Тадеуш Доленга-Мостович

Професор Вільчур

Tadeusz Dołęga-Mostowicz

PROFESOR WILCZUR

ISBN 978-966-03-9300-4

© Т. М. Ярмолюк, переклад українською, 2020

© О. А. Гугалова-Мєшкова, художнє оформлення, 2020

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2019

⁂

Розділ І

Професор Єжи Добранецький повільно поклав телефонну слухавку і, не дивлячись на дружину, сказав ніби байдужим тоном:

– У суботу в нас загальні збори Асоціації лікарів.

Пані Ніна, не відводячи від нього погляду, запитала:

– А що іще хотів Бернацький? Бо це він дзвонив?

– Та, дрібниці. Звичайні організаційні питання, – махнув рукою Добранецький.

Вона надто добре знала свого чоловіка, щоб уміти проникнути під маску байдужості на його обличчі. Жінка відчула удар, який знову звалився на чоловікові плечі, він укотре зазнав поразки, важкої поразки, що його знову спіткала невдача, яку хотів приховати від неї.

Ах, цей слабкий чоловік, цей чоловік, який не вміє боротися, який здає позицію за позицією і все сильніше його виштовхують у тінь, в сірі ряди другорядних лікарів. У цю мить вона ненавиділа його.

– Що мав на увазі Бернацький? – наполегливо запитала дружина.

Добранецький підвівся, став ходити кімнатою і заговорив тоном всепрощаючого переконання:

– Напевне… Вони мають рацію… Це належить Вільчурові… Та й мені відпочинок належить. Я стільки років був головою Асоціації… І ми не повинні забувати, що Вільчур заслуговує на якусь моральну компенсацію за все, що він пережив.

Пані Ніна засміялася коротко й гостро. В її великих зелених очах зблиснула зневажлива іронія. На скривлених вустах, тих прекрасних вустах, яких він не міг позбутися навіть під час роботи, вимальовувалася лінія майже огиди:

– Компенсації?.. Але ж він давно її вже отримав з надлишком! Ти сліпий, чи що?! Він відбирає в тебе одну посаду за другою. Видер у тебе керівництво клінікою, слухачів, пацієнтів, доходи… Компенсації!

Добранецький зсунув брови і промовив тоном, який не допускав заперечення:

– Йому це все належить. Вільчур – великий вчений, блискучий хірург.

– А хто тоді ти? Коли я шість років тому виходила за тебе, то вірила, що ти сам думаєш, що ти найкращий хірург і знаменитість у науці.

Добранецький змінив тон. Він сперся на край письмового столу і, схилившись над дружиною, ніжно почав:

– Кохана Ніно, ти повинна зрозуміти, що є якісь градації, є певна ієрархія, є різні ступені можливості й людських цінностей… Як же ти можеш звинувачувати мене у надмірній самокритиці, аби визнати, що я поступаюсь місцем Вільчурові і мушу поступатися з багатьох причин?.. А зрештою…

– Зрештою, – перебила вона його, – нам немає про що говорити. Ти добре знаєш мою думку з цього приводу. Якщо тобі не вистачає амбіцій і волі до перемоги, то я маю їх вдосталь. Я ніколи не погоджусь на роль дружини якогось нуля. І застерігаю тебе, що якщо станеться так, що врешті-решт тобі доведеться виїхати, щоб практикувати, до якогось Мухосранська, то я з тобою не поїду.

– Ніно, не перебільшуй.

– Бо на цьому все закінчиться. Ти думаєш, я не знаю. Вже зараз Вільчур підтримує доцента Бернацького. Вони зіпхнуть тебе на саме дно! Я не маю за що забрати свою шубу від кравця! Звичайно, тебе це зовсім не стосується, але я цього не потерплю, я не створена для того, щоб бути дружиною якогось нездари. І я тебе попереджаю…

Вона не закінчила, але в її голосі забриніла занадто очевидна погроза.

Професор Добранецький тихо сказав:

– Ти мене не любиш, Ніно, ти ніколи мене не любила.

Вона заперечно похитала головою.

– Ти помиляєшся. Але я можу кохати лише справжнього чоловіка. Справжнього – означає бойового, переможця, того, хто не має меж жертовності для своєї жінки.

– Ніно, – проказав він з викликом у голосі, – хіба я не роблю все, що в моїх силах?

– Ти нічого не робиш. Ми щораз біднішаємо, щораз менше з нами рахуються, нас зіштовхують у тінь. А я не створена жити в тіні, і пам’ятай, що я тебе попередила про це!

Жінка встала і пішла до дверей. Коли її рука була вже на клямці, Добранецький вигукнув:

– Ніно!

Вона повернула голову. В її очах, які світилися гнівом, він побачив лише байдужий холод.

– Що іще ти хочеш мені сказати?

– Що ти вимагаєш від мене?.. Як мені поступати?..

– Як?..

Пані Ніна зробила три кроки в бік чоловіка і рішуче сказала:

– Знищ його! Усунь з дороги! Стань таким же безжальним, як і він, і тоді ти зможеш зберегти своє становище!

Вона на мить затрималась і додала:

– І мене… Якщо тобі на цьому залежить.

Залишившись наодинці, Добранецький важко опустився у фотель і задумався. Ніна ніколи не кидала слів на вітер. Він так добре усвідомлював, що любить її, що без неї життя втратить весь сенс і свою цінність. Коли він шість років тому просив її руки, він міг вважати, що не просить милості. Хоча він і був набагато старший за неї, але був успішним відомим лікарем, ба більше – уславним. І тішився добрим здоров’ям.

З цієї точки зору останні три роки відбилися на ньому фатально. Професійні та грошові негаразди підірвали нервову систему. Хоча він і приховував від Ніни дедалі частіші печінкові напади, але не міг приховати їх наслідків. Він усе більше гладшав, погано спав, на набряклому обличчі під очима з’явилися зеленкуваті мішки.

Ніна навіть не здогадувалася, як тяжко він переживає свої невдачі. Вона звинувачувала його у відсутності амбіцій, його, того, хто протягом усього свого життя керувався лише амбіціями, амбіції якого підняли його на саму вершину слави!

Занепад почався саме того фатального дня, коли було знайдено, коли, власне, він сам знайшов, зниклого професора Рафала Вільчура. Як же добре він запам’ятав той день! Темна зала судових засідань, де на лаві підсудних сидів бородатий мужик у якомусь лахмітті, знахар, сільський віщун з далеких околиць, якого судили за незаконну практику, за операції, що здійснювалися за допомогою примітивних іржавих слюсарних інструментів, за операції, що врятували життя багатьом бідним селянам з віддалених сіл.

Знахар…

Професор Єжи Добранецький був першим і єдиним, хто впізнав у ньому свого колишнього керівника і вчителя, професора Рафала Вільчура, після зникнення якого протягом кільканадцятьох років він поступово, але впевнено займав, здобував та досягав його становища в науці, лікарській практиці й житті.

Чи мав він право тоді приховати своє відкриття, чи мав право засудити Вільчура на подальше існування в бідності та несвідомості того, ким він є, незнання свого прізвища, титулів, походження?.. Сьогодні професор Добранецький не хотів думати про це. Він знав одне: той пам’ятний день три роки тому став прокляттям його життя.

Рафал Вільчур легко вилікувався від багаторічної амнезії. Пам’ять свою він відновив так само швидко, як і втратив, а з пам’яттю повернув усе, що було його світом до трагічного випадку. Він повернувся на свою кафедру, причому Добранецький отримав другорядну посаду, взяв на себе керівництво лікарні та університетської хірургічної клініки, а його гучне віднайдення зробило його ще більш відомим. Слава, гроші, відзнаки…

Ось і сьогодні знову вимагали від Добранецького добровільно відмовитися від посади голови профспілки і запропонувати кандидатуру Вільчура, який може розраховувати на одноголосну підтримку. Так, вони всі вважають це цілком зрозумілим. Вони – це колеги, вони – це всі пацієнти, вони – це студенти медичного факультету. Для них всіх само собою зрозуміло, що першість належить Вільчурові. І, зрештою, він сам, Єжи Добранецький, щойно сказав дружині, що й він так вважає.

Але це – неправда.

У ньому все бунтувало проти реальності, проти необхідності постійно відмовлятися від набутих посад. Що більше невдачі гнули його до землі, то сильніше і сильніше зростав його гнів, розпач і ненависть. І тому він боявся розмов з Ніною про це. Він боявся, щоб від її пристрасного і нестримного характеру іскра вибуху не перенеслася на накопичені в ньому поклади бунту.

І їх було все більше й більше. Сьогодні Ніна вперше сказала йому чітко, сказала безжально, що не має за що забрати шубу. Хоча у неї їх було багато, спокійно могла б обійтись без нової, але її слова прозвучали як ляпас по обличчю. Зрештою, він пишався тим, що ніколи ні в чому їй не відмовляв, що засипав її дорогими подарунками, що для неї купив цей палацик на вулиці Фраскаті, що для неї тримав численну прислугу, розкішні автомобілі, що для неї влаштовував чудові вечірки. Можливо, не тільки для неї, може, й для себе, але в цьому багатстві найбільшою розкішшю було знайти в її очах спалах гордості, гордості за панування, гордості бути першою, що забезпечувало їй у світі становище і слава чоловіка.

Ніна… Втратити її… Для Добранецького це було б неподобством, і він знав: якщо дива не станеться – катастрофа неминуча. Протягом трьох років його доходи постійно зменшувалися, але він ніколи не міг прийняти рішення знизити рівень життя свого дому. Якщо брак грошей змушував його обмежувати себе, він обмежував витрати, намагаючись приховати це від дружини. Він працював дедалі більше й більше, робив усе більше операцій, не гордуючи навіть невеликими гонорарами, які часто капали йому в розстрочку від майже бідних пацієнтів. При цьому зростала заборгованість. Під іпотеку палацику довелося взяти серйозну позику, але відсотки не було чим сплатити.

«Та, зрештою, – похмуро подумав він, – я міг би із цим впоратися і навіть переїхати у якесь скромніше житло, якби Ніна могла сприйняти це, не драматизуючи».

Сам Добранецький усе більше страждав від втрати свого високого становища у світі, котре, як йому здавалося, він здобув назавжди за відсутності Вільчура.

Не далі, як учора він пережив нове приниження. На лекцію не з’явився жоден студент. Він вибіг з аудиторії, ніби його гнали глузливі погляди порожніх стін. Він був близький до самогубства. Все закінчилося болісною печінковою колькою, і потім цілий день через надмірну дозу беладонни він відчував шум у вухах. На щастя, того дня він провів ряд легких і простих операцій, які не вимагали особливої напруги уваги та винахідливості й пройшли цілком успішно.

«Знищ його…» – так сказала Ніна. Він коротко засміявся сумним сміхом. Як же він міг знищити Вільчура!.. Чи в університетських коридорах за поли ловити студентів і тягнути їх на свої лекції, чи мститися цим молодим лікарям, які бажають асистувати Вільчурові на операціях у клініці, чи викрадати у нього багатих пацієнтів, бо ж конкуренція тут не рахується, хоч всі знали, що Добранецький значно дешевше бере за операції і – о сором! – навіть принижується до знижки ціни. Він поглянув на годинник. Наближається п’ята. Сьогодні був день прийняття Ніни. Невдовзі почнуть сходитися гості. Дедалі менше гостей. Їх салон ставав усе менш привабливим для знайомих. Більше бувало тільки тоді, коли попередньо розходилася звістка, що прийде професор Вільчур.

«Знищ його», – сказала Ніна.

Знищити Вільчура означало знищити його славу, означало знищити віру пацієнтів у непогрішимість його діагнозу, в твердість його руки.

Добранецький підвівся і почав ходити кімнатою. Були й інші способи. Крутитися, як мураха, а скоріше рити, як кріт, підривати цю віру, використовуючи ті слабкості, які залишилися у Вільчура з часів його амнезії. Тільки Добранецький гребував такими засобами боротьби. Знав, що Вільчур зі свого знахарського періоду зберіг особливу любов до різного виду трав і різної мазі сумнівної цінності, він також знав, що ті примітивні засоби не можуть завдати шкоди хворим, і не схвалював поведінки Ніни, яка використовувала найменшу нагоду, щоб висміяти це знахарство і вживати всю свою чарівність, щоб заразити власною іронією різних молодих лікарів, які бували в їхньому домі.

Агітація проти Вільчура, яку вона проводила таким способом, давала незначні результати. Численні анекдоти почали кружляти у лікарнях і клініках, і коли доходили до нього, Добранецький упізнавав злий жарт своєї дружини. Лікарський молодняк з властивим для свого віку несприйняттям усього, що не дихає сучасністю, охоче підхоплював ці іронічні нотки, щоб піднести власне значення через применшення престижу визнаного майстра. Також іноді траплялося, що саме такі людці категорично радили своїм пацієнтам не запрошувати на консиліум Вільчура, але це бувало рідко.

Кілька тижнів тому в декількох варшавських газетах з’явилися згадки та колонки з використанням анекдотичного матеріалу. Хоча ім’я Вільчура там не називали, кожен міг легко здогадатися, про кого йшлося. Добранецький також звинуватив Ніну в авторстві цих речей. Останнім часом він калька разів зустрічав у них вдома кількох журналістів, які ніколи раніше у них не бували. Раптове зацікавлення Ніни людьми з преси не могло пройти повз увагу Добранецького.

Усі ці дії Ніни викликали у нього не тільки огиду. Це також викликало в нього сумне переконання у безсиллі цих половинчастих заходів у боротьбі за існування.

– Знищ його, – сказала вона, – якщо я тобі дорога…

Добранецький прикусив губу і зупинився біля вікна. Крізь голе віття осінніх дерев просвічувалися густі білі вогники ліхтарів, які ставали дедалі яскравішими у темряві, яка згущувалась. Далеке місто монотонно гуло. Неподалік на мокрому асфальті зашурхотіли шини, і перед дверима палацику зупинилася машина.

Перші гості. Слід було перевдягнутися.

Розділ II

Професор Вільчур на мить замовк. Його очі повільно просувалися по аудиторії, заповненій до краю. Настала цілковита тиша. Він відчував, що у цій залі кожне його слово потрапляє просто до сердець, і кожне серце реагує на нього яскравим резонансом.

– Тому що поклик лікаря, – знову залунав його голос, – це творіння тієї найбільшої і найпрекраснішої любові, любові до ближнього, яку Бог посіяв у наших загрубілих серцях. Призначення лікаря – це віра у братерство, це високе свідчення людської спільноти. І коли ви вирушаєте у світ, щоб виконувати свою місію, перш за все пам’ятайте про одне: любіть.

Професор Вільчур хвилину ще стояв нерухомо і мовчав, потім посміхнувся, ледь кивнув головою і своїм важким, пружним кроком вийшов з аудиторії.

Скільки разів, скільки сотень разів після лекції він проходив цим широким коридором і його наздоганяла гучна хвиля гамору, що вибухала в аудиторії, коли він залишав її. Але сьогодні це була не звичайна лекція і не про звичні речі говорив професор Вільчур своїм слухачам. І він сам також не був у звичному настрої.

Останніми тижнями до нього долинали дедалі дивніші й болісніші для нього повідомлення. Спочатку вони так його здивували, що він навіть не міг зорієнтуватися. Вони видалися йому чимось випадковим, незрозумілим, навіть абсурдним. Не тому, що вони стосувалися його особи: якби подібні образливі речі розповідали про професора Добранецького, про доктора Ранцевича, Бернацького чи навіть про молодого Кольського, це вразило б Вільчура так само сильно.

До цього дня він не хотів і не міг повірити, що ця наклепницька кампанія проти нього була організованою акцією і походила з одного джерела. Він не вірив, бо не мав ворогів. Нікому не бажав зла, нікого не кривдив. Протягом усього життя він був вірний настановам, якими закінчив сьогоднішню лекцію.

«Це неможливо», – повторював про себе, йдучи світлим коридором.

Тільки перед дверима деканату він поглянув на годинник. Була одинадцята. У першій кімнаті, на своє здивування, Вільчур побачив кількох невідомих чоловіків. Коли увійшов, вони встали, і секретар пояснив:

– Це панове з преси. Вони хотіли попросити пана професора про інтерв’ю.

Вільчур усміхнувся.

– Ще вам мало? Я думав, що протягом трьох років ви нарешті змогли задовольнити цікавість своїх читачів. Ви набриднете їм моєю персоною і моїми переживаннями.

– Ні, професоре, – сказав один журналіст. – Цього разу нам ідеться про вашого нового пацієнта.

– Про пацієнта? Якого пацієнта?

– Про Леона Доната.

Вільчур розвів руками.

– Що ж я можу вам сказати з цього приводу… Нічого серйозного. Наскільки мені відомо зі звіту моїх міланських колег, операція буде легкою і навіть немає ризику якихось тривіальних наслідків.

