti Rusija može nadati ako to učinite?”

“Rusiju sada čeka svijetla budućnost. Napokon je oslobođena od tirana.”

Valentina uzme Lidiju za ruku i povuče je bliže k sebi. “Nadam se da se više nećemo sresti, Arkine.”

“Onda uzmi dijete i bježi. To ti dobro ide. To si vrlo vješto izvela u šumi, skrivajući se od stabla do stabla.”

Zapiljila se u njega. “O čemu ti to govoriš?”

Osmjehnuo se likujući. “Zar ne znaš, do dana današnjeg? Ja sam bio u šumi onoga dana kad si nabasala na nas dok smo se pripremali. Ja sam taj koji je raznio vašu kuću u Tesovu.”

“Jesam li bila dobra, mama?”

“Bila si izvrsna, dočenka, kćeri.”

“Hoće li se tata ljutiti na mene kad dođe kući zbog toga što sam onoga čovjeka nazvala tatom?

“Neće. Poljubit će te tisuću puta.”

“Zašto onda plačeš?” Ručicom je okrznula majčinu. “Nemoj plakati.”

“Brzo! Moramo požuriti. Imamo samo sat vremena.”

“Za što?”

“Da napustimo Petrograd.”

42

Valentina je sklopljenih očiju stajala iza ulaznih vrata i osluškivala. Dva tamnoputa dječaka sjedila su na podu u hodniku i kartala za opuške cigareta, no bili su toliko usredotočeni na igru da gotovo uopće nisu razgovarali. Nisu joj smetali. U proširenju ispod stubišta pojavio se uzak krevet na kojemu je ležao ćelavi muškarac i hrkao. Čak joj ni on nije smetao jer se smirivala. Pažljivo osluškujući. Nije htjela čekati ispred da ne privlači pozornost na sebe.

Minute su brzo otkucavale. Zadržavala je dah kao da time može usporiti vrijeme, no u džepu je nosila težak Jensov sat čije su se kazaljke neumoljivo okretale. Osluškivala je ne bi li čula zvuk vojničkih čizama kako grabe niz puteljak, trznuvši se svaki put kad bi vjetar šušnuo i vrata se zatresla. Znala je da Jensa neće čuti sve dok mu ruka ne dotakne vrata.

Minute su brzo otkucavale.

Na stubi pred vratima začuo se najtiši mogući zvuk. Prsti su joj poletjeli prema kvaki i okrenuli je, odškrinuvši vrata kroz koja je prodrla struja hladnog zraka, a onda ih odgurnula tolikom snagom da su se odbila od zida. Dječaci su znatiželjno pogledali prema gore.

Jens je stajao ondje, visok kao i uvijek, no koža mu je bila zategnuta preko jagodica, a oči utonule duboko u tamne duplje. Donju polovicu lica prekrivala mu je gusta riđa brada.

“Valentina.” Bio je to tek šapat.

Privukla ga je k sebi, preko praga, u hodnik, i nogom za njim zalupila vrata. Zagrlila ga je, najednom zanijemjevši, dok joj je srce glasno udaralo priljubljeno uz njegova prsa. Osjetila je njegove ruke oko sebe, čvrste i nepopustljive. Toliko ga je snažno željela da joj je tijelo počelo drhtati.

“Valentina”, ponovio joj je ime, kao da je to jedina riječ koje se sjeća.

Nije ga mogla pustiti od sebe. Bila je svjesna sata u džepu i vremena koje je odmicalo pred njima poput izdajice. No svejedno ga nije mogla pustiti.

Torbe su bile spremne na krevetu, dvije velike i jedna mala. Spremila ih je prije dva tjedna, napunivši ih uglavnom konzerviranim mesom i vrećicama zobi i sušenog voća, ali i žigicama, voštanicama, pokrivačima, čarapama i po jednim vunenim džemperom za svakoga od njih.

“Putovat ćemo s malo prtljage”, bila je rekla kćeri. Lidija je sjedila prekriženih nogu na sagu od sobova krzna privijajući vlakić uza se.

Valentina svuče odjeću s Jensa. Osam mjeseci u istoj odjeći.

“Smrdim kao strvina”, promrmljao je.

Poljubila ga je u prsa. “Mirišeš tako da bih te mogla pojesti.”