– Однак, пане професоре, це операція на горлі, яке приносить кілька мільйонів злотих на рік. Ну й популярність Доната. Пане професоре, ви розумієте, що ця операція – сьогодні найцікавіша подія не лише у Варшаві, а й у всій Європі, та навіть у всьому світі. Усе, що ви б хотіли сказати нам про неї, завжди буде сенсацією.

– Ну гаразд, – погодився Вільчур. – Мушу вже їхати в клініку і дорогою надам вам усю інформацію.

Великий чорний лімузин професора чекав унизу. Вони сіли в нього, і поки машина рухалася багатолюдними вулицями, журналісти ретельно записували у своїх нотатниках аргументи Вільчура.

Через свою зайнятість професор лише зараз усвідомив, що в цей день до його клініки справді будуть звернені мільйони очей шанувальників великого співака. Доктор Люція Канська вже вчора йому говорила, що вся польська преса з великим задоволенням відзначала новину про рішення Доната, який, не довіряючи італійським, французьким та німецьким хірургам, вирішив доручити операцію на горлі саме йому, професорові Вільчуру, і тому вирішив здійснити далеку подорож до Варшави.

З описів та фотографій виходило, що ця операція мала б пройти легко й без ускладнень. Вільчур не міг не дивуватися побоюванням співака, для якого голос був усім сенсом існування, а незначна невпевненість руки хірурга під час операції позбавила б його слави та колосальних доходів.

Приїхавши в клініку, Вільчур помітив, що тут також панує збудження. Насамперед в очікуванні на приїзд співака перед воротами зібралася величезна юрба. У холі та коридорах був великий рух. Вільчур попрощався з журналістами і по дорозі до свого кабінету ще зазирнув до кімнати чергового лікаря. Він застав тут медсестру і поцікавився:

– Хто сьогодні чергує?

– Доктор Канська, пане професоре.

Він кивнув головою:

– Це добре.

У себе в кабінеті він побачив професора Добранецького, який щось обговорював з молодим Кольським. Обидва були збуджені розмовою, але замовкли, коли увійшов Вільчур. Вони привіталися, після чого Кольський коротко й по-діловому розповів Вільчурові про стан здоров’я кількох пацієнтів і закінчив так:

– Пане професоре, інженера Лінґіса ви мали самі сьогодні оглянути. Пані Лясковська і пан Римський також просили, щоб пан професор їх особисто відвідав. Це все на третьому поверсі. Той бідака, якого ввечері привезли з розтрощеним тазом, зранку дістав внутрішній крововилив і перебуває в агонії. Здається, що йому вже більше нічого не допоможе.

– Дякую, пане-колего, – відповів Вільчур і, глянувши на годинник, додав: – Спершу я повинен подивитися горло Доната. Чи маленька операційна готова?

– Так, пане професоре.

– Велику ви, пане-колего, займете на добрих чотири години, чи не так? – Вільчур звернувся до Добранецького. – Я був би радий, якби вам вдалося його врятувати.

Добранецький знизав плечима.

– Цілком безнадійна справа. Один шанс на сотню.

Поки Вільчур надягав халат, під вікнами щораз голосніше лунали вигуки. Лікарі обмінялися посмішками. Вони порозумілися без слів. Але Кольський зауважив:

– Усе ж люди цінують мистецтво більше, ніж здоров’я. Нікому б з нас ніхто б не зробив таких овацій.

– Ви забуваєте, колего, про професора Вільчура та його популярність, – легенько докинув Добранецький.

– Ця популярність полягає не в тому, що я лікар, а в тому, що я був пацієнтом, – відповів Вільчур і вийшов з кабінету. Відразу за ним вийшов Кольський.

Добранецький важко опустився у фотель. Його зосереджене обличчя ніби застигло. За мить він натиснув дзвінок. Увійшла медсестра.

– У якій палаті розмістили Доната? – коротко запитав він.

– У чотирнадцятій, пане професоре.

– Моя операція о першій?.. Будь ласка, переконайтеся, що доктора Бернацького повідомлено. Дякую, пані.

Коли медсестра вийшла, Добранецький підвівся і подивився на годинник. Почекав півгодини, а потім пішов. На другий поверх вели широкі мармурові сходи. Палата номер чотирнадцять була біля них. Він постукав і увійшов. Медсестра допомагала перевдягатися Донатові. Побачивши Добранецького, він весело вигукнув:

– О, професоре! Як мені приємно вас бачити. Будете мене сьогодні дорізати.

– Добрий день, маестро. Чудово виглядаєте, – Добранецький затримав руку співака у своїй, – але навіщо ви використовуєте множину? Ви чітко вимагали, щоб вас оперував Вільчур. Ви втратили довіру, шановний маестро, до свого колишнього лікаря.

– Я маю до вас повну довіру, пане професоре, – вимушено засміявся Донат.

– Дайте спокій цим справам, – вільним тоном відповів Добранецький. – Розкажіть мені, що з вами сталося, та не про ваші мистецькі успіхи, бо цим преса аж гуде, а про ваші приватні історії. Ви все ще так безконтрольно насолоджуєтесь своїми любовними успіхами?

Донат щиро засміявся:

– Але ж цього ніколи не забагато! – Його очі загорілися.

– Вам слід більше берегти серця жінок у переносному значенні та, власне, і не в переносному також, – пожартував Добранецький.

Це він сказав не без підстав. Донат, незважаючи на свій прекрасний вигляд, майже атлетичну будову й жвавий темперамент, з юності мав слабке серце. Його мати, користуючись тісними стосунками з Добранецьким, часто зверталася за порадою щодо сина.

Донат саме жваво розповідав про якусь свою нову пригоду, коли постукали у двері. Це була доктор Канська. Згідно з регламентом вона повинна була оглянути пацієнта перед операцією. Однак, зауваживши професора й пацієнта, вже готових до операції, вона зупинилася у дверях.

– Ви мене шукаєте? – спитав Добранецький. – Дуже добре, що я вас бачу. Чи не будете ви так ласкаві, пані-колего, оглянути цього мого старенького. Ви знаєте, палата 62. Незабаром він йде під ніж. Кілька зміцнюючих ін’єкцій, якщо ви будете вважати за доцільне, можуть бути корисними. Дякую, прошу поспішити.

Лікар Люція хотіла щось запитати, але Добранецький уже звернувся до Доната зі словами:

– А що далі, маестро?

– Дуже красива дівчина, – зацікавився Донат. – Це лікарка?

– Так, це наша молода лікарка-терапевт, – пояснив Добранецький.

Через кілька хвилин лікар Кольський з’явився з медсестрою.

– Маестро, вже час в операційну.

Операція почалася вчасно. Вона не належала ні до важких, ні до складних. Однак з метою убезпечити горло пацієнта застосування місцевої анестезії було не рекомендоване, і Доната мали оперувати під загальним наркозом.

Під час операції асистували доктор Янушевський і доктор Кольський. Сильне світло прожектора відбивалося на дзеркальному диску і, збільшене, освітлювало внутрішню ділянку оперованого горла. Праворуч, окрім залози, був трохи темніший, ніж навколишня слизова, наріст у формі половини лісового горіха. Так насправді поки що це не загрожувало голосові Доната, і ніколи, як доброякісна пухлина, не могла загрожувати його здоров’ю, але останнім часом вона збільшувалась і її безпечніше було видалити. Принагідно треба було б видалити невеликі спайки, які залишилися від торішньої ангіни. Усе це разом, як передбачив професор Вільчур, не мала би зайняти більше двадцяти п’яти – тридцяти хвилин.

У тиші операційної зали електричний годинник з незмінною точністю вибивав секунди. Довша стрілка власне наближалася до одинадцятої хвилини, коли доктор Кольський, спостерігаючи за пульсом пацієнта, швидко повернувся до фельдшера за своєю спиною і нетерпляче махнув рукою.

Слів не треба було.

Вправні пальці фельдшера вже наповнили шприц, і за мить голка занурилася під шкіру пацієнта. Минуло ще дві хвилини, і процедуру треба було повторити.

На вісімнадцятій хвилині професор Вільчур змушений був перервати операцію.

Операційну наповнював тупіт швидких кроків. Візок з кисневим апаратом. Штучне дихання. Нові ін’єкції.

На двадцять п’ятій хвилині пацієнт помер.

Причина смерті не вимагала ніяких пояснень. Усім було зрозуміло: серце оперованого не витримало наркозу. Професор Вільчур зняв рукавички й маску, на його обличчі застиг якийсь кам’яний вираз. Йому не було чим докоряти, і все ж смерть людини в клініці під час його операції, операції настільки тривіальної, була для нього ударом.

Він іще не замислювався над тим, яку хвилю викличе цей трагічний випадок, які матиме наслідки. Для нього особисто жахливим було те, що в клініці, якою він керував, через якусь незрозумілу недбалість, чиюсь помилку чи непорядність вбито чоловіка, який іще півгодини тому з посмішкою і довірою віддав в його руки турботу про своє здоров’я та життя.

У поглядах персоналу Вільчур побачив відображення власних думок. Він без жодного слова вийшов з операційної. У роздягальні повільно зняв халат, ніби був перевантажений неймовірною втомою.

Зайшовши до свого кабінету, він застав там майже весь старший склад клініки: доктора Ранцевича, доцента Бернацького, у якого з’явився нервовий тик; Добранецький мовчки палив сигарету, Кольський був блідий і з похмурим обличчям; також були там Жук, доктор Люція Канська та ще декілька інших. Панувала цілковита тиша. Професор Вільчур підійшов до вікна і через деякий час, не дивлячись на лікарів, запитав:

– Хто з колег-терапевтів сьогодні чергував?

Після невеликої паузи обізвалася тремтячим м’яким голосом доктор Канська:

– Я, пане професоре.

– Пані? – ніби з легким здивуванням запитав Вільчур. – Ви його обстежили перед операцією?

Тепер він повернувся і з докором подивився на неї. Власне вона, до якої мав найбільшу симпатію, якій найбільше довіряв, якій, як молоденькій лікарці, передрікав найкраще майбутнє, саме вона так жахливо знехтувала…

– Чи ви його забули оглянути?

Доктор Люція кивнула головою:

– Я не забула, пане професоре, але коли я зайшла в його палату, там застала професора Добранецького. Професор Добранецький сказав мені обстежити іншого пацієнта… тому я подумала, що Доната він уже оглянув сам… Так я зрозуміла, ось таке в мене склалося враження.

Очі присутніх звернулися до Добранецького, який трохи почервонів і знизав плечима.

– Чи оглянув його колега? – спитав Вільчур.

Гнів спалахнув у погляді Добранецького.

– Я? З якої причини? Зрештою, це обов’язок чергового терапевта.

Його високо піднята голова і напружені риси обличчя виражали обурення.

– Мені здавалось… – почала доктор Люція зі сльозами в голосі, – у мене склалося враження…

– І що з того? – іронічно спитав Добранецький. – Ви завжди виконуєте свої обов’язки, обов’язки, від яких залежить життя пацієнта, лише тоді, коли ви нічого не думаєте, якщо у вас немає якихось там вражень?..

Доктор Люція покусувала губи, щоб не розплакатися.

Тишу перервав роздратований голос доктора Кольського:

– Я зустрів колегу в коридорі, і вона сказала мені, що пан професор це зробив… Що професор – особистий знайомий Доната…

Добранецький нахмурився.

– Так, я зазирнув до нього як до давнього знайомого, щоб перекинутися кількома словами. Звичайно, я б послухав його серце, якби мені прийшло в голову, що ви так легковажно поставитесь до свого обов’язку.

Сльози котились по обличчю Люції. Її губи тремтіли, коли вона говорила:

– Я не знехтувала… Я була переконана, що… я не можу присягнути, але я майже впевнена, що ви дали мені зрозуміти, що ви сам цим займетесь, бо… Я… ніколи…

Останні слова заплуталися і розпливлись у схлипуванні.

– Якщо тут і є чиясь вина, – вибухнув Кольський, – то в жодному разі не панни Люції!

На обличчі професора Добранецького з’явився темний рум’янець. Він зробив крок назад і вигукнув:

– То так? То це такі методи? Я бачу, що проти мене затівається якась змова! На мене хочете скинути вину! То, може, я маю нести відповідальність за відсутність дисципліни у клініці, за необов’язковість деяких привілейованих співробітників?.. Можна було б обурюватись, якби це був надто очевидний абсурд. О ні, дорогі мої пані й панове! Я не боюся інтриг і брехні. Не боюся відповідальності, коли це насправді падає на мене, але тепер, коли ви змушуєте мене, я не збираюся приховувати те, що думаю. Так, скажу відверто. Скільки років я керував цим закладом, і в мене подібні випадки були цілком виключені. У мене панувала абсолютна дисципліна, у мене ніхто не користувався особливими поглядами, у мене кожен повинен був з усією відповідальністю виконувати свої чітко визначені обов’язки. Може, через це мене вважали занадто суворим, вимогливим, безжальним керівником, але тоді не було можливості жартувати з людським життям!.. Отже, Донат – жертва тих порядків, які зараз панують тут. Вони вбили Доната, і заради Бога, я не відповідаю за це!..

Не лише промовлені слова, але й поза, вираз обличчя та очі Добранецького ніби дихали звинуваченням, звинуваченням проти всіх.

Серед тиші пролунав голос професора Вільчура:

– Я б хотів попросити колегу заспокоїтися і не виносити вироки. Ніхто проти вас не плете інтриг, ніхто не ставить під сумнів ваші заслуги, ніхто вас не звинувачує. Я відповідальний за все, що відбувається у клініці, я несу відповідальність.

– Саме так. І я так думаю, – відповів Добранецький з іронічною напівусмішкою, кивнув головою і вийшов з кабінету.

Після звістки про смерть Доната на операційному столі у клініці запанував гнітючий настрій. Ясно, що новина швидко розійшлася містом, і менш ніж за годину в холі клініки було повно журналістів та редакційних фотографів.

У місті тільки й було про це мови. У надзвичайних додатках наводилися лише сухі факти, але вже у самих заголовках містився вирок: «Великий співак Леон Донат помер під ножем професора Вільчура», «Перед операцією не обстежено серце», «Жертва ганебної недбалості у клініці професора Вільчура».

Варшаву трясло. Кількатисячний натовп шанувальників померлого співака зібрався перед клінікою, з людського тлуму раз-по-раз лунали вигуки на адресу професора Вільчура й лікарів узагалі. Лікар Жук, який саме виходив з клініки, мало не постраждав, а поліція з трудом змогла розігнати натовп, щоб дати дорогу кареті «швидкої допомоги», яка везла якогось пацієнта.

У самій клініці панував похоронний настрій. Лише один професор Вільчур, певно, не переривав своїх щоденних занять. Він, здавалося, не помічав виразу обличчя підлеглих чи їхню нервозність, здавалося, він не знав про нервозність, яка охопила місто, ніби й не чув галасу натовпу під вікнами.

Професор щойно закінчив вечірній обхід пацієнтів і спускався вниз, коли привезли нового пацієнта. Доктор Кольський, який асистував професорові, хотів зайнятися його прийомом, але Вільчур сам підійшов до лікаря «швидкої допомоги», щоб забрати пацієнта. З нош, з якими двоє фельдшерів прямували до приймального покою, пролунав тихий стогін, густі краплі чорної крові позначали дорогу.

– Що це? – запитав професор Вільчур.

Лікар «швидкої допомоги» пояснив: бійка з ножами, стан безнадійний, кілька глибоких ран грудної клітки й живота. Тільки негайна операція може допомогти. Тому він привіз його саме сюди, бо це було найближче.

– Будь ласка одразу на стіл, – звернувся Вільчур до Кольського.

Кольський на секунду затнувся:

– Його буде оперувати доктор Ранцевич?

– Ні, я сам цим займусь, – відповів Вільчур.

Кольський побіг давати вказівки, потім подбав, щоб з пораненого зняли його лахміття. Це був якийсь волоцюга з давно неголеним обличчям, яке перетинала кілька свіжих неглибоких порізів, що кривавили. Він помирав у муках. Нерівномірне дихання, пронизане смородом алкоголю, майже припинилося.

Операційна була готова. Прийшла доктор Люція, бліда, як папір, з червоними від тривалого плачу очима.

– Йдіть же додому, – з проханням у голосі сказав Кольський. – Я про все подбаю. А тут навіть немає причин слухати. Я не знаю, чи його донесуть до операційної.

З’явився професор Вільчур. Він схилився над пацієнтом і випростався, потираючи рукою очі.

– Хто це? Я знаю цього чоловіка. Я точно його колись бачив.

– «Швидка» лише назвала ім’я й прізвище, – пояснив Кольський. – Це Кипріян Омела.

– Омела? – повторив професор. – Звідки я його знаю?

На порозі з’явився санітар і повідомив, що все готове. Після того, як було знято тимчасові пов’язки, виявилося, що рани були не такі глибокі й небезпечні, як це заявляв лікар «швидкої допомоги». Лише одна була надзвичайно небезпечна. Лезо ножа досить глибоко увійшло у м’язи живота і широко зачепило шлунок. Легені були неушкоджені, але дуже велика й тривала втрата крові була найсерйознішою і найнебезпечнішою загрозою.

– Другий труп у цій кімнаті за один день, – шепнула одна з медсестер докторові Кольському. – Чому професор робить цю операцію сам?

Кольський нічого не відповів. Тим часом професор Вільчур своїми незграбними руками з дивовижною майстерністю зашивав одне поранення за іншим. Однак його думка працювала, ніби шукаючи подобу цієї людини в пам’яті.

«Омела, – повторив він подумки. – Кипріян Омела… з упевненістю я його знаю».

Операція закінчилася. Хворого живим забрали зі столу. Іскорка життя, яка тліла в ньому, могла легко згаснути або знову розгорітися. Його помістили на четвертий поверх у палату для пацієнтів, які не платили, а професор Вільчур просто з операційної попрямував у канцелярію, де на нього вже чекали комісар поліції та слідчий.

Під тиском громадськості влада змушена буда ґрунтовно розслідувати справу про смерть Доната. Професора Вільчура було повідомлено, що у справі вже є свідчення усіх найважливіших осіб, які були залучені до операції, і слідчий дав зрозуміти, що тягар обвинувачення скерований на доктора Люцію Канську, яка під час розслідування не заперечувала своєї вини. Це також підтверджують свідчення професора Добранецького, але він покладає вину на погану організацію роботи в клініці.

Професор Вільчур мусив докласти чимало зусиль та аргументів, щоб переконати їх у тому, що доктор Канська не несе ніякої відповідальності, що професора Добранецького також не можна ні в чому звинуватити. Виною всьому непорозуміння й тільки непорозуміння. Ніхто не може говорити про злу волю, але непорозуміння подібного роду насправді не можуть виникати у клініці, і тут Добранецький має рацію, приписуючи провину за смерть Доната поганій організації роботи.

– Я відповідаю за організацію, – підсумував професор Вільчур, – і я один винуватий.

– Так, професоре, – сказав слідчий, складаючи папери у свій портфель, – тут не йдеться про якийсь кримінальний процес. Однак ви повинні бути готові до того, що сім’я святої пам’яті Леона Доната або страхові компанії, в яких померлий був застрахований, можуть висунути серйозні фінансові претензії. Я б також порадив вам, пане професоре, заздалегідь узгодити ці питання зі своїм адвокатом.

– Дякую, пане слідчий, – мовив Вільчур.

Уже була десята, коли Вільчур вийшов з лікарні. Внизу він побачив Люцію, яка чекала на нього. Його зворушив її вигляд. Йому промайнуло в думці, що ця бідна дівчина у розпачі, прибита подіями, в центрі яких вона мимоволі опинилася, може здійснити якесь безумство.

Він посміхнувся і взяв її під руку:

– Ну, шановна пані, більше твердості, більше твердості. Не можна так перейматися. Жодна людина не може бути абсолютно впевнена у безпомилковості всіх своїх дій. І жоден лікар. Трапилось, що трапилось, треба про це шкодувати, слід подвоїти увагу, але не можна впадати у депресію.

Люція скрушно похитала головою:

– Ні, пане професоре. Це не депресія. Це відчай від думки, що пан професор може бути переконаний у моїй недбалості. Усі обставини проти мене… Я хотіла б, щоб ви дали мені можливість усе пояснити…

Вільчур сильніше стиснув її руку.

– Але, дорога панно Люціє…

– Ні, ні, пане професоре, – перебила вона його. – Об’єктивно кажучи, я заслуговую на осуд і знаю, що ви не можете надалі співпрацювати зі мною. Наражати себе на роботу зі мною. Я готова до всього. Я просто хочу, щоб ви мені повірили, щоб ви не сумнівалися в мені… Моя вина – це не байдужість і навіть не легковажність… Можливо, тільки дуже велика довіра до доброї волі й відданості… професорові Добранецькому… Я відповідатиму за всі наслідки… Якщо навіть заберуть право на лікарську практику, хай буде!.. Але повірте мені…

– Та, я вірю, вірю, люба пані, – запевнив Вільчур. – І ви можете бути спокійна, ніхто у вас нічого не забере, як і колись, ви залишитесь у клініці, і моя довіра до вас не зменшиться ні на йоту.

Якусь мить вони йшли мовчки, і Вільчур заговорив незвичайно різким, як на нього, тоном:

– Ви молода, дуже молода, і тому я пробачу вам, і це єдина справжня провина, яку ви допустили. Яку ви щойно допустили… Я спробую забути, що ви, можливо, на мить засумнівались у добрій волі професора Добранецького, добрій волі будь-якого лікаря. Лікар може помилятися, але в світі немає такого, чуєте мене, такого, який би без будь-якої причини міг би поставити під загрозу смерті пацієнта. Ви як лікар повинні зрозуміти… Ви повинні в це вірити! У той момент, коли перестаєш вірити в це, треба перестати бути лікарем.

Люція обізвалася виправдувальним тоном:

– Я тільки хотіла зазначити, пане професоре, що професор Добранецький…

– Давайте більше не будемо про це говорити, – рішуче перебив її Вільчур. – Нехай Бог боронить вас від того, хто звіряється в якихось своїх… Ну, даймо цьому спокій. Подивіться, яка гарна ніч. Скільки зірок.

Він нахилився до неї з посмішкою.

Розділ ІІІ

Зміст ранкових газет викликав на обличчі Ніни Добранецької рум’янець. Вона наказала привезти усі, й не було жодної газети, яка б не помістила інтерв’ю з її чоловіком. Майже у кожній були суворі коментарі, які засуджували недбалість у клініці, котра роками була відома своїм зразковим порядком та високим рівнем знань лікарів. Деякі видання навіть вимагали відставки професора Вільчура, інші висловлювали побоювання: якщо в цій клініці таким недбалим чином поставилися до світової слави багатого пацієнта, то як там узагалі лікують звичайних людей. У всіх публікаціях також нагадувалося, що багаторічна амнезія професора Вільчура не могла не залишити сліду на сучасному стані його душевного здоров’я, доказом чого можуть бути залишки його знахарських уподобань до вживання трав, навіть тих, які офіційно наука давно визнала нікчемними або навіть шкідливими.

Інтерв’ю, яке дав її чоловік, видалося Ніні занадто слабким. Цей чоловік пропустив найкращу нагоду, щоб розчавити, нарешті, цілковито знищити опонента і відкинути його від аудиторії. Зайвими були ці перебільшені компліменти на адресу Вільчура. Необхідно було чіткіше підкреслити його вік і додати щось як свідчення симптомів рецидиву амнезії. Перегорнувши газети, пані Ніна натиснула на дзвінок.

– Пан професор уже встав? – спитала вона служницю.

– Пан професор пішов уже годину тому.

– Годину тому? – здивувалася пані Ніна.

Вчора вона не бачила свого чоловіка. Про смерть Доната дізналася з надзвичайних додатків до щоденних газет. Кілька разів намагалася по телефону зв’язатися зі своїм чоловіком, але в клініці їй завжди відповідали, що він не може підійти. Він повертався додому пізно вночі, коли вона вже спала. А сьогодні перед восьмою він вийшов з дому, чого майже ніколи не робив.

– Можеш йти і приготуй мені ванну, – відпустила вона служницю.

Пані Ніна вирішила діяти. Перш за все потрібно було з’ясувати, який резонанс серед знайомих викликали статті у ранковій пресі, і постаратися схилити різні впливові особистості, щоб максимально критично поставились до особи Вільчура. Це не було надто важке завдання в атмосфері, яку створили випадки. Кожен із співрозмовників пані Ніни розумів, що пані Добранецька, як дружина заступника й найближчого співробітника Вільчура, може мати більш детальну та багатшу, ніж преса, інформацію про перебіг операції та причини смерті Доната.

І пані Ніна не розчарувала цих очікувань.

Вона мала великі контакти і вміла говорити переконливо. Як результат плітки й коментарі навколо трагічної події зростали, набуваючи форми найфантастичніших гіпотез, здогадок та підозр. Варшава була так насичена цим питанням, що воно не могло зникнути зі сторінок газет. Це не була кампанія, спрямована безпосередньо проти особи професора Вільчура, але, по суті, це був удар по його становищу у світі медицини та по славі хірурга.

Пані Ніна не належала до людей, які перебирають засобами боротьби, вона також не належала до людей, які відмовляться від будь-якого кроку, якщо цей крок може наблизити до мети. Через кілька днів саме з цієї причини у неї з чоловіком дійшло до гострої суперечки.

Під час консиліуму в одного з пацієнтів професор Добранецький почув від доктора Гриневича таке безглузде звинувачення щодо Вільчура, що навіть з почуття пристойності йому довелося заперечити. Закид полягав у тому, що в деяких випадках Вільчур замість медикаментозного лікування, нібито як знахар, вдається до «замовляння». Добранецький навіть на мить запідозрив, що Гриневич вдався до підступних провокацій щодо нього.

– Дурниці, шановний колего, – сказав він скривившись. – Як можна вірити таким недоречностям?

– Моя сестра це почула від вашої дружини, – відповів лікар.

Добранецький щось пробурмотів про непорозуміння, яке, мабуть, тут сталося, але, повернувшись додому, він почав жорстоко докоряти дружині.

– Ти дійсно не знаєш міри і не маєш почуття здорового глузду. Бо таким чином ти компрометуєш мене. Зрештою, не можна людям впарювати безглузді речі, яким жодна мудра людина не повірить.

Пані Ніна знизала плечима:

– І все ж бачиш, що повірили.

– Або вдавали, що вірять, – наголосив чоловік.

– Мій любий, будь певен: якщо про когось говориш погано, завжди тобі повірять.

– І все ж я прошу тебе, Ніно, припинити свої дії. Вільчур чудово розуміє, кому може залежати на знищенні його репутації. У його поведінці щодо мене останнім часом я зауважив більшу дистанцію й холод. Коли його вивести з рівноваги, він може сильно нашкодити мені.

– Яким чином?

– Дуже просто. Він може звинуватити мене у наклепницькій кампанії проти нього.

Жінка іронічно посміхнулася:

– Кому пред’явити звинувачення?

– Не має значення. В академічних колах, у профспілці і, ймовірно, в пресі. Не забувай, що він досі користується великим авторитетом. І одна летальна операція… не може перекреслити такий авторитет.

Професор Добранецький мав рацію. Смерть Доната не змогла знищити авторитет професора Вільчура, але серйозно похитнула його. Це дуже яскраво показали вибори під час щорічних профспілкових зборів.

Становище Вільчура все ще було настільки міцним, що Добранецький вважав за доцільне зняти свою кандидатуру на посаду голови і висунути кандидатуру Вільчура. Відбулося голосування й обрали Вільчура. Але якщо іще два тижні тому вибір був би одноголосним, то тепер він відбувся лише з невеликою перевагою голосів, кілька голосів було проти і багато утрималось.

Вільчур не був присутній на зборах. Заглиблений у свої турботи, він просто забув про них. Коли йому повідомили про результати, написав короткого листа до профспілки, заявивши, що не може прийняти посаду голови. Він виправдовувався втомою і тим, що молодші мають займати громадські посади. Насправді йому було гидко від думки, що, приймаючи посаду, йому доведеться постійно зустрічатися з тими, хто голосував проти нього, хто повірив у ганебні плітки й наклепи, які кружляють містом і знаходять відгомін у багатьох щоденниках, більше того, навіть у фахових журналах.

У нього були й інші неприємності. А саме одного дня до нього звернувся представник страхової компанії, в якій Донат був застрахований на колосальну суму. Компанія стояла на позиції, що професор Вільчур несе відповідальність за смерть співака і він також повинен сплатити страхову суму. А для Вільчура це означало розорення.

Незважаючи на це, він без вагань сказав, що готовий заплатити всю суму. Чи міг він піддаватися свідченням в суді, покладатися на висновки експертизи, виносити на денне світло усі ті підозри, які стосуються не лише його, але й Люції Канської, Кольського й багатьох інших? Вони б усі мали б постати перед судом і, безумовно, хтось із них порушив би цю справу, висунув би ці претензії, від одної згадки про які Вільчура охоплювали жах і огида.

Ні, він не міг погодитися на це.

Таким чином за один день він втратив майже все своє майно. Клініка, вілла, житловий будинок на вулиці Пулавській – усе це перейшло у власність страхового товариства. Керівництво цього товариства виявило добру волю, залишивши Вільчура на чолі клініки та призначивши йому відносно високу платню й право до кінця життя займати віллу. Завдяки цьому справу було вирішено тихо і без розголосу, на чому найбільше залежало Вільчурові. На перший погляд, нічого не змінилося. Ніхто не знав про те, що у клініці Вільчур перестав бути всесильним паном і тепер залежав від голови страхового товариства «Тухвиця».

Зрештою, і сам Вільчур не відчув зміни. Багато років він не надавав великого значення грошам. Колись, коли його дружина, світлої пам’яті Беата, ще була з ним, він працював по кільканадцять годин на добу, вірив, що великою розкішшю, автівками, дорогим хутром та прикрасами може забезпечити їй радість і щастя. Й ось одного разу вона все це залишила, залишила й пішла, взявши маленьку Маріолу. Разом з її відходом розвіялися його ілюзії. Усі зусилля, зроблені до цього часу, вся наполеглива і вперта боротьба за існування здавалася смішним непорозумінням, безглуздим зусиллям, трагічною помилкою.

А потім настали роки… зовсім інші роки… Хто знає, чи не слід їх благословити, ті роки, проведені на шляхах волоцюги, роки, проведені серед добрих людей, коли праця із сокирою в руці або з важким мішком на спині була роботою за простий шматок хліба… Втрата пам’яті. Так. Багато років він не знав, хто він, звідки він, як його звати. А втрата пам’яті тоді не була для нього благом? Чи не повинен він благословити Бога за те, що відібрав йому свідомість минулого, свідомість смертельної рани, завданої його серцю, до безпам’яті закоханому серцю, жінкою, яку кохав понад усе…

Попіл часу притрусив минуле, попіл часу притрусив волосся…

З минулого йому лишилась тільки Маріола… Чи лишилася?..

Він бачив її лише один раз протягом трьох років, після того як вона вийшла заміж. Він не ображався ні на неї, ні на Лешека. Що ж, у кожного своє життя. Молоді птахи вилітають зі своїх гнізд, будуючи своє, і ніколи не повертаються до старого. Родина Лешека живе в Америці, і хоча вони часто пишуть, все більше й більше відчувається з їхніх листів ця відстань у тисячі кілометрів, цю перепону багатьох тисяч інших, відмінних, чужих умов життя, які відділяють їх від нього.

«Я їм не потрібний, – думав Вільчур, – а при їхньому багатстві вони навіть не відчують втрати, якщо після мене нічого не отримають».

Після смерті… Вперше його осінила думка, що він уже старий. Досі безліч щоденної праці та його невтомна енергія приховували перед його очима той факт, що він наближається до того віку, коли більшість людей думає лише про смерть. Коли Вільчур прочитав ці слова в інтерв’ю Добранецького, вони видалися йому такими смішними й нікчемними, як і решта його підступного судження. Минали дні і тижні, а він дедалі більше задумувався про свою старість.

Хоча Вільчур щодня о сьомій ранку був на ногах, а о восьмій – в клініці, як правило, пообідній час проводив вдома. Переважно на самоті.

Він відчував втому. Через постійні нападки, на які він не реагував, його нервовий стан погіршувався, а це позначалося на здоров’ї та самопочутті професора.

Тоді він почав пити. Це не була залежність. Просто старий, досвідчений Юзеф, слуга Вільчура, одного дня запропонував йому чарку коньяку:

– Ви трохи застудилися, пане професоре. Це піде вам на користь.

З того дня, після обіду, коли він сідав у кабінеті перед каміном, поруч з чашечкою чорної кави на столику стояла пляшка коньяку. Кілька чарок чудово розігрівали його, допомагали відволіктися від неприємної реальності, дарували ілюзію гарного настрою і задоволення. І найбільше присипляли нерви, нерви, яким останнім часом справді був потрібен спокій.

Постійні нападки на Вільчура вплинули навіть на його найближче оточення. У клініці, як йому вдалося зауважити, частина персоналу критично ставилися до нього й чітко дрейфували в бік Добранецького чи з переконання, чи для того, щоб заручитись його підтримкою у зв’язку з наближенням нового періоду його влади.

Ставлення Вільчура до Добранецького ніби зовсім не змінилося. Вимушені щодня контактувати в клініці, як і раніше, вони спілкувалися між собою, брали участь в консиліумах і нарадах. Однак обидва намагалися мінімізувати взаємні контакти. Вони також уникали будь-яких суперечок. Тому, коли професор Добранецький наказав секретареві, щоб відтепер йому не давали пацієнтів з четвертого поверху (безплатне відділення), Вільчур без будь-яких протестів прийняв це до відома і з того часу сам робив обхід у тому відділенні.