Nasmijao se protisnuvši taj zvuk kroz grlo te ona shvati da te mišiće dugo nije koristio. Za razliku od ostalih mišića na njegovu tijelu, nalik na čvornato uže duž bedara i prsa, koji su bili sve što je od njega ostalo. Sama kost i koža i čvornati mišići. Pokušala je zamisliti koliko mu je napora iziskivalo održavati tijelo i um spremnima za bijeg dok je istovremeno umirao od gladi, no nije mogla. Na brzinu se oprao, a ona mu je oribala leđa i podšišala bradu - nisu se zadržali dovoljno dugo da se stigne obrijati. Za nekoliko minuta izašli su iz kuće žustro gazeći ledenim pločnikom i držeći kćer za ruke između sebe. Lidija je neprestano ramenom gurkala očevu nogu provjeravajući je li stvaran.

“Boljševici su zauzeli željezničke postaje”, rekla mu je, “pa ne bismo smjeli iskušavati sreću s vlakom.”

“Hodat ćemo”, reče on. “Cijelim putem ako treba.”

“Dokle?”

“Do Kine.”

Usta su joj se ovjesila. Gledao ju je smiješeći se njezinoj reakciji, a ona je znala da bi s tim čovjekom otpješačila i do Sjevernog pola ako treba.

“Neka bude do Kine”, reče.

“Gdje je Kina?” upita Lidija.

“Na kraju gdje Rusija pada u more.”

“Nije daleko?”

Oboje su joj se nasmiješili. “Morat ćeš brzo hodati”, reče Jens i ona kimne, ubrzavši koračiće.

U sljedećoj ulici naišli su na prvu blokadu na cesti, koju su čuvale prilike u sivom, s širokim crvenim trakama oko ruke i puškama što su im nervozno podrhtavale u rukama. Valentini se kralježnica ukočila od jeze, no Jens je nastavio grabiti, hitro zakrenuvši u sporednu uličicu s namjerom da pokuša nekim drugim putem. No svaki put bilo je isto — u kojem god smjeru krenuli. Svaki put bili su prisiljeni povući se. Lidija se sklonila između dugih nabora kaputa svojih roditelja i prestala brbljati s ocem o tome kako je naučila igrati poker od dječaka s donjeg kata. Nakon sat vremena Jens se zaustavio u sjeni crkve čija se kupola u obliku glavice luka mutno zlatila pod oblačnim nebom, a pepeo od prošlonoćnih požara i dalje se kovitlao na vjetru. Odložili su torbe na tlo.

“Jense, u zamci smo. Propusnice nam ništa ne vrijede.”

“Ovdašnji vojnici zagriženi su boljševici — neće im biti važan potpis na obrascu ako zaključe da je njihov posao prosvirati glavu jednom od ugnjetavača. Odveć je opasno da se služimo propusnicama.” Nakratko se naslonio na zid, okrenuvši glavu kao da provjerava drugi kraj ulice, no tako mu više nije mogla vidjeti lice. “Zašto me je pristao pustiti?” upitao je.

Usta su joj se osušila. Naslonila mu je glavu na rame. “Zar je važno?”

Dugo je šutio, a Valentina osjeti težinu poput olova u grudima. Jens joj položi čekinjavu bradu na tjeme i ispusti dah što ga je bio zadržavao.

“Ne, ljubavi”, reče tiho, “nije važno. Dok god smo zajedno.” Poljubio ju je u čelo. “A sada pokret.”

“Kamo?”

Podignuo joj je bradu tako da su im se pogledi susreli. “Zar zaista misliš da sam osam mjeseci proveo u onoj smrdljivoj samici ne razmišljajući? Isplanirao sam nam pravac bijega i svaki korak pregazio tisuću puta.”

Podignuo je torbu i popeo kćer na leđa. “Postoji izlaz.”

Jens se sagnuo i podignuo zasun na željeznom oknu nasred ulice. Neka su bila zaključana, no znao je da je lokot na ovome razbijen.

“Brzo! Siđite.” Vidio je da Valentina oklijeva. “Sigurno je.”

Posljednji put kad je bila u kanalizacijskom tunelu umalo se utopila. On se spustio u crnu jamu, pridržavajući se za metalne ljestve pričvršćene za zid od opeke, te s police uzme kerozinsku svjetiljku. Žigice koje su trebale biti ondje nestale su, no Valentina mu je dala jedne koje je spremio u džep. Zapalio je fitilj, a mutno žuto svjetlo smjesta je razagnalo sjene.