Власне, у цьому відділенні він пережив несподіваний випадок. Під час одного з обходів зустрів чоловіка, якого привезли до нього під іменем Кипріяна Омели, а точніше Омела впізнав Вільчура.

Це було так: професорові дали знати, що той пацієнт опритомнів. Коли Вільчур увійшов до його палати і нахилився над хворим, той розплющив очі і довго вдивлявся в обличчя професора, потім ледь усміхнувся і сказав:

– How do you do, darling[1]!

– Звідки я вас знаю? – спитав Вільчур.

Пацієнт в усмішці оголив гнилі зуби.

– Нас представив церемонімейстер на прийомі у княгині Монтекукули.

Професор засміявся.

– Авжеж, я також пізнаю ваш голос і те, як ви говорите.

– Це не важко, mon cher[2]. У мене є звичка змінювати голос лише один раз у житті. У період хлоп’ячої мутації. Що ж до того, як я говорю, я ніколи не перестаю бути вишуканим.

Професор підтягнув стілець і сів.

– Мабуть, це було дуже давно, – задумливо сказав він.

Омела заплющив очі.

– Якби я міг ще дивуватися іще чомусь на цьому світі, то б здивувався, що ми не зустрічаємось на тому. Який збіг обставин! Якщо мене не зраджує пам’ять, пан добродій багато років тому був позбавлений можливості продовжувати своє життя і був відправлений ad patres[3]. Кілька щирих друзів нещодавно відправили мене в тому ж напрямку. І ось ми зустрічаємось у теплій лікарні. Ви лікар?

– Так, – підтвердив Вільчур. – Я оперував вас. Вас не по-людськи порізали.

– Мені дуже прикро, що я вас турбував, signore[4]. Mille grazzia[5]. Але оскільки ви лікар, перш за все скажіть мені, чи не відрізали мені якоїсь кінцівки.

– Ні. Ви будете цілком здоровий.

– Це дуже приємна новина. Приємна для Дрожджика, який там напевно сумує за мною і виплакує свої красиві очі. Ви, dottore[6], пригадуєте Дрожджика?

– Дрожджика? – нахмурився професор.

– Так, my dear[7], я говорю про відомий établissement[8] Дрожджик, rue[9] Вітебська quinze[10]… Третьорозрядний, з точки зору доннощиків, ресторан, але першокласний у соціальному, моральному та товариському плані. Établissement Дрожджик. Це вам нічого не говорить? Rendez-vous[11] елегантної Варшави. High life[12]… Там, власне, ми мали честь і задоволення…

Професор Вільчур потер лоб.

– Хіба?.. То це ви… ви… мене тоді зачепили на вулиці?..

– Si, amico[13]. Toczno tak, tak imienno[14]. Ми увійшли до Дрожджика, щоб при сорокап’ятивідсотковому алкогольному напої розв’язати деякі абстрактні проблеми, що нам цілком вдалося. Наскільки я пам’ятаю, у вас тоді були якісь неприємності і, на жаль, занадто роздутий гаманець в кишені. З цього дня я використовував ваш приклад як аргумент, коли проповідував доброчесність бідності. Я завжди вважав, що багатство не приносить щастя. Якби у вас тоді не було стільки грошей, вас би не вгріли ломом по голові і не топили б у ямі, з якої вибирали глину.

Омела глянув Вільчурові в очі й додав:

– Nein, mein Herr[15], vous vous trompez[16]. Я в цьому участі не брав. Про все я дізнався наступного дня. Міські плітки. Легенда. Ще одна легенда до роздумів про нікчемність людських речей.

Вільчур рефлекторно потягнувся до тімені, де залишився шрам.

– Отже, так це було?

– Так, шефе. Мені навіть не снилось, що колись знову побачу тебе.

З цього дня професор досить часто відвідував Омелу, який до того ж швидко одужував. Він також рекомендував панні Люції взяти його під свою опіку, і та з подвійним завзяттям узялася за нього. Повз Вільчура не могло пройти те, з якою жертовністю ця молода дівчина віддається роботі, ніби компенсуючи допущену помилку. Він не міг не помітити, що Люція ставиться до нього з особливою симпатією, її очі випромінювали тепло, щире співчуття, дружбу й ніби якесь прохання.

Іноді вони разом виходили з клініки, і тоді вона супроводжувала його додому. Найчастіше Вільчур говорив про професійні справи, часом бувало, що розмова переходила на особисте. Він дізнався, що Люція – сирота. Вона родом із Сандомира, але з дитинства виховувалася у Варшаві. На її виховання та освіту вплинула дядькова дружина, яка померла кілька років тому. Люція розповіла йому, що колись була заручена, але незабаром переконалася, що молодий інженер, який прикинувся, що любить її, виявився людиною нікчемною, і тоді вона розірвала з ним.

– А тепер я бачу, – зауважив Вільчур, – той колега Кольський дуже вами зацікавлений.

Люція легенько знизала плечима.

– Кольський, професоре, просто колега, дуже порядний хлопець, я його люблю і ціную його якості, але це не ті якості, які могли б викликати якесь глибше почуття.

Якусь мить вони йшли мовчки.

– А хіба в жінки викликають почуття будь-які якості?.. Не краса, не молодість, чи… я не знаю… шарм, грація?

Вона заперечливо хитнула головою.

– Ні, професоре. Те, про що ви згадали, може зацікавити лише дуже неглибоких жінок. Я думаю, що ми… що я спершу шукала б у чоловікові багатство його душі, воліла б знайти в ньому щось на зразок великої бібліотеки переживань, думок, трагедій і злетів, як-от музей, живий музей… Я не можу це описати. Можливо, це погані порівняння. Скажу так: я хочу, щоб його душа була багатостороннім інструментом, щоб містила в собі стільки функцій і звуків, яких би я за все життя не могла відкрити і знайти, і не думаю, що я виняток з цієї точки зору. Мені здається, що це дуже жіночне, притаманне усім жінкам… Ця жадібність – це бажання дивитися за багатьма, багатьма скарбами, які наш розум не охоплює і які можна цінувати й шанувати… Бо, тільки шануючи, можна кохати.

Білий сніг вкривав вулиці Варшави і трохи скрипів під ногами. Світло ліхтарів розбивалося в синюватих смугах тіні. Вкриті снігом дерева стояли тихо, непорушно й поважно.

– Це неправда, – сказав Вільчур після тривалої паузи. – Ви коли-небудь переконаєтесь, що це неправда.

– Я цього ніколи не дізнаюсь, – впевнено сказала вона, але він, здається, не почув її слів і продовжив:

– Саме молодість диктує вам ці слова, саме молодість підказує ці думки. У вас немає досвіду. Любов… любов слухається тіла… підкоряється законам природи, а дух? Дух – це привид, його місце абстрактне і ніщо цьому не зарадить.

У його голосі забриніли гіркі нотки, і Люція сказала:

– Я в цьому не переконана і вважаю, що професор надто песимістично дивиться на ці речі.

– Бо я в цьому переконався, – сумно посміхнувся Вільчур. – Може, колись я вам оповім, може, колись. Як попередження. А тепер: ось мій дім. Дякую вам за приємну прогулянку і розмову. Ви добра людина, панно Люціє.

На прощання він поцілував їй руку.

Знімаючи шубу в передпокої, він поглянув в дзеркало і помітив, що неголений.

– Юзефе, – сказав він до слуги, – нагадуй мені щоранку, що мені слід голитися.

– Щодня все приготоване, – з обуренням в голосі зауважив слуга.

– Так, але я не завжди про це пам’ятаю, не завжди пам’ятаю…

Сказані слова нагадали професорові про сьогоднішню статтю в одній з газет, де знову мусолили питання про смерть Доната. Якийсь мракобіс, котрий сховався за літерами «доктор X. Y.», стверджував, що повне зцілення від амнезії майже неможливе. Пам’ять, на думку цього невігласа, ніколи не повертається повністю, а приступи мають повторюватися.

Який абсурд. І, використовуючи такі штучки, вони намагаються змусити його відмовитися від посади. Якби вони знали, що зараз клініка належить страховому товариству, вони б неодмінно знайшли нові способи для інтриги.

Вільчур переодягнувся в домашній халат і сів перед каміном. Юзеф приніс гарячу ароматну каву й вечірні газети. Може, він навмисно виклав їх таким чином, чи, можливо, це був просто збіг обставин, коли, глянувши на них, на першій же шпальті Вільчур прочитав заголовок: «Професор Вільчур виплатив родині світлої пам’яті Леона Доната мільйонне відшкодування».

Минуло кілька хвилин, перш ніж він потягнувся за газетою.

«З’ясувалося, читав він, що страхове товариство, в якому був застрахований трагічно загиблий у клініці професора Вільчура всесвітньо відомий польський співак Леон Донат, пригрозило нещасному хірургові позовом про відшкодування збитків. Враховуючи, що такий процес професор Вільчур, зрозуміло, програв би через те, що смерть великого тенора наступила внаслідок ганебної недбалості та безладу, які панували в клініці професора, йому довелося сплатити запаморочливу суму в розмірі двох з половиною мільйонів злотих. Аби покрити цю суму, клініка професора, його вілла, майже все, що йому належало, перейшло у власність товариства. Важко не співчувати відомому хірургові за те, що на нього звалилась така раптова руїна, але, з іншого боку, нехай цей випадок стане попередженням для всіх тих лікарів, які легковажно ставляться до життя довірених їм пацієнтів…»

Вільчур відклав газету і прошепотів:

– Таки сталося…

Знову підкинули хмизу у вогонь. Чиясь нерозбірливість чи затяте шпигунство. Знову підхопили плітки, знову розпочнеться нова оргія нападок…

– Я не їстиму, я не голодний, – сказав він слузі, коли той повідомив, що вечеря на столі.

– Може, хоч чашку бульйону?

– Ні, дякую. Дай, Юзеф, мені ще кави… Так, і коньяку.

Тієї ночі професор Вільчур зовсім не лягав спати. Багато спожитої кави та алкоголю зробили свою справу, і вранці у дзеркалі він побачив своє сіре, стомлене і набрякле обличчя. Незважаючи на втому, він змусив себе старанно поголитись і рівно о восьмій з’явився у клініці.

Не важко було помітити, що вчорашня газетна інформація тут уже була відома всім. Доповідаючи про програму дня і стан хворих, доктор Жук так насправді й не наважився запитати Вільчура ні про що, але його погляд свідчив, що питання крутилися на кінці язика.

Програма передбачала шість операцій: одну трепанацію черепа, три операції зі складання зламаних кісток кінцівок та операцію апендициту у чотирнадцятирічної дівчинки, яку привезли вночі. Окрім першої, всі операції були легкими та звичайними.

Після годинного обходу професор перейшов в операційну. Від того пам’ятного випадку з Донатом він додатково оглядав кожного пацієнта особисто, перевіряючи стан його серця, чи страждає він на підвищену чутливість до будь-якого зі знеболюючих засобів. Це забирало багато часу, але він волів краще покладатися лише на себе.

Перша операція тривала понад годину і пройшла ідеально. Гнійну інфекцію мозку було розрізано й очищено. Наступні теж пройшли легко. Останню ж Вільчур вирішив відкласти на півгодини. Він мусив відпочити. Безсонна ніч і нервове напруження зробили свою справу. Коли він сидів у кабінеті, зайшов Добранецький, привітався і сказав:

– Казав мені Ранцевич, що ви втомились. Може, до цієї операції на апендицит призначити когось іншого?

– Ні, дякую, пане, – бліда посмішка з’явилася на обличчі Вільчура.

– Бо я зараз вільний… Можливо…

– Ні. Дуже дякую, – Вільчур не міг приховати роздратованого тону.

Він підвівся і натиснув на дзвінок.

– Пацієнтку в операційну, – пролунав за дверима голос санітара.

Добранецький пішов. Вільчур відчинив зручну шафку, вийняв банку з бромом, налив досить велику дозу в склянку і запив водою.

На той момент, коли він приступив до операції, він був абсолютно спокійний і впевнений у кожному своєму русі. Косий розріз був точно виміряний. Кілька крапель крові на білій жировій основі та синьо-фіолетовий клубок кишок. Розпечений дріт електричного апарату коротким, різким шипінням виконав своє завдання, й опухле хробакоподібне охвістя апендиксу опинилось у склянці з формаліном. Операція підходила до кінця. На сорок п’ятій хвилині професор Вільчур наклав шви.

– …дванадцять, тринадцять, чотирнадцять, п’ятнадцять, – доктор Жук рахував інструменти.

Хвору вивели з операційної.

– Бракує одного, – спокійно сказав доктор Жук.

Мить розгубленості. Професор Вільчур, який уже знімав маску, сказав хрипким голосом:

– Назад на стіл.

Черевну порожнину довелося відкрити вдруге, щоб дістати з живота невеликий металевий предмет, який виблискував нікелем. Спека в операційній і втома довели до того, що Вільчур останнім зусиллям волі утримував свій мозок у свідомості, а руки – під контролем. Він відчував, що зараз знепритомніє. На щастя, він витримав до кінця.

Пацієнтку забрали, коли вона вже прокидалася від наркозу. Похитуючись, Вільчур вийшов за нею у прохолодний коридор. Він зняв маску і кілька хвилин стояв, притулившись до підвіконня. До нього повільно поверталася свідомість і сили. Він також зрозумів, що шум, який він чує, це наслідок надто великої кількості брому. Вільчур повільно попрямував до роздягальні. Санітар допоміг йому перевдягнутися, професор наказав принести йому шубу й капелюх і, навіть не заходячи до свого кабінету, вийшов на вулицю.

Тим часом в лікарні гуло, як у вулику. Справді, залишати хірургічні інструменти в черевній порожнині – це досить поширені випадки серед хірургів, що потребує повторної операції, але професор Вільчур був відомий своєю неймовірною свідомістю і сприйнятливістю, і ніколи нічого подібного з ним не траплялося.

Асистенти також помітили слабкість професора, а доктор Жук, уважно спостерігаючи за ним, навіть передбачав непритомність і приготувався особисто замінити професора, аби закінчити операцію, якщо дійде до нещасного випадку.

Тепер уся еліта клініки зібралася в кабінеті професора Добранецького, який сказав:

– Ми всі поважаємо його, ми визнаємо його заслуги, ми дуже йому симпатизуємо, але ми не повинні закривати очі на очевидні факти: він стара людина, йому потрібен відпочинок, він нічого не хоче слухати. Адже подібні випадки будуть траплятися щораз частіше. Я справді не знаю, що робити.

Серед загальних підтакувань пролунав тремтячий голос доктора Люції Канської:

– Тут нічого не треба робити. Тут треба повідчиняти вікна й вивітрити цю огидну атмосферу, над створенням якої працюють недоброзичливі люди. Слід протидіяти бридким пліткам, брехні та наклепам. Я не знаю, чи зміг би хтось підтримувати спокій і рівновагу серед тих бридких оскаржень, мерзенних, підступних інтриг, підкилимних ігор, якими оточили професора Вільчура. Це ганьба! Це сором! Але помиляються ті, хто хоче довести професора Вільчура до руїни. Вони помиляться в розрахунках. Така людина, як він, не зігнеться під тягарем підлості нікчемних інтриганів, усі порядні люди стануть на його бік!..

Професор Добранецький зблід і нахмурив брови.

– Ми всі на його боці, – чітко промовив він.

– Еге ж? Ви також, пане професоре? – вона дивилася йому просто в очі.

Добранецький не міг приховати свого обурення:

– Моя дорога пані. Тоді, коли ви ще носили шкільну форму, я опублікував біографію професора Вільчура! Ви занадто молода і забагато дозволяєте собі нехтувати певною відстанню між нами. Вважаю, що мені не треба більш чітко це пояснювати.

Доктор Люція розгубилася: насправді між нею і Добранецьким була така відстань, як між генералом і рядовим, і лише раптове обурення дозволило їй на мить забути про це.

Скориставшись тим, що Добранецький після останнього слова відвернувся до доцента Бернацького, Люція вийшла з кабінету. Кольського вона знайшла на третьому поверсі, він саме закінчував перев’язку. Її так трясло, що він спитав:

– Щось трапилось?

Люція заперечливо похитала головою:

– Ні, нічого. Нічого важливого. Тільки вони знову задумують лихе… Я хотіла з вами поговорити.

– Гаразд, – кивнув він. – За п’ять хвилин я вільний. Зачекайте у моїй кімнаті.

В його очах була тривога і сум.

Коли Кольський увійшов, Люція сиділа за письмовим столом і плакала:

– Який огидний, який бридкий світ…

Кольський обережно взяв її за кінчики пальців і переконливо сказав:

– Він завжди був таким. Боротьба за існування – це не дитяча забава чи товариська гра, а війна, постійна війна, в якій і зуби, й кігті є такою ж гарною зброєю, як і слова. Це важко усвіддомлювати. Проте так, очевидь, має бути. Ну, заспокойтесь, панно Люціє, заспокойтесь.

Розділ IV

Голова Тухвич задумливо постукував олівцем по стосику тонких аркушів, надрукованих на машинці.

– Я читав вашу доповідну записку, пане професоре, – сказав він, не підносячи очей на Добранецького, який сидів з іншого боку письмового стола, – я прочитав і мушу сказати, що ви ставите мене у надзвичайно неприємне становище. Звичайно, я мушу погодитися з деякими вашими аргументами, але і з точки зору юридичної, і з точки зору особистої я тут нічого не можу зробити.

Добранецький зарухався на своєму стільці:

– Пробачте, але я нічого не зрозумів.

На обличчі Тухвича намалювалося нетерпіння:

– Бачите, пане професоре, я не розуміюсь на тих ваших лікарських справах. Я фінансист, і тут я знаю свої обов’язки. Отже, професор Вільчур поступив з нами надзвичайно fair[17]. Він вчинив як джентльмен. Звісно, він міг не брати на себе провину, міг у всьому звинуватити терапевтку, яка не оглянула Доната. Ясна річ, що у такому разі я мав би право домагатися від власника клініки співвідповідальності і суд обов’язково це б визнав. Однак я сумніваюся, що ми тоді б змогли повернути всю цю суму, а справа тривала б роками. Це по-перше. Я зобов’язаний йому якщо не вдячністю, то, щонайменше, ставленням до нього такожfair…

– Але, мабуть, не ціною життя наступних пацієнтів, – саркастично продовжив Добранецький.

– Звичайно. Якщо це так, як ви говорите і як ви тут написали, я визнаю, що професор Вільчур повинен відійти. Але я не можу примусити його до цього. Я уклав з ним угоду, на підставі якої він залишиться керівником клініки, скільки захоче. По-друге. Є також третій пункт. Бачите, пане, я безмежно вдячний Вільчуру. Він багато років лікував мою матір, свого часу врятував їй життя.

У кабінеті запанувала тиша. Голова повільно запалив люльку.

– З усіх цих аргументів, – сказав Добранецький, – єдиним важливим аргументом є ваша угода з Вільчуром. Але й тут я знаходжу вихід. Не могли б ви придумати щось на зразок пенсії? Я вважаю, що професор Вільчур міг погодитися на таке вирішення. Під деяким тиском, звичайно.

– Але я не можу чинити жодного тиску, – заперечив голова.

Добранецький зробив паузу.

– Оскільки товариство, якого ви є головою, власник клініки, вам повинно залежати на renommée[18] медичного закладу, адже головна цінність – репутація і ще раз репутація. Як тільки клініка почне втрачати репутацію найкращої подібної клініки в столиці, її доходи зменшаться, а отже, й об’єктивна цінність.

– Я це добре розумію, – зізнався голова. – Тому я маю запевнити пана професора, що ми не збираємось залишити її для себе. Ми готові продати клініку першому-ліпшому покупцеві, який відгукнеться. Продати навіть з певними втратами.

Очі Добранецького ожили:

– Ми могли б поговорити про це через кілька місяців.

– Ви, пане професоре? – запитав голова.

Добранецький зробив невизначений жест.

– Не я один. Я не розпоряджаюся такими коштами. Але я розраховую знайти деяких лікарів, які б створили спілку. Природно, про це можна було б говорити лише у разі, якби керівництво перейшло в інші руки. Не зрозумійте мене погано, пане голово. Мені байдуже, чи стану я директором. Я маю на увазі насамперед безпеку пацієнтів та підтримку рівня закладу, якого, сміливо можу сказати, я є співтворцем.

Голова підвівся.

– Я подумаю про все це, пане професоре, і незабаром дам вам відповідь.

– Я буду з нетерпінням чекати цього, оскільки продовження поточного стану справ дійсно загрожує серйозними наслідками.

Голова провів Добранецького до дверей і знову опустився у свій величезний фотель. Дійсно, ця справа мала для нього надзвичайно неприємний присмак. Якби це залежало від нього, якби він не був відповідальний за фінанси товариства, то вважав би за краще на все це махнути рукою і залишити справи рухатися своїм шляхом.

Йому не подобався Добранецький. Звичайно, він знав, що це широко визнана й шанована особистість, вчений великої ваги і людина, яка відіграє значну роль в суспільному житті Варшави. Однак ставлення професора до Вільчура здалося Тухвичу неприємним і, можливо, навіть нечесним.

З іншого ж боку, до вух голови доходили чутки, які підтверджувалися даними з доповідної записки Добранецького.

Того вечора голова Тухвич за вечерею розповів дружині всю справу і почув таку пораду:

– Любий мій, найкраще, якщо тобі побачитися з Вільчуром й відкрито поговорити з ним.

– Маєш рацію, – зізнався він. – Я так і зроблю наступного тижня.

Про те, що Добранецький передав доповідну записку, у клініці було відомо, оскільки в її редагуванні взяли участь кілька лікарів, прихильників її автора. Звичайна річ, не вдалося дотримати таємниці, і незабаром ця інформація потрапила до відома Вільчура. Він це вислухав мовчки, посміхнувся, знизав плечима і нічого не сказав. Наступного дня у присутності кількох людей він звернувся до Добранецького:

– Мені належиться коротка відпустка. Оскільки наближається Різдво, хотів би попросити колегу про заміну, якщо у вас немає інших планів.

– Жодних. На свята залишаюсь у Варшаві. А ви їдете? Надовго?

– На два, може, на три тижні. Принаймні маю такий намір.

– Може, до доньки, в Америку?

– О ні, – неохоче відповів Вільчур, – це занадто далека дорога.

Згадка про Маріолу засмутила його. Всього кілька днів тому отримав від неї чималого листа. Новини про смерть Доната вже дійшли до них, а також і те, що Вільчурові довелося сплатити величезне відшкодування, яке його знищило. Маріола також знала про кампанію у Варшаві проти її батька, але з листа не чути було співчуття, якого йому бракувало.

«Нас дуже хвилюють Ваші проблеми, тату, – писала Маріола. – Але Лєшек має рацію, коли каже, що це, може, на краще, що тато не буде перевтомлюватися. У Вашому віці, тату, слід дбати про своє здоров’я більше, ніж про здоров’я інших. Слава Богу, наше матеріальне становище дозволяє, щоб тато міг відпочивати. Лєшек, який зараз перебуває у бізнесових справах у Філадельфії, вчора зателефонував мені й попросив запевнити тата, що він надсилатиме йому тисячу доларів щомісяця, і навіть більше, якщо татові не вистачить».

Окрім цього єдиного абзацу, у листі було ще багато інформації про матеріальний успіх Лєшека та про якісь незрозумілі успіхи їх обох серед знайомих.

Цей лист глибоко поранив Вільчура. Єдині близькі йому люди вважали, що виконають свій обов’язок щодо нього, якщо потурбуються, щоб у нього не забракло грошей. І вони також, як і кліка Добранецького, вважали, що він мусить відмовитися від улюбленої професії, що він більше не може працювати, що повинен поступитися місцем молодшим.

Вони не розуміли, що для нього відмова від роботи була б гіршою за смерть, що це було б визнанням, що ані світові, ані самому собі він більше не потрібен, що став мотлохом, просто використаним інструментом, який викидають на смітник. І це тоді, коли він хоче більше працювати, діяти, бути корисним як ніколи…

Він сказав Добранецькому неправду.

Він нікуди не збирався їхати. Просто деякий час хотів подихати самотністю, не бачити людей, дати спокій нервам, відновити колишній спокій, зосередити свої думки і знайти в собі ті сили, які дозволили б йому пережити кампанію ворогів.

Він також наказав слузі, щоб усім, без винятку, говорити, що «професор невідомо куди поїхав на кілька тижнів», і нікого не пускати.

Старий Юзеф досконало зрозумів доручення господаря і відправляв від порога і знайомих, і пацієнтів професора. Він навіть не набридав інформуванням про те, хто приходив. Про це професор теж не питав.

Перші два дні Вільчур провів у ліжку, затим почав читати відкладені на потім фахові журнали та кілька наукових праць, яких він ще не знав. Однак його дієва натура почала швидко бунтуватися. Він дедалі частіше кидав погляд на годинник, який тепер ні до чого не підштовхував. Незабаром професор виявив, що цей відпочинок насправді втомлює його більше, ніж робота. Після такої констатації він приступив до впорядкування своїх записів та інших матеріалів, які протягом року збирав для запланованої наукової праці про хірургічне лікування саркоми. Коли Вільчур усе підготував, одразу розпочав писати, а оскільки кожна робота поглинала його повністю, то з раннього ранку до пізньої ночі він не вставав з-за письмового стола, лише поспіхом їв обід чи вечерю.

Як результат, за тиждень працю було завершено, що ніяк не втішило Вільчура. Нудьга почала огортати його. Думки все кружляли довколо питань, пов’язаних з клінікою, і це, щонайменше, не впливало позитивно на його нерви. Вільчур витягнув з бібліотеки кілька томів давно забутих і колись улюблених поетів, але навіть це не могло заповнити його вільний час, якого тепер було вдосталь. Він безцільно ходив кімнатами, годинами вистоював біля вікна, дивлячись у порожнечу не надто людної вулиці.

Він навіть почав скрупульозно розпитувати Юзефа про те, хто приходив, хто подзвонив і що говорив.

Одного разу, стоячи біля вікна, він побачив чоловіка, який ніс ялинку. Він подивився у календар і виявив, що був Святвечір. Минуло вже багато років, відколи ця дата втратила для нього емоційний сенс, який вона мала тоді, коли була родина, коли він сидів за різдвяним столом з Беатою, коли під ялинкою височіли стоси подарунків для маленької Маріоли…

І раптом Вільчура перейняло просто болюче почуття самотності. Думка швидко промайнула через галерею знайомих, співробітників, колег.

Ні, ніхто з них не був йому близький, з жодним із них він не мав теплих стосунків…

Люція… Професор посміхнувся. Так. Це блискуча, геніальна ідея. Він зателефонує і запросить її на Святвечір. Панна Люція не відмовиться…

Захоплений цією ідеєю, професор Вільчур почав швидко гортати телефонний довідник. Однак, знайшовши номер Люції, завагався.

Важко було уявити, щоб ця молода дівчина не запланувала щось на Різдво, щоб її скоріше не запросив хтось інший, хтось, безумовно, цікавіший, до якогось веселого, милого дому, де буде ялинка, де діти, де вона зануриться в атмосферу сімейного тепла, того тепла, якого він так зараз прагнув. Швидше за все її запросила родина Кольського, чи, можливо, ті ж Зажецькі, про яких вона часто згадувала.

Професор закрив телефонний довідник. Він таки не мав права користуватися її прихильністю – можливо, з жалю – і забрати в неї цей прекрасний вечір для задоволення його примхи.

Однак Вільчур не міг перестати думати про Люцію, про її хороше, ніжне та чуйне ставлення до себе, про стосунки, в яких найкращі, найблагородніші почуття звучали так виразно. У будь-якому разі він вирішив побачити її в один з найближчих днів, а сьогодні треба було зробити їй приємність. Подумавши, він натиснув кнопку дзвінка і сказав Юзефу, що входив до кімнати:

– Юзефе, підіть до найближчого квіткового магазину, придбайте там зо двадцять троянд і попросіть відправити доктору Люції Канській. Адреса є у телефонній книзі.

– Пане професоре, картку напишете?

– Ні, ні, – заперечив Вільчур, – ніякої картки.

– А якого кольору мають бути троянди?

Вільчур незадоволено нахмурив брови.

– Ну… вони можуть бути… чи я знаю, які вони там бувають…

– Червоні, жовті, білі.

– Білі? Нехай будуть білі.

– Що робити, коли білих не буде? – педантично запитав слуга.

– Ой-й, не набридай мені, Юзефе. Бо я не можу цього знати. Порадьтесь із тією панею в магазині.

– Так, пане професоре.

Юзеф повернувся за годину і сказав, що за порадою пані в магазині вибрав рожеві троянди.

– Бо та пані питала, для кого, то я сказав, що це для молодої та надзвичайно красивої особи, але без любовних намірів. Тому вона вирішила, що найбільше підійдуть рожеві, бо…

– Добре, добре, – буркнув Вільчур. – Дякую, Юзефе.

Коли слуга пішов, Вільчур пробурмотів:

– Цей Юзеф дуже розбалакався.

Насправді в цьому був винен сам Вільчур, бо останніми днями з нудьги він витягував слугу на розмови. І того дня, коли почув у сутінках, що Юзеф сперечається з кимось у передпокої, пізніше покликав його, щоб запитати, хто то був і чого хотів.

– Та то якийсь зухвалець обшарпаний, пане професоре. Він вимагав, щоб я впустив його до вас, пане професоре, і наважився, прошу вибачення, сказати, що він ваш друг.

– Друг? – здивувався Вільчур. – А він не назвав свого прізвища?

– Так, просто тільки якесь дивне прізвище. Він не виглядав, як єврей, але прізвище його цілком єврейське. Якийсь Шекспір.

Професор засміявся.

– Як його звали, Вільям?

– Саме так, пане професоре. І горілкою від нього тхнуло, я вибачаюсь, на три метри, тож я бачу, що це людина безвідповідальна, може, навіть якийсь елемент. А що вже нахалюга! Бо кажу йому, що професор не у Варшаві, то він розказує, вибачаючись, що йому вистарчить якоїсь, я просто не пам’ятаю, чого, але це щось неприємне, спіральне тіло чи щось таке. Після того як він назвав мене цембером, тобто цербером, я не витримав і викинув його за двері. Зрозуміло, що я одразу помив руки, бо від такого й різні бактерії можуть перескочити на людину.

У той же час у зачиненій кімнаті, яка не використовувалася взимку і виходила на терасу, почувся тріск розбитої шибки. Юзеф підскочив до дверей. Ледь він встиг їх відчинити, як на порозі з’явився Кипріян Омела.

– Шекспір! – вигукнув Юзеф. – Він увірвався! Поліція! Я тебе провчу!

Він схопив прибульця за комір, а позаяк переважав його зростом і силою, затряс ним, як чорт сухою грушею.

Без особливого обурення в голосі Омела вигукнув:

– Президенте, накажи своєму титанові Атласу заспокоїтися і припинити цей землетрус. Скажи йому швидко, бо я сам його знешкоджу.

Разом з останнім словом він блискавично дав Юзефові штурхана під ребра. Той його негайно відпустив і, проклинаючи, відскочив на кілька кроків.

– Юзефе, залиш його в спокої, – сказав професор Вільчур.

– Може, викликати поліцію, пане професоре? – з величезним обуренням сказав слуга.

Омела зміряв його зневажливим поглядом.

– Подзвони, архангеле, подзвони і накажи осідлати мене. Дозволь йому, президенте, віддатися в руки поліції. Не стримати сліз від того, що такої фізії, як у нього, ще немає в поліцейському альбомі. Альбом був би захоплений від його гідної фізії. Тепер відійди, негідний Лепорелло[19], і залиш нас у спокої, бо надходить вечір.

Професор подав знак рукою, і Юзеф, який готувався знову стрибнути на Омелу, знизавши плечима, попрямував до дверей.

– О дарителю всякої розкоші, – поспішно заверещав Омела, – накажи своєму мамлюкові, darling, принести трохи якоїсь їдкої рідини, якою ми можемо наповнити кишківники. Як хірург, ти повинен знати, що ніщо не має такого позитивного впливу на загоєння ран, як сорокап’ятивідсотковий спиртовий розчин. Доведи лікування до кінця.

Професор посміхнувся:

– Коли тебе виписали з клініки?

– Сьогодні, my beautiful friend[20]. Aujourd’hui[21]. Туманного грудневого ранку я вийшов в холодний і чужий світ… І накажи подати мені води во ім’я любові до ближнього чи во ім’я любові у будь-яке інше ім’я, яке цієї миті спаде тобі на думку.

Професор відповів ствердним кивком на запитальний погляд слуги. Кипріян Омела вільно розсівся у фотелі і, коли Юзеф вийшов, коротко засміявся.

– Ну й профан, темна маса. Він думав, що, зачиняючи переді мною двері, перешкодить мені зауважити тебе, дорогий учителю. Були такі часи, що двері були для мене бар’єром. Запевняю тебе, що це були давні часи. У мене є дивна звичка не вірити, що когось немає вдома, коли я одночасно бачу його через вікно. А власне, йдучи сюди, у вікні я побачив твоє погруддя, darling.