“Lidija, hajde, mila, ti si sljedeća.”

Uplašeno lišce provirilo je preko ruba, a potom je spustila nogu na prvu prečku i uzverala se niz ljestve poput majmunčića. Ugledavši crni tunel što se protezao pred njima, nije zastenjala, nego se polako primaknula sasvim blizu njemu, ne trepćući i zureći u tamu.

“Potpuno je sigurno”, reče on i potapša je po pustenom šeširiću kako bi je ohrabrio, a zatim pruži ruku Valentini. Ona za sobom zatvori okno otvora i siđe niz ljestve, nakon čega ih je tama sasvim progutala. Tišinu je prekidao zvuk kapanja vode i daleka huka koju je proizvodio crpni motor.

“Koliko daleko?” upita Valentina.

“Koliko god budemo mogli.”

Podignuo je svjetiljku i zagledao joj se u lice. Na njemu je primijetio promjene, no poljubio joj je usne i zaputio se naprijed s Lidijom na leđima. Valentina im je isprva pjevala jasnim milozvučnim glasom u zagušljivoj tami, no uskoro su morali puzati na sve četiri vukući torbe kroz smrdljivu ledenu vodu i sileći se da nastave.

Jensa je ljutilo što se teško snalazio u mračnim tunelima, budući da su mu se oči tijekom zatočeništva odviknule od tame. Neprestano je posrtao, no nije dopustio Lidiji da mu siđe s leđa unatoč Valentininu nagovaranju. Kći mu je čvrsto ovila ruke oko vrata, priljubivši se uz njega s čežnjom koja mu je napajala suhu i žednu dušu.

Nisu razgovarali o tome što rade, čega se odriču i što za sobom ostavljaju — sad nije bilo vrijeme za to. Samo ju je jedanput upitao: “A tvoji roditelji? Gdje su?” Valentina je pogledala kćer koja je pozorno slušala svaku njihovu riječ, i kratko odmahnula glavom. Nije ponavljao pitanje. Kad su prošli ispod još jednog metalnog okna, Jens se uspeo uz ljestve i provirio kroz rupice u poklopcu. Ugledao je noge što trče, na stotine, možda i tisuće njih. Nakon osam mjeseci svakodnevne potpune samoće, bilo mu je teško pojmiti toliki broj ljudi. Kad su stigli do račvanja u tunelu, a on bez imalo oklijevanja skrenuo lijevo, Valentina se zapanjeno nasmijala, prestrašivši ga.

“Kako li se samo snalaziš u ovom labirintu otvora i cijevi? To je nemoguće.”

“To su moji tuneli, Valentina. Ja sam ih sagradio. Naravno da se znam snalaziti u njima.”

Lidija predugo nije pustila ni glasa. Klipsala je iza njega do gležnja u vodi, a kad se okrenuo prema njoj, primijetio je da su joj oči razrogačene od straha.

“Tata”, upitala je šaptom, “gdje spava zmaj?”

“Ovdje dolje nema zmajeva, mališka”, brzo će Valentina.

“Ima. Tata mi je tako rekao. Mogu mu namirisati dah.”

Jens primi djetetovu ručicu u svoju. Bila je hladna i vlažna. “Mislim”, reče on, “da je vrijeme da se popnemo na svjetlo.”

Nisu bili daleko od idućeg okna. Na tom mjestu svod je bio viši te Jens podigne svjetiljku kako bi pri njezinu blijedu svjetlu vidio što je dalje moguće. Voda je zabljesnula, gusta i masna.

“Nije ispred nas, tata”, prošaptala je Lidija. “Zmaj je iza nas.”

“Ne, Lidija, mila, ovdje nema...”

“Slušaj”, protisne ona.

On posluša. Valentina mu u znak upozorenja položi ruku na rame. Negdje iza njih začuo se nepogrešiv zvuk nogu što šljapkaju kroz vodu, brzo se krećući. Jens smjesta ugasi svjetiljku. Povuče Valentinu i Lidiju iza sebe te ostadoše stajati u tišini, čekajući. Minutu kasnije začuo je glasove.

“Svjetlo se ugasilo.” Bio je to glas nekog dječaka.

“Nestali su. Slušaj”, govorio je stariji čovjek.

Stope su načas utihnule — nisu imali svjetiljku pa su zacijelo slijedili Jensovu. Kad su se ponovo pokrenuli, zvuk stopa bio je sporiji, a zatim sve glasniji dok ih gotovo nisu sustignuli. Jens osjeti kako mu Valentina stavlja nešto hladno i teško u ruku. Bio je to pištolj. Srce mu se uzlupalo. Naciljao je u mraku.

“Tko god jeste, smjesta stanite”, povikao je.

Zvukovi utihnuše.

“Tko je?” upita Jens.

“Nitko”, odgovori dječak. “Tko ste vi?”

“Putnici.”

“Možda smo na istom putovanju”, dobaci stariji muškarac. “Možda. Imate li svjetla?”

“Imamo svjetiljku, ali nemamo žigica.”

“Ostani iza mene, Valentina, i upali našu svjetiljku.”

Učinila je što joj je rekao dok je on držao pištolj uperen u smjeru glasova. Na svjetlu se pojave dvije prilike: dječak od nekih dvanaest godina i pokraj njega muškarac s navoštenim sijedim brkovima i izgubljenim, tužnim očima. Imao je mekane ruke i izgledao poput kakva bankara ili odvjetnika. Jens spusti pištolj i dobaci kutiju žigica dječaku koji ih hitro spremi u džep. Jens iza leđa začuje kako je Valentina opsovala.

“Te sam žigice platila pedeset rubalja na crnoj burzi”, negodovala je.

“Hvala ti, prijatelju”, reče čovjek. “Imate li i viška hrane?”

“Njet!”, hitro će Valentina.

“Moj unuk i ja bili smo prisiljeni pobjeći bez ičega.” Pokazao je prema Valentininoj torbi. Ona počne uzmicati. U tom trenutku dječak ispod kaputa izvuče velik i težak pištolj i uperi ga ravno Valentini u glavu.

“Daj mi tu torbu!” podvikne.

“Najprije ćeš me morati ustrijeliti, bijedni mali lopove”, odvrati ona.

Jens iskorači ispred nje, naciljavši u starca. “Kaži mu da ga skloni”, naredi mu. “Pomogao sam ti. Kakva to unuka imaš?”

“Pohlepna.” Umorno se okrene prema dječaku. “Štedi metke za one koji ih zbilja zavređuju.”

Dječak opsuje i spusti pištolj.

“Mi sada odlazimo”, reče Jens. “Ne zadržavajte se ovdje predugo. Upozoravam vas da će Lenjin i njegova Crvena armija pročešljati ove tunele čim shvate kakvu mogućnost bijega pružaju.”

“Hvala na savjetu.”

Jens kimne u znak pozdrava i podigne Lidiju u naručje. Drhtala je, cvokoćući zubima. No Valentina zastane, kolebljivo odmahnuvši glavom, otvori torbu i iz nje izvadi dvije konzerve mesa. Opsovala je ispod glasa dobacujući ih dječaku te krenula niz tunel.

“Prijateljice”, vikne za njom starac, “postoji vlak.”

Ona zastane i polako se okrene. Pri treperavu svjetlu svjetiljke lice joj je izgledalo poput lubanje. “Kakav vlak?”

“Vlak koji prolazi mojim ladanjskim imanjem, na rubu šume istočno od grada. Mali teretni vlak što vozi jedanput na tjedan, prevozeći samo žito i stoku.”

Jens spusti Lidiju, posegne u torbu što mu je visjela na ramenu i iz nje izvadi kartu i kompas koje je Valentina spremila. “Pokaži mi.” Visoko podigne svjetiljku, a muškarac uperi prst u jednu točku. Na ruci je imao pečatnjak s povećim dijamantom.

“Vidiš li ovaj riječni zavoj? Ovdje vlak usporava pa se možete ukrcati ako budete brzi. Svi mještani iz sela voze se njime.”

“Ali ja sam mislila da su svi vlakovi obustavljeni zbog štrajkova”, reče Valentina.

“Ne i ovaj. On služi isključivo za potrebe mještana.”

“Dokle vozi?” upita Jens.

“Ne daleko, ali dovoljno. Spaja se s transsibirskom željeznicom, gdje istovaruje teret.”

“Jeste li se i vi onamo zaputili?”