Професор пояснив:

– Я нікого не приймаю, бо хочу відпочити. Ось чому слуга отримав розпорядження…

– Satis[22]. Я прощаю тебе. Я великодушний і поблажливий. Я також іноді шукаю усамітнення, але це трапляється лише у тих випадках, коли, розпоряджаючись відносно незначною кількістю алкоголю, я можу сподіватись на чиюсь люб’язну співучасть у споживанні. Я думаю, ти, мій любий ескулапе, ховаєшся з якоїсь іншої причини. Не важливо. Я ж мав би подякувати тобі за те, що мої передчасні останки ти якось позшивав і привів до стану публічного використання. Насправді ж я не знаю, чи не образив ти цим вічність, яка нервово чекає на мене. Уяви собі ангельські хори та не менш ефектні сатанинські хори, які перекрикують один одного за всіма правилами оперного співу в суперечці за мою шляхетну душу. І ось тим часом один тип, якийсь homo simplex[23], який володіє химерною здатністю зшивати людські кишки, вириває в них цю бажану здобич.

Вільчур розсміявся.

– Це було не так важко.

– У будь-якому разі, я вважав за доцільне відвідати тебе, mon cher. І відвідую. Пробач, що мій жакет має дещо закороткі поли і я не виглядаю, може, gentleman-like[24], але зовнішність сто разів компенсується урочистим внутрішнім настроєм. Дивись мені в очі і побачиш мою святково вбрану душу. Без перебільшення, мушу зізнатися тобі, любий кардинале, що я відчув до тебе нічим не обґрунтовану симпатію й потяг, який би стурбував мене самого, якби не цілковита переконаність у тому, що питання, які належать до департаменту Ероса, я вже давно ліквідував на взаємне, тобто моє й Ероса, задоволення. Любов, cher ami, – це винахід людей, які не люблять думати, для яких мислення дається дуже важко. Що стосується мене, то я ніколи цього в собі не помічав. Я думаю так легко, як ти, наприклад, легко вирізаєш ножичком викрутаси на людському тілі, щоб задовольнити свій інстинкт різника.

Увійшов Юзеф з гордовитою міною, повної зневаги, несучи на підносі дві пляшки, коньяк і горілку, а також чарки та каву. Поглянувши на нього, Омела вигукнув:

– Вітаю тебе, паладине, мажордоме і поважний прислужнику! Я радий, що для свого господаря ти приніс горілку, а для мене коньяк. Я ж, однак, спостерігаю в тебе спалахи інтелекту. Можеш розраховувати на мою милість, охоронцю домашнього вогнища. Коли професор викине тебе, приходь до мене. Хто знає, хто знає…

Слуга з непохитним спокоєм поставив свій піднос на стіл і велично вийшов.

Вільчур сказав:

– А ти знаєш, приятелю, що сьогодні Святвечір? Може, ми проведемо цей вечір разом?

Омела задумливо насупив брови.

– Хоча в мене вже є запрошення до прем’єр-міністра та князя Радзивілла, але я волію краще залишитися з тобою. Мені ти сподобався, оскільки я переконався, що ти вмієш слухати. Це не штука бути звичайною дурною людиною, яка постійно базікає, щоб виставляти напоказ свою душевну порожнечу, – мистецтво полягає у вмінні слухати, а отже, carissime[25], я залишуся з тобою за умови, що твоя гостинність не обмежиться лише кількістю алкоголю, яку я бачу в цих карафках, а твоя маломовність – теперішніми межами.

Уже стало темно, і Вільчур увімкнув світло. З сусідньої їдальні долинали звуки підготовки до вечері. Юзеф накривав на стіл. Професор зазирнув туди і сказав:

– Юзефе, вечеря на дві особи.

Він був задоволений з товариства цього дивного чоловіка. Його балаканина діяла заспокійливо. Під прикриттям неконтрольованого базікання таїлися іноді навіть якісь глибокі або несподівані думки, якісь дивні асоціації, котрі відводили думку від власних справ, спонукуючи до абстрактного мислення. Що більше Вільчур міг би бажати тепер?

Коли вони сіли за стіл, Омела їв мало, натомість багато пив і ще більше говорив. Юзеф з неприхованою огидою зміняв йому тарілки і підносив наповнені карафки.

– Ти мені подобаєшся, друже, – Омела постукав слугу по плечу. – Можеш розраховувати на мене. Якщо твій патрон одного чудового дня тебе пошле у відставку, зв’яжися зі мною. Буду рекомендувати тебе своєму постійному гофірантові – постачальникові до суду, – з усіх точок зору поважному і шановному Дрожджикові. Просто скажи відверто, чи зможеш ти досить вправно викидати менш симпатичних гостей за двері?

На сповному гідності обличчі Юзефа намалювався вираз раптового бажання. Він зробив півкроку вперед, а його руки здійснили такі рухи, ніби він негайно хотів довести, що нічого краще не може зробити, ніж викинути небажаних гостей за двері. Омела ж не звернув на це жодної уваги і промовив до Вільчура:

– Ти коли-небудь замислювався, signore, про дивну таємницю соціологічного механізму, в якій завжди є певна кількість людей, яким подобається бути залежними від іншого? Заздалегідь визначені парії. Раби долі з власного примусу. Їхня місія – служити…

– Кожен комусь чи чомусь служить, – зауважив Вільчур.

Омела похитав головою.

– Tournement de tête[26], amigo. Я нікому не служу. Я. Ось маєш мене у всій своїй красі. Нікому й нічому. Свобода. Ти розумієш слово «свобода»? Я зрозумів його понад тридцять років тому. Колись і я був рабом, рабом з незліченною кількістю господарів. Отже: держава, а значить, нація, а отже, і релігія, і, таким чином, почуття найрізноманітніших видів і калібрів, а отже й честь, амбіції… Не перелічити. І раптом одного прекрасного дня я побачив, як страшенно обплутаний цим всім. Я спочатку був вражений, а потім мене охопив порожній сміх. І ось я зробив граціозний стрибок і вискочив із того цього смітника – звільнений, незалежний, вільний. Я навіть не озирнувся назад, щоб побачити, яке сміття залишив після себе. І ніщо не зможе сьогодні порушити мою свободу.

– Поліція, я думаю, – пробурмотів Юзеф собі під ніс.

Омела почув це зауваження. Він підняв палець і, звертаючись до слуги, сказав:

– О темна масо! Всеїдний ссавець, думкою пов’язаний зі своїм тілом. Ти ніколи не потрапиш в бочку Діогена, ніколи ніякий дирижабль не підніме твій дух над власним тілом. Odi profanum vulgus[27]!… Звичайно, я часто й охоче просиджую у в’язниці, але дух мій не втрачає своєї свободи. Spiritus flat ubi vult[28]. Навіть тоді, коли бракує спирту. Налий мені ще й відійди, бо твоя присутність затьмарює мені перспективу вічності.

Вільчур кивнув:

– Юзефе, можете вже йти.

Юзеф охоче скористався цим дозволом, але перед тим як піти на кухню, ретельно позачиняв усі кімнати, шафи і шухляди. Цей Шекспір не викликав у нього найменшої довіри. Юзеф навіть схилявся до думки, що було б доцільно негайно подзвонити в поліцію, і довго не міг заснути, роздумуючи над тим, чи зробив він помилку, залишивши професора наодинці з цим огидним чоловіком.

– Отже, імператоре, – тим часом мовив Омела, хитаючи перед носом порожньою чаркою, яку щойно перехилив. – Отже, імператоре. І знову я бачу тебе не в найкращій формі. Тоді, наскільки моя геніальна пам’ять не підводить мене, якась жінка розірвала тобі серце… Послухай мене: дай чортові те, що його, – всіх жінок, всіх – від найстаршої відьми з Лисої гори аж до наймолодшої школярки. Це його департамент. Хай їх усіх чорт забере! Чи можуть оточувати розумного чоловіка створіння, з обох кінців загрузлі у своїй обмеженості? Обмеженості мозку і тісноті туфлів. А в середині живіт і якісь там репродуктивні частини. Яке задоволення може дати людині прикладання своїх вуст, повторюю, до розмальованого ротового отвору істот з курячими мізками, тваринними інстинктами, позбавленими совісті! Ні, володарю, це не гідне порядної людини заняття. Погану тему ти собі обрав для трагедії.

Професор Вільчур ледь усміхнувся:

– Помиляєшся. Немає ніякої трагедії. Я не переживаю жодної трагедії.

Омела заплющив ліве око, а інше, закривавлене, пильно вдивлялося в обличчя Вільчура.

– І все-таки ти чогось зажурився, darling. Я поганий тенісист, не сильний в боксі, та й співаю не найкраще, а ще гірше граю на органі, але психолог з мене пречудовий. Я не закликаю тебе звірятися мені. Не люблю сповіді. Одна з найнудніших речей у світі – слухати про чужі гріхи. Але цього разу я змилуюсь над тобою. Знай пана. Бо треба тобі ще й це знати, графе, що я єдина людина у світі, перед якою сміливо можеш викласти все, не боячись зустріти іронію, співчуття, Schadenfreude[29], жаль чи будь-які подібні мерзоти. Я буду байдужим як стіна. Бо мене ніби створили для цього, хоча євреї винайшли свою стіну плачу кілька тисяч років тому. Сідай сюди, рабіне, біля мого підніжжя і плач. Над ким ти хочеш плакати, amigo? Діти, вдови, сироти, невдачі у бізнесі, крах на фондовій біржі чи взагалі світова скорбота?

Вільчур скрушно похитав головою:

– Люди… Люди… погані люди.

Омела вибухнув сміхом.

– Христофоре Колумбе! О Ньютоне і Копернику! Відкривачу нових істин! Що за одкровення, що за спостережливість! Шановний радник помітив, що люди погані? А якими ж вони мають бути? Ти б хотів змінити їх, maestro, на ангельські хори? Це вимагало б певних зусиль. Їх слід було б зробити стерильними, звільнити від усього цього, що складає зміст життя. Ти хірург, ти виконуєш три ампутації: ампутацію кишені, ампутацію шлунків, ну й так далі. Тоді вони стануть як ягнята. Погані люди… Немає інших. Вони – або жирна худоба, що стереже свою здобич і пережовує власне сало, або розлючені собаки, що стрибають до горла. Інших немає.

Омела встав і, стукаючи кулаком по столу, повторюв у раптовому спалаху люті:

– Немає, немає, немає!..

– Я не поділяю твого песимізму, друже, – спокійно сказав Вільчур. – Я сам знаю інших…

– На Марсі? На Місяці?.. На якій планеті?! – заволав Омела.

– На нашій. На Землі.

– То так? – глумливо засміявся Омела і, раптом заспокоївшись, запитав примирливим тоном: – Чи може шановний пан дати мені адресу, будь ласка?

Вільчур підпер підборіддя рукою.

– Багато таких адрес я міг би назвати, друже. Є багато хороших людей.

– У такому разі, ах, як же добре вони ховаються… Ну, твоє здоров’я, святий Франциску. Твоє здоров’я.

Омела одним махом прехилив свою чарку, пальцем підняв шматочок лосося з полумиска, проковтнув і махнув рукою:

– Reverendissime[30], я знаю лише одну адресу: твою. Іншої дати не можу, бо не маю постійного місця проживання. Скеровую зацікавлених: Établissement Дрожджик. Poste restante[31].

– Це неправда, – сказав Вільчур. – Їх багато. Тільки, бачиш, їх важко розпізнати. Вони менш активні, ніж погані. Вони не привертають до себе уваги. Вони зайняті своєю мирною працею, їх влаштовуює простий шматок хліба, і ті, інші, борються за існування per fas et nefas[32].

– Ет, – перервав Омела. – Ось такий робиш поділ, my dear[33], згода. Але в такому разі візьми до уваги, що ці активні просто харчуються тими. Ті, хто не бореться за існування, просто виконують роль паші. Травичка росте, росте, а коли виросте на славу Божу, прийде який сучий син, зжере її, і немає трави. Ха-ха! А ти коли-небудь замислювався про те, що таке місто? Місто – винахід сатани, а село – трава. Міста пожирають села. Що більше вони їдять, тим захланнішими стають. L’appetit vient en mangeant[34]. Ці чудовиська розростаються, задихаються у лихоманці пожирання і купаються у власних екскрементах, бо не можуть усе перетравити… Міста…

Він знову налив чарку і продовжив:

– Ненавиджу місто, але воно приваблює мене жахами свого огидного процесу травлення. Я перебуваю в його кишках. І якщо я не задихаюся, то тільки тому, що я сам його продукт. Отакі-от справи!

Омела підвівся, прийняв позу Наполеона. Його розкуйовджене спітніле волосся, неголене й брудне обличчя, його склоподібні п’яні очі, обірваний одяг – усе складало потворне й загрозливе ціле.

– Ось chef-d’oeuvre[35], – заговорив театральним тоном Омела. – Ось шедевр міста, оце цвіт нашої цивілізації, це квінтесенція прогресу!..

Вільчур здригнувся. Справді, в словах свого дивного гостя він відчував якусь правду, дійсно трагікомічна постать Омели якимось чином асоціювалася з тим, що він говорив.

Професор підвівся і підійшов до вікна.

«Місто, – думав він, – місто хтивих звірів…»

Вулиця була порожня. Звідкись здалеку долинали якісь стійкі звуки. Минув деякий час, перш ніж він їх розпізнав: дзвони.

Дзвонили до Різдвяної всеношної…

Розділ V

Повернувшись від друзів, Люція знайшла у своїй кімнаті великий букет троянд. Вона захоплювалася квітами, але ці стали неприємною несподіванкою для неї. Звичайно, вона не сумнівалася, що прислав їх Кольський, хоча картки серед квітів не було.

«Навіщо він це робить, навіщо?» – з сумом подумала вона.

У такому анонімному способі передачі квітів було щось студентське і разом з тим щось міщанське. Стільки разів давала йому зрозуміти, що він не може розраховувати ні на що, окрім спимпатії і дружби з її боку. Вона щиро любила його, поважала його доброчесність і характер, але він був для неї лише колегою.

Скільки разів траплялося так, що вони сам на сам залишалися у кабінеті і не мали термінової роботи, Кольський завжди намагався спрямувати розмову на суто особисте. І їй коштувало чималих зусиль і дипломатичного такту, щоб запобігти цьому. Люція не хотіла йому нашкодити. Він же, схоже, не розумів мотивів, якими вона керувалась, або не відчував у її поведінці того, що не міг розраховувати на її почуття, але він постійно повертався до своєї теми.

Власне, їй не було чим йому докоряти Кольському. Можливо, лише тим, що його повністю поглинула кар’єра, що він постійно працював, навчався, удосконалювався, намагався заробити більше і краще, просто він не міг зрозуміти її поведінку. Бо, не далі, як кілька днів тому, вони майже посварилися через це.

– Я не розумію вашого ставлення до свого майбутнього, – сказав він. – Ви витрачаєте час на практику, яка не тільки не приносить вам ані гроша доходу, але й не просуває вас у здобуванні досвіду чи медичних знань.

– Тому що ви егоїст, – байдуже зауважила Люція.

Він щиро обурився:

– Я взагалі не егоїст, тільки вважаю, що для того щоб роздавати, треба спочатку мати. Що ж, коли я справді буду лікарем у повному значенні цього слова, коли матиму гарну практику, яка дозволить мені та моїй майбутній родині процвітати, я запевняю вас, панно Люціє, що так само, як і ви сьогодні, буду опікуватись дитячими сиротинцями чи притулками для старих. Професор Вільчур, якого ви поставили так високо, запевняю вас, і я знаю це поза всяким сумнівом, на початку своєї кар’єри не хворів надмірною філантропією, тільки працював над собою і для себе.

Люція знизала плечима.

– Йдеться не про благодійність. Ви мене зовсім не розумієте. Я доглядаю за бідними не через філантропію.

– Ну, це не має значення. Можемо назвати це, якщо вам так зручно, почуттям соціальної відповідальності.

– Зовсім ні, пане Яне. Не може бути мови про обов’язок там, де є задоволення. Я це роблю для себе. Мені подобається те, що я можу бути придатна, що я справді потрібна тим людям, які не можуть дозволити собі лікаря, кращого лікаря.

– Згода. Я приймаю це з одним застереженням: спочатку потрібно стати тим кращим лікарем, більше часу присвятити вивченню клінічних хвороб, а не якихось там стандартних захворювань, які вас нічого не навчать.

Люція просто подивилась йому в очі.

– Скажіть мені, чи такі гірші лікарі, власне як я, не будуть тій бідноті потрібні?

Це роздратувало Кольського:

– Авжеж, але навіщо вам займатися цим, грузнучи в ньому за рахунок своїх здібностей та можливостей на майбутнє!

– О, бачите: егоїзм. Мої здібності, мої можливості. Але ви не берете до уваги те, що я, можливо, просто не шукаю інших можливостей, що, можливо, я знаходжу найбільше задоволення в цьому, а не в іншому використанні своїх здібностей. Який же ви смішний у тій своїй сліпоті. Вам здається, що всі люди повинні мати такі ж смаки й бажання, як і ви.

– Не ті самі, лише розумні, розсудливі!

Люція хотіла відповісти йому, що розрахунок в його інтерпретації зводиться до питань бухгалтерії, але зупинила себе.