“Njet. Još ne.” Starac pokaže prstom iznad glave. “Najprije moram pronaći ženu. Još je u Petrogradu.” Pogledao je Jensa i obojica su znala da je vjerojatno već prekasno, no nijedan to nije naglas izrekao.

“Sretno vam”, reče Jens. “I hvala na informaciji.”

“Hvala vama na hrani. Bog neka nam svima pomogne.”

“Božja pomoć nije dovoljna”, promrmlja Jens podižući kćer i povede ženu van iz tunela.

Pronašli su riječni zavoj što im ga je starac pokazao — nije bilo teško. Na rubu grada zaustavila ih je ophodnja golobradih vojnika, dovoljno mladih i naivnih da su se pokolebali ugledavši službeni žig. Jens se odvažio zamahnuti im Arkinovim propusnicama ispred nosa te je njegova mala obitelj dobila dopuštenje prolaska.

Šuma se pokazala izvrsnim utočištem. Laknulo im je čim su zašli u taj sjenoviti svijet i dva dana pješačili stazama kojima prolaze životinje. Temperatura je naglo opala i počele su padati teške guste pahulje snijega, zatrpavajući im tragove. U nekoliko navrata spazili su druge blijede prilike kako promiču pokraj stabala poput duhova u daljini, no nitko više nikomu nije vjerovao. Nitko nikomu nije prilazio. Neznanci su postali opasnost — ako vam netko nije bio prijatelj, bio vam je neprijatelj. Utaborili su se između stabala na riječnom zavoju, umotani u pokrivače i kapute, ne usuđujući se naložiti vatru osim nakratko kako bi zagrijali vodu za čaj. Napokon mu je ispričala što se dogodilo njezinim roditeljima i koju je presudu donio boljševički sud, a on ju je čvrsto grlio ljubeći joj lice niz koje su se kotrljale vrele suze. Motrili su na željezničku prugu. Iz sata u sat, iz dana u dan. U njihovim mislima srebrne tračnice vijugale su prema budućnosti.

Valentina je ležala sklupčana s Jensom ispod njegova kaputa. Zora samo što nije svanula, tanka srebrna raspuklina na obzoru. Pokraj njih Lidija je spavala snom pravednika, umotana u pokrivač kao u kukuljicu. Valentina ovlaš usnama dodirne glatku suprugovu čeljust. Bio se okupao i obrijao u rijeci. Osjećala je kako se smiješi u mraku, očiju i dalje sklopljenih, te mu je ugnijezdila glavu u pregib vrata. Mirisao je na borove iglice.

“Jense?”

Poljubio joj je kosu.

“Jense, nešto ti želim reći.” Glas joj je bio tih, no osjetila je kako mu se ruke i noge napinju.

“Nema potrebe da išta govoriš.” Podignuo je ruku i položio joj dlan preko usta.

Pustila je da leži ondje punu minutu, a zatim pomaknula glavu. “Jense, pred nama je opasan put. U bilo kojem trenutku možemo...” Poginuti, mogli bismo poginuti. “Možemo se razdvojiti.”

On je čvršće stisne uza se. “Ne. To se neće dogoditi.”

“Ali ako se dogodi, obećaj mi da ćeš paziti na našu djevojčicu.”

On glasno izdahne. “To ne trebam obećavati.”

“Ali svejedno mi obećaj. Molim te.”

“U redu, ljubavi, ako će ti tako biti lakše. Obećavam da ću paziti na Lidiju.” Okrenuo je glavu, crnu sjenu u mraku, položivši joj usne na kožu. “I ti meni moraš isto to obećati.”

“Obećavam. Štitit ću je vlastitim životom.”

“Zadovoljna?”

“Ne.” Usne su joj pronašle njegove te je osjetila onu poznatu i neutaživu bolnu želju za njim. Vodili su ljubav pod vedrim noćnim nebom, ispod zvijezda. I premda nije bilo ni saonica ni krznenoga saga kao one noći kad se održavao bal u Palači Aničkov, nikakva ih kola nisu prekinula niti je Arkin došao s puškom i namjerom da uništi njihov svijet.

“Dolazi!” viknula je Lidija.

Dim je sukljao u plavo nebo, a pištanje lokomotive orilo se svježim zrakom. Željeznička pruga protezala se usporedno s rijekom, a između njih svjetlucao je led nalik na netom izbrušene dijamante. Polja i šuma prostirale su se unedogled i dan je bio savršen za skakanje u vlak.