У будь-якому разі після цієї розмови їхні стосунки трохи охололи, й отримані нині троянди Люція сприйняла як своєрідну форму вибачення. Цей здогад її трохи роздратував. З кількох причин. Перш за все вона знала про дуже жорстоку ощадливість Кольського, який зі своїх зрештою невеликих доходів мав би витратити чималу суму на ці квіти, звичайно, не без задньої думки і не без того, що він ніколи не забуде цих витрат.

По-друге, у неї було вроджене небажання отримувати будь-що від людей, яким вона не могла або не хотіла віддячити. Нарешті, Люція розуміла, що анонімність відправки – це особлива жертва з боку Кольського. Вірила, що він належить до того типу людей, які, може, не переслідують мету розголосу, але завжди прагнуть підкреслити свою присутність у різних справах, у яких вони беруть участь.

Ці негативні риси характеру Кольського не викликали обурення Люції, вона скоріше поблажливо дивилася на них. Незважаючи на це, вона вирішила висловити претензії за надіслані квіти й чітко підкреслити, що не бажає подібних доказів пам’яті.

Одразу після Різдва саме виникла така нагода. Уже пізно ввечері, працюючи в лабораторії клініки над мікроскопічним дослідженням крові одного з пацієнтів, Люція почула за собою кроки Кольського. Скориставшись тим, що може висловити свої зауваження, не дивлячись в очі Кольському, вона впевнено сказала:

– Добре, що ви прийшли. Я власне хотіла з вами поговорити. Чому ви робите такі речі? Повірте, я навіть не можу вам подякувати, бо для мене це не було приємністю.

Кольський по-справжньому здивувався:

– Я не знаю, про що ви говорите, панно Люціє.

– Не прикидайтесь. Я кажу про квіти. Ви робите безглузді витрати, якісь подарунки, які не підходять ані вам, ані мені.

– Я нічого не знаю про жодні квіти, – твердо сказав він.

Їй спало на думку, що він зараз належним чином оцінює безглуздість своєї ідеї та використає анонімність посилки, щоб не признатися їй.

– Я не думала, що ви маєте так мало громадянської сміливості, – холодно сказала Люція.

Кольський довго мовчав.

– Панно Люціє, – нарешті почав він, – тут якесь непорозуміння. Хтось хотів пожартувати над вами, наді мною чи над нами двома і підписався моїм ім’ям. Мені ніколи не бракувало громадянської мужності, й чому мені соромно було б надсилати вам квіти? І я б це зробив точно, – додав він після певного вагання, – якби я не знав, що вам властиві подібні симптоми… дружні почуття не знайшли б схвалення.

Люція повернула голову і здивовано подивилася на нього: не було сумнівів, що він говорить правду.

– Отже, ці троянди не від вас?.. Їх надіслали анонімно… Отже, я думала… Дуже прошу вас, вибачте.

Ситуація для обох була дуже неприємна. Люція почувалася так, ніби намагається переконати його, що він обожнює її більше, ніж це є насправді. Кольський був у відчаї, що припустився ганебної помилки і не зробив Люції невеликий різдвяний подарунок. Могло здатися, що він узагалі не пам’ятає про неї. А може, Люція свідомо заговорила про ці троянди, щоб підкреслити його неуважність?..

Він стояв біля лабораторного стола і збентежено дивився на її ледь схилену фігуру в білому лікарському халаті, на світле волосся, на більший, ніж завжди, рум’янець, на дуже білі руки, можливо, дещо широкуваті й занадто мускулисті, які маніпулювали біля мікроскопу.

– Дуже прошу вибачення, – повторила Люція.

– Ой, немає за що, – ніяково сказав він.

– Є за що, бо я підозрювала вас у тому, що ви робите дурниці, – по-діловому відповіла вона.

– Це не була ніяка дурниця, – заперечив доктор Кольський. – Власне, це я маю просити пробачення, що не пам’ятав про різдвяний подарунок для вас.

Люція легенько стенула плечима.

– Я не бачу жодної причини, щоб ви пам’ятали про різдвяний подарунок для мене. Найменшої.

Кольський вагався.

– Справа в тому, що належить пам’ятати про тих людей, яких вважаємо найближчими для себе…

Здогадавшись, куди хилить Кольський, Люція перервала його сміхом:

– Саме так. Чи не занадто довго ми близькі? Здається, ви вже маєте бути у своєму відділенні. Вже за чверть одинадцята.

Однак Кольський не дозволив збити себе з пантелику.

– Чому ви не хочете мене почути, панно Люціє? Чому, кожного разу, коли я хочу сказати вам те, що я відчуваю, що відчуваю вже давно, чим живу, що наповнює мої думки… Чому ви…

Не відриваючись від мікроскопа, вона поспіхом сказала:

– Тому що це непотрібно і безглуздо.

– Ви знаєте, ви не можете не знати, що я вас кохаю! – не роздумуючи вигукнув він.

– Я знаю, що вам так вважається. – Вона швидко виймала скельця з мікроскопа. Зробила кілька записів на формулярі і встала.

Він перегородив їй шлях:

– Панно Люціє, ви не підете, поки не вислухаєте мене. Чому?.. У чому моя провина?

– Я ні в чому вас не звинувачую.

– Тоді чому?.. Чому ви з такою зневагою, з таким страхом, чи я знаю, сам цього не можу визначити, відштовхуєте мої почуття?

Вона скрушно похитала головою:

– Я не відкидаю цього. Я просто цього не можу прийняти, бо я не можу відповісти вам тим самим.

– Чи я цього вимагаю від вас? Чи вимагаю від вас будь-чого? Я просто хочу, щоб ви дозволили собі говорити про мою любов. Я просто хочу мати надію, що коли-небудь я заслужу на те, що й у вашому серці прокинеться, нехай там, не кохання, лише дрібка симпатії, доброзичливості, ласки…

Вона подивилася йому просто в очі.

– Пане Янеку. Хочу, щоб ви мене зрозуміли. Я відчуваю до вас велику симпатію, доброзичливість, але я знаю, що це дуже мало порівняно з тим, що я можу, що я мала б відчувати до людини, з якою б хотіла пов’язати своє життя. Я не дитина, мені вже 26 років. Ви повинні знати, що я можу на життя, на людей і на себе дивитися тверезо. Я вважаю вас найприємнішим серед моїх колег, і якщо, як ви справедливо зауважили, я так довго намагалася запобігти цій розмові, то це лише тому, що я не хочу втрачати вашу дружбу, яку дуже ціную. Але, оскільки ви змусили мене це зробити, то мій обов’язок запевнити вас, що я вас не любила, не люблю і ніколи не полюблю.

Кольський стояв блідий з якоюсь безнадійною посмішкою на губах. Жаль огорнув серце Люції.

– Мені дуже шкода, пане Янеку, – вона взяла його за руку, – але ви самі визнаєте, що я краще роблю, кажучи вам це щиро, ніж якби я обманювала вас якимись обіцянками, яких я не можу й ніколи не зможу виконати.

– Отже, ви не залишаєте мені навіть тіні надії? – тихо запитав він.

– Навіть тіні, пане Янеку. І не тримайте жалю до мене з цього приводу.

Люція зібрала зі столу формуляри і попрямувала до виходу. Коли вона була біля дверей, він вигукнув:

– Панно Люціє, ще одне питання.

Вона зупинилася.

– Ви… ви кохаєте іншого?

– Це так важливо? – спитала вона після паузи.

– Дуже важливо, – з притиском сказав Кольський.

– Так, я кохаю іншого.

– І ще одне. Ви любите… Вільчура?

Люція нічого не сказала. Кольський підійшов до неї.

– Але це безумство, панно Люціє… Зрештою, це стара людина… людина, побита життям… Що ви можете чекати від нього?.. Ви знаєте, як я шаную і обожнюю його… Я б не говорив вам цього всього, якби не усвідомлював жахливий абсурд самого поєднання: він і ви. Він, який закінчує життя, і пані, яка щойно розпочинає його. Він, у якого безперечно народилося і згасло багато почуттів, і пані, яка їх зовсім не зазнала. Це божевілля. Я його поважаю і багато чим йому завдячую, але я люблю вас і я зобов’язаний сказати вам про все це. Панно Люціє, подумайте, що він може вам дати! Що він може вам дати!..

На обличчі Люції з’явилася усмішка.

– Дати?.. Дати?.. Як же зовсім ви мене не знаєте… Він так багато мені дасть, він дасть мені все, якщо захоче прийняти. Прийняти те, що я можу йому дати.

Люція дивилася на Кольського, але він відчув, що вона його не бачить. В її очах водночас був смуток і посмішка.

Вона постояла ще мить, потім повільно повернулася й пішла. Кольський кілька хвилин не міг рушити з місця. Ще мить тому все в ньому бунтувало проти поразки, але тепер його охопила апатія. Він стояв перед чимось, чого він насправді не міг зрозуміти, він не міг би розсудити за категоріями здорового глузду, мірками, які він звик застосовувати до людських речей, мірками, заснованими на правах, у які він вірив. І раптом він зрозумів, що зовсім не знає Люцію, що не має поняття про її психіку, про психіку жінок взагалі.

Незважаючи на те, що йому було понад тридцять років, Кольський мав недостатньо досвіду в цій галузі. Він походив з незаможної родини, з раннього віку був відданий власній долі, розвинув у собі інстинкт виживання та розуміння тих законів, які керують боротьбою за існування. А через те, що він не вмів віддаватися нічому наполовину, вчепився в реальність, реальністю для нього була робота і постійний стимул: вперед, більше, краще!

Під таким гаслом протікало його життя. На особисті задоволення та розваги рідко вдавалося увірвати кілька годин, а свої знайомства з жінками він, власне, вважав розвагою. Поки не зустрів Люцію.

У відділенні все було в порядку. Ніч обіцяла бути спокійною. Він міг спокійно лягти у черговій кімнаті, щоб поспати, але спати зовсім не хотілось. Він поступово впорядковував свої думки, з них все чіткіше і зрозуміліше почав поставати проект: оскільки Люція така нерозсудлива, слід зробити все, щоб створити труднощі для неї, щоб зробити неможливим допущення таких помилок, які могли б вплинути на все її майбутнє.

Природно, будь-які умовляння не допоможуть. Щодо цього у нього не було ілюзій. Залишилося тільки якимось ефективним способом відсунути її від Вільчура. Але як?.. Відтак, він довго не міг знайти відповіді. Якби він був у таких близьких та приязних стосунках з професором, щоб можна було дозволити собі вести відкриту й чесну розмову з ним, у нього був би певний шанс здійснити свій задум. Кольський не сумнівався в тому, що цю доброзичливу людину легко переконати. На жаль, сама справа була надто інтимна, надто особиста, щоб її можна було порушити, а крім того, наражали б Кольського на те, що Люція, дізнавшись про несвоєчасне втручання, взагалі розірве з ним усякі стосунки.

Ні, це не підходило.

Відкритим залишалося ще одне питання. Усі в клініці усвідомлювали, що незабаром, через рік, може, через півроку, професор Вільчур під тиском громадськості відмовиться й піде з клініки. Досі Кольський з сумом думав про таку можливість, але тепер це йому здавалося вкрай бажаною можливістю. Через Люцію. Щодо неї, то він був переконаний, що зможе, незважаючи на суперечку між нею та професором Добранецьким, утримати її посаду в клініці. Він знав, що Добранецький рахується з ним, з його повагою серед колег і що в перший період своєї влади не наважиться занадто радикально запроваджувати зміни, уникатиме конфліктів і намагатиметься об’єднати персонал. І тоді якось вляжеться. Зрештою, Люція як лікар має великі переваги: працьовитість, обов’язок, інтуїцію. З часом Добранецький помириться з нею…

Ці міркування дали можливість Кольському зробити висновок, що в його власних інтересах, і перш за все в інтересах Люції, не слід нічого робити, щоб якнайдовше затримати Вільчура на посаді. Навпаки, доцільно співпрацювати з тією групою, яка працює над прискоренням його відставки. Доктор Кольський з важким серцем прийняв таке рішення, але не міг прийняти іншого.

Люція тієї ночі також довго не могла заснути. Її обурила й засмутила розмова з Кольським, до якої він так жорстоко і непотрібно довів. Вона відчула великий жаль за відсутність делікатності. Насправді вона боялася, що їхні стосунки більше не зможуть повернутися до колишньої свободи та тієї колегіальності, яку вона так цінувала. Він нічого не здобув своєю незграбністю, а тільки все зіпсував. Люція, йдучи додому, дорікала собі за те, що надто лагідно поводилася з ним. Потрібно було чіткіше сказати, що таке ці зізнання і як вона оцінює його несвоєчасну наступальність.

Лише у своїй кімнаті, зайнята тими думками, вона побачила троянди у вазі і подумала: «Якщо вони не від нього, то хто їх прислав?..»

У неї було не багато знайомих, серед них же, мабуть, немає жодного, хто мав би право на щось подібне. Люція знала, що подобається іще декільком колегам і, можливо, молодому Зажецькому, але вони, безумовно, знали також, що нічого від неї не можуть очікувати.

Тоді хто?..

І раптом кров ударила її у голову. Божевільна, смішна, зухвала ідея! І все-таки щось їй підказувало, щось запевняло, щось утверджувало у найглибшому переконанні, що це саме він – професор Вільчур – послав ці квіти.

Серце забилося сильніше й швидше. Вона довго вдивлялася у рожевий букет, ніби чекаючи від нього підтвердження своєї здогадки. І нарешті, вона ніби отримала це підтвердження, на її обличчі з’явилась посмішка.

Ні, ні. Її інтуїція у цьому випадку не могла підвести. Як би з радістю вона пригорнула ці квіти до грудей…

Вона нахилилася над ними. Ніздрі вловили слабкий і ледь помітний аромат. Прохолодні пелюстки ніжно торкалися гарячих щік і багато з них густим дощем опали на стіл.

Отож-бо! Отже він пам’ятав про неї, думав про неї. Пам’ятав саме на Святвечір.

І вона була така простодушна! Повірила йому, коли сказав, що він їде!.. Звичайно, він – у Варшаві. Усі свята провів тут. На самоті. Сам-один…

Вона гарячково поглянула на годинник. Було вже після дванадцятої. Незважаючи на це, вирішила зателефонувати. Вона знала, що професор ніколи рано не лягає спати, що у будь-якому разі щось дізнається від Юзефа.

З нервовим поспіхом накручувала диск апарата. Довгий час у трубці рівномірно гуло, перш ніж нарешті почувся хрипкий незнайомий голос:

– Душе грішна, що тобі треба?

– Це… це помешкання професора Вільчура? – невпевнено запитала Люція.

– Справді. Ти здогадалася, дівчинко. Це його теперішній дім. Und mein Liebchen, was willst du noch mehr[36]?

– Чи я могла б просити пана професора? – на мить завагавшись, озвалася здивована Люція.

– Залежно про що, полуничко. Якщо про золотий годинник і грудочку цукру, то так. Якщо про те, щоб вирізати хробаковидне охвістя, – я б не радив. Якщо йдеться про партію гольфа, то про це не може бути й мови. Якщо про руку, справа запізнилася років на тридцять. Якщо про чарку алкоголю, нічого з цього не вийде, бо я накладу своє вето. Отже, хоч Святе Письмо каже: «Просіть, і дасться вам», зауваж, білоголова, що не сказано там, що дасться тобі те, про що просиш. Наприклад, попросиш пряник з мигдалем, а отримуєш жовту лихоманку з ускладненнями. Просиш натхнення, а приносять яєчню із чотирьох яєць на салі. Boîte à surprises[37]. Чаша омани долі. Suprise-party [38]з Провидінням. Отже, про що йдеться, mia bella[39]?

– Я б хотіла попросити пана професора до телефону, – сказала перестрашена Люція.

– Нездійсненно, – безапеляційно сказав хрипкий голос. – Неможливо з трьох причин. Primo, професор не у Варшаві. Secundo, не далі, як годину тому я зумів переконати його і він признав мою рацію, що розмови з жінками – марна трата часу. А tertio, навіть якби він зараз був у Варшаві і якби він хотів втратити чверть години на розмову з тобою, він все одно б не міг цього зробити, бо лежить тут під одним зі столів, не виявляючи ані найменшого бажання повернути свідомість. Addio, signora[40], good-bye[41]. Vale et me ama[42]!

І сказаши це, він поклав слухавку.

Розділ VI

Секретар голови Тухвича доповів:

– Пан професор Вільчур сьогодні повернувся з відпустки і готовий прийняти вас навіть негайно. Він запитав, чи у вас все в порядку. Я сказав, що так.

Тухвич кивнув.

– Добре. Дякую. Прошу розпорядитися, щоб шофер під’їжджав.

За десять хвилин він вже був у клініці. Його тут же запросили до кабінету професора Вільчура, який підвівся, щоб привітати гостя.

– Я приймаю вас як гостя чи як пацієнта, або як шефа? – запитав він з посмішкою.

Голова Тухвич тепло і довго тиснув професорові руку.

– Слава Богу, на здоров’я не скаржусь. З паном професором я б хотів трохи поговорити про справи.