“Spremite se”, reče Jens.

Valentina kimne, no srce joj je divlje lupalo. Lidija je bila na Jensovim leđima, ruke čvrsto ovijene oko njegova vrata. Drugom je rukom držala Valentinu koja se napeto osmjehnula mužu i kćeri. “Spremna sam.” Dah joj se kovitlao između njih poput ledena zastora te mu je stisnula prste.

Pojavio se vlak sa samo tri teretna vagona iza lokomotive. Stigavši do riječnog zavoja, usporio je, kao što im je čovjek u tunelu i rekao. Vagoni su zaškripali i zatresli se, zanjihavši se ustranu, i Jens je počeo trčati uz prugu. Valentina ga je u stopu slijedila, no on je imao duže noge pa se uspuhala. Lokomotiva im je zapištala iza ramena. Valentina dobaci letimičan pogled vlakovođi koji je mahao štapom prema njima, kao da prijeti da će ih njime otjerati s vlaka. Na početku prvog vagona s vanjske strane nalazile su se metalne ljestve koje je Jens u prolazu s lakoćom dohvatio slobodnom rukom. Vlak ga je smjesta odignuo od tla. Na djelić sekunde visio je držeći se jednom rukom, s Lidijom na leđima i svojom i Valentininom torbom preko ramena. Drugom je rukom i dalje čvrsto držao ženinu.

“Skači!” kriknuo je.

No njoj su noge već bile na izmaku snaga. Poskočila je, spotaknula se, izgubila oslonac i osjetila kako joj se rame umalo iščašilo. Vlak ju je pri punoj brzini vukao po zemlji, oderavši joj kožu, grebući je i udarajući.

Pustila se. Osjetila je kako joj prsti isklizavaju iz njegovih, kao da joj život isklizava iz ruku. Pala je na ledom prekriveno tlo gledajući kako joj vlak odnosi sve do čega joj je na ovom svijetu stalo. Kad su se tračnice izravnale, lokomotiva je ubrzala pokrenuvši zamašnjake i zlovoljno zapištala. Jens i Lidija nestali su joj iz vida. Ustala je, prateći vlak pogledom sve dok joj se nije izgubila iz vidokruga, nesvjesna da drhti i da joj je koža na nogama razderana.

“Jense!” vrištala je. “Lidija!”

Pokušala je disati, no nije joj uspijevalo. Sve je izgubila. Nakon svega što je prošla kako bi bila ovdje, sada kada joj je život trebao iznova početi, sve je izgubila. Nagonski je počela trčati. Trčat će ako treba i do proklete Kine. Bateći nogama po tlu ponovo je posrnula, no ovoga puta uspjela je održati ravnotežu i nastaviti. Misli su joj se rojile po glavi. Imaju jedno drugo, Jens i Lidija. Bit će zajedno. Zauvijek zajedno. Sigurni.

Pluća su je počela boljeti te je shvatila gdje se nalazi, sama usred ničega. Nije imala ništa osim spoznaje koja ju je i držala na nogama: Jens i Lidija su zajedno, brinut će se jedno o drugom.

Bol. Bol što ih je izgubila ubijala ju je. No nastavila je trčati i baš kad joj se počelo crniti pred očima, u daljini je kroz maglu ugledala zadnji vagon vlaka. Trepnula je. Stajao je nepomično na tračnicama dok je siv dim iz lokomotive sukljao u nebo.

Potrčala je. Bila mu je sve bliže dok joj je srce luđački nabijalo u grudima. Stigla je do zadnjeg vagona, no on se nije pomaknuo, nestrpljivo brekćući na tračnicama. Stigla je i do drugog, a pluća samo što joj se nisu rasprsnula. Potom do prvog. A onda do ljestvi. Čvrsto ih je zgrabila. Ništa se nije dogodilo, vlak je i dalje mirovao. Oprezno se stala penjati uz ljestve sve dok nije uskočila u lokomotivu.

Ondje je stajao Jens prislonivši pištolj vlakovođi uz čelo. Osmjehnuo joj se. “Dugo ti je trebalo.”

Endnote

1 Dovraga!

2 zdravo

3 fijaker

4 čizme od dlake ili valjane vune

Content

Furnivall Kate Dragulj Sankt Peterburga