– До ваших послуг, – кивнув Вільчур, вказуючи гостеві на фотель.

Тухвич зручно розсівся і, набиваючи люльку, сказав:

– Ви дуже коротко відпочивали, дорогий професоре. Виглядаєте, зроблю вам єврейський комплімент, не особливо.

Дійсно, відпустка не сприяла покращенню стану здоров’я Вільчура, і це було видно по ньому.

– Робота – це моя стихія, – сказав він серйозно. – Ніщо так не втомлює, як бездіяльність.

– Я дещо знаю про це, – зізнався Тухвич. – Це переходить у плоть і кров. Це стає залежністю, небезпечною залежністю. Я знайомий із цим. Здається, ми з вами одного віку, а я й досі не маю бажання кинути роботу, хоч і здогадуюсь, що, як і в мене, так і у вас, пане професоре, молодші й амбітні хотіли б зіштовхнути керівника, щоб зайняти його місце.

Професор Вільчур нахмурив брови. Насправді, він з самого початку був підготовлений до такої теми розмови.

– Я передбачав, – сказав він, – що інтриги проти мене дотягнуться до вас у вигляді пліток або розумних пропозицій.

Голова скрушно похитав головою.

– Ні, пане професоре. Вони дійшли більш безпосереднім способом. Просто я отримав доповідну записку, підписану кількома лікарями з нашої клініки, записку, про яку я просто й відверто хотів з вами поговорити. Будь ласка, оцініть це, пане професоре, що я приїхав сюди без якихось особливих намірів. Я просто хочу представити вам цю справу і залишити за вами вирішальний голос. Я цілком впевнений у вашій чесності та самокритиці.

– Я вам за це щиро вдячний, пане голово, – кивнув Вільчур.

– Не хочу чинити найменшого тиску на ваше рішення. Найменшого, – продовжував Тухвич. – Я просто не знаю цього. Я отримав одностороннє представлення справи. Додам, що маю враження, про що я щойно згадував, що ваші противники менше керуються об’єктивними мотивами, а більше – своєю амбіцією. Незважаючи на це, я вважаю, що акція, розпочата проти вас підпорядкованим вам медичним персоналом, дорогий професоре, не може не вплинути на злагоджене функціонування медичного закладу. Ці стосунки потребують зцілення. Коротше кажучи, або ви визнаєте власний відхід за бажаний, або вам доведеться усунути тих, хто вас засуджує. Теперішня ситуація не може тривати довше.

Вільчур похмуро відповів:

– Я цілком з вами, пане голово, погоджуюсь. Я хотів би почути звинувачення, які мені були висунуті.

Голова потягнувся до свого портфеля.

– У мене тут копія доповідної записки. Я не брав оригінал з собою, бо на ньому є підписи. Звичайно, ви розумієте, я маю зобов’язання щодо певної таємниці.

– Без сумніву, – визнав Вільчур.

– Природно, якщо ви приймете рішення номер два, я вручу вам оригінал, щоб ви могли прийняти відставку його авторів. Поки що я вам подаю копію.

Він передав Вільчурові кілька машинописних сторінок. Професор заглибився у читання. Як і передбачав, він не знайшов у доповідній записці жодних нових чи значущих обвинувачень. Тут все крутилося довкола підозри, що амнезія залишила тривалий слід на його психіці, що шарлатанство спотворило його медичні методи, що організація клініки зіпсувалася через халатність, мляве управління та фаворизацію деяких співробітників. Додано ряд газетних публікацій на підтвердження того, що клініка втрачає свою бездоганну репутацію, своє давно відоме реноме найкращого лікувального закладу столиці.

Вільчур склав папірці і повернув їх Тухвичу з іронічною посмішкою.

– І яка ваша думка з цього приводу? – серйозно запитав Тухвич.

Професор Вільчур взяв олівець.

– Я відповім по черзі на всі звинувачення. Отже, що стосується амнезії, то жоден фахівець не згадує ані словом, щоб йому колись трапилось виявити у будь-кого зі своїх пацієнтів її рецидиви. Ніхто. Пане голово, ви, безумовно, здогадуєтесь, що мені довелося самому дуже цікавитися цим питанням і що після відновлення свідомості я вивчив усе, що коли-небудь було написано на цю тему.

– Це зрозуміло, – підтвердив Тухвич.

– Тож перше обвинувачення відпадає. Друге щодо мого знахарства просто смішне. Я не припускаю, щоб хтось з авторів цієї доповідної записки мав би більше медичних знань, ніж я. Я не припускаю хоча б через те, що більшість персоналу, який тут працює, черпали ці знання власне у мене. Черпали і черпають. Отже, це правда, що під час своєї знахарської практики я пізнав кілька засобів, невідомих офіційній медицині або відкинутих нею. На практиці ці засоби виявилися добрими й ефективними. Чому я не маю їх використовувати? Медицина не претендує на непогрішність. Ті панове, які підписали доповідну записку, мабуть, вважають себе непогрішними. Залишилися ще два обвинувачення. Перше стосується поганої організації роботи клініки, внаслідок чого вона втрачає свою добру репутацію. Пане голово! Цю клініку заснував я, її я організував багато років тому і вважаю, що маю право сказати, що її добра репутація на сьогоднішній день – це моя робота.

– Безперечно, – сказав голова.

– Це правда, – продовжив Вільчур, – що останнім часом ця марка почала псуватися. Давайте об’єктивно розглянемо, чому. Отже, ні з якої іншої причини, тільки тому, що люди, які вирішили мене зняти, намагаються цю репутацію зіпсувати. Це звичайна агітація. Я не буду називати прізвищ. Я не буду подавати факти. Я запевняю вас, що я знаю, хто і яким чином працює на шкоду клініці. Я до тепер нікого жодним чином не покарав. Я дуже довіряв людям. Думав, що вони опам’ятаються, задумаються, що заговорить їхня совість. Зрештою, і в те, що суспільство побачить ці грубі нитки, якими шита вся ця нешляхетна справа. Я розчарувався. Нарешті, останній закид. Кажуть, що я старий і стомлений, що послаблення порядку в клініці – результат вичерпання моєї енергії та управлінських навичок. Пане голово, визнаю, що останнім часом моя енергія підупала, мої нерви перебувають у стані, який бажає багато кращого, моє здоров’я похитнулося. Це все правда. Але, власне, такий мій стан має причину, єдину причину, яка полягає у цьому жорстокому наклепі та підривних діях, які ведуть мої вороги. Я розумію, що вас як представника товариства, якому належить клініка, навряд чи хвилює, чому впали цінності керівника закладу. Для вас важливий результат, об’єктивний факт: вони зменшилися. Отже, тому я власне зараз не можу скористатися з вашої чемності й прийняти рішення, яке ви хотіли залишити для мене. І прошу вас, будь ласка, не обтяжуйте мене вирішенням цього питання.

– І все ж, дозвольте, пане професоре, наполягти на своєму. Я повторюю, що цілком довіряю вашій об’єктивності і знаю, що ваше рішення буде тільки єдино вірним.

Вільчур замислився. Довго мовчав і нарешті відповів:

– Добре, пане голово. Будь ласка, дайте мені кілька днів. Я подумаю над цим, а оскільки обвинувачення проти мене були у письмовій формі, я також хочу відповісти на них письмово. Повірте, я ще не маю жодного рішення. Мушу всю цю справу обдумати, мушу ґрунтовно вивчити ситуацію, мені потрібно перевірити, чи після усунення незадоволених у мене буде достатньо персоналу для функціонування клініки. Пане голово, ви не згадали мені, скільки підлеглих підписали цю доповідну записку, але, знаючи їх усіх відносно добре, я можу запевнити вас, що серед них, безумовно, більшість тих, хто з такою ж пристрастю буде захищати мене, як ті, що виступили проти мене.

Голова підвівся.

– І я в цьому переконаний. Я залишаю вам цю копію доповідної записки і чекатиму вашої відповіді. Ще раз щиро запевняю вас, дорогий професоре, у моїй повазі та найбільшій дружбі.

Після того як Тухвич вийшов, Вільчур довго роздумував. Червона лампочка над дверима його кабінету не згасала, і раз у раз різні люди, які хотіли бачити його, даремно заглядали до приймальні.

На двох аркушах паперу Вільчур виписував імена тих лікарів, які б прийняли той чи інший бік. На початку першого фігурував професор Добранецький, на початку другого – доктор Кольський. Цей гіпотетичний опис показав, що Вільчур може розраховувати на лояльність більшості персоналу. Він вирішив негайно взятися за справу і по черзі провести з кожним розмову. Першим запросив доктора Кольського.

Він привітав його без слова, вказав на місце і, вручивши йому пам’ятку, сказав:

– Кілька колег просто написали власне таку мотивацію з вимогою, щоб я відійшов від керівництва клініки. Можливо, ви будете ласкаві прочитати це.

Кольський трохи почервонів і занурився в читання. Коли закінчив, підвів очі на професора.

– Тепер у мене до вас є прохання, – сказав Вільчур. – Йдеться про вашу чесність, абсолютну чесність. Скажіть мені свою думку про цей текст.

– Це… чи, – почав заїкатися Кольський, – це потрібно, пане професоре?

Вільчур ствердно кивнув:

– Для мене – так, і ще раз прошу вас про абсолютну щирість.

Кольський був помітно знервований і невпевнено почав:

– Ну… зрозуміло… сам факт подання такої доповідної записки, на мою думку, є своєрідною непристойністю… Я гадаю, що навіть Асоціація лікарів могла б зробити з неї якісь висновки… Я знаю, дисциплінарні. Колеги так не роблять. У всякому разі, я думаю, вони повинні були попередити вас, пане професоре, про такий крок. Якщо вони цього не зробили, нічого не може їх виправдати. Витягувати внутрішні справи клініки… це справді непристойно.

Він ковтнув слину і замовк.

– А що ви думаєте про зміст доповідної записки? – спитав Вільчур.

– Зі змістом також не можна погодитись, – поступово опановуючи себе, сказав Кольський. – Звинувачення, висунуті тут проти пана професора, без сумніву, перебільшені…

– Перебільшені, – повторив Вільчур підголосом.

– Так, пане професоре. Перебільшені. А деякі навіть не мають підстав. Можна було б у них навіть побачити злу волю авторів. Наприклад, ці рецидиви амнезії або схильність пана професора до використання медикаментів, які зазвичай тепер не вживаються. Це цілком несерйозні претензії.

Вільчур, який сподівався, що цей документ викличе у його асистента вибух обурення, з подивом слухав його спокійні, по суті справи і навіть ніби холодні розмірковування.

– Більше того, – продовжив Кольський, – доповідна записка відредагована з очевидною ворожістю до пана професора. Якби це було адресоване мені, то викликало б у мене недовіру й підірвало б мою віру в добрі наміри авторів і змусило б думати, що для особистої вигоди, а не для блага клініки вони експлуатують важливі аспекти ситуації.

Професор Вільчур трохи звів брови і, не дивлячись на Кольського, запитав:

– А які ці важливі аспекти ситуації?

Кольський на мить завагався.

– Оскільки пан професор наполягав на тому, щоб я чесно висловив свою думку…

– Про це мені йдеться, – підкреслив Вільчур.

– Тоді я буду чесним. Ви знаєте, пане професоре, з яким пієтизмом, пошаною і вдячністю я до вас ставлюсь. Однак, об’єктивно кажучи, цим панам не можна відмовити в тому, що вони стверджують, ніби пан професор втомлений, і наслідки цієї втоми вкрай негативно впливають на роботу клініки. Пан професор рідко й епізодично придивляється до того, що тут діється. А тут відбуваються погані речі. Персонал збуджений, інтригам, пліткам, взаємній гризні кінця-краю немає. Словом, анархія. Щоб керувати таким великим закладом, ви самі це визнаєте, потрібна міцна і надійна рука, міцні нерви і, зрештою, майже постійна присутність на робочому місці. Я знаю, пане професоре, те, що я кажу, неприємне для вас, але, позаяк ви мене запитали, хочу справу поставити відкрито.

Він закінчив, і запанувала довга тиша. Нарешті професор Вільчур встав. Хотів посміхнутися, подаючи руку Кольському. Однак не міг змусити себе посміхнутися.

– Дякую вам, колего, – сказав він.

Кольський без слів залишив кабінет. Коли за ним зачинилися двері, Вільчур впав у фотель.

І ось раптом, з найменш очікуваного боку він зазнав болісного удару, завданого рукою, від якої він чекав найбільшої допомоги.

Отже, чи справді він так сильно втратив самокритику?.. Хіба він не може побачити в собі того занепаду, який чітко бачать не тільки вороги, але й друзі? Чи й справді він став людиною безпорадною, шкідливим стариганом, перешкодою для інших?.. Той, хто все ще відчуває стільки сил, віри та бажання працювати?..

Вільчур із сумом глянув на письмовий стіл, де лежали два аркушики паперу, два листочки. Він повільно взяв їх, зім’яв і жбурнув у смітник. Чому він повинен звертатися до інших? Усі вони, якщо зможуть видобути із себе лише щирість, як Кольський, без сумніву повторять йому те саме. Викликати їх тільки для того, щоб пережити іще кілька принижень, вислуховувати ці жахливі нищівні слова – він вірив, що вони несправедливі, але вимовлені вони були з переконанням у своїй правоті…

Бій програно. Вільчур розумів це і зумів поступити так, як наказувала його совість.

Він також спокійно вийняв аркуш паперу і написав на ньому:

«Шановний пане голово! Поміркувавши і вивчивши ситуацію в клініці, я дійшов висновку, що єдино правильним рішенням буде мій відхід. Оскільки після такого рішення мені було б занадто важко перебувати тут навіть ще кілька днів, дозволяю собі передати керівництво професорові Єжи Добранецькому, моєму нинішньому заступникові, який дуже добре ознайомлений зі справами закладу. Висловлюю свою повагу – Рафал Вільчур».

Склавши аркуш вчетверо, він поклав його в конверт, заадресував до голови Тухвича і натиснув кнопку дзвоника.

– Будь ласка, зараз же відправте це, – сказав він сторожеві, – і, прошу, повідомте професора Добранецького, що я хочу з ним поговорити.

На Добранецького не довелося довго чекати. Однак Вільчур зумів так опанувати себе, що цілком вільно привітав його:

– Будь ласка, сідайте. Я хотів поговорити з вами, якщо у вас є час.

Добранецький подивився на годинник.

– У мене двадцять хвилин до операції.

– О, я стільки не заберу.

– Що сталося? – спитав Добранецький.

– Нещодавно тут у мене був голова Тухвич. Він сказав, що деякі наші лікарі підписали доповідну записку з вимогою, щоб я відійшов від справ. Він не назвав мені жодних імен. Я читав цей документ і маю підстави вважати, що це ви його автор. Автор та ініціатор.

Добранецький трохи покусував губи, але підвів голову і подивився Вільчурові в очі.

– Так. І не збираюсь заперечувати це.

– І у вас немає підстав, – підхопив Вільчур.

– І в мене немає підстав, – підтвердив Добранецький. – Я не належу до людей, які чогось бояться і безпринципово воліють змиритися з тим, що, на їхню думку, вважають поганим, замість будь-якими способами протистояти тому.

Вільчур усміхнувся.

– Ви дуже влучно сказали: будь-якими способами. Ви не знехтували жодним. Але не про те я хотів з вами поговорити. Отже, Тухвич поставив переді мною альтернативу, давши мені plein pouvoir[43] щодо вибору: або взяти в свої руки управління клінікою й усунути з неї тих, хто діє, обманюючи громадськість їй на шкоду, або самому відійти.

Він замовк, очікуючи питання Добранецького. Той же лише трошки зблід, але не обізвався ані словом. Вільчур зміряв його зневажливим поглядом:

– Рішення Тухвич залишив мені. Я вже вирішив. Я щойно відправив йому листа з моєю відставкою.

На щоках Добранецького з’явилися червоні плями.

– Я ж повідомляю про це вам, бо в тому листі я заявив, що керівництво закладом передаю у ваші руки. Отже, я хотів запитати, чи зробите ви мені невеличку послугу, щоб прийняти клініку?

Губи Добранецького поворухнулися, але він нічого не сказав.

– Це мені б полегшило ситуацію, – спокійно сказав Вільчур. – Якби я передавав керівництво комусь іншому, мені б довелося витратити багато часу на пояснення та подібні речі, тоді як ви, неодноразово заступаючи мене, прекрасно орієнтуєтесь у всьому. Я щойно сьогодні повернувся з відпустки і менш обізнаний з поточними справами, ніж ви. Отже, ви погоджуєтесь?

– Я згоден, – коротко відповів Добранецький.

Вільчур підвівся.

– У такому разі справу вирішено, і я прощаюся з вами.

Добранецький теж підвівся:

– Прощавайте, пане професоре.

Він простягнув руку Вільчурові, але той похитав головою:

– Ні, прошу пана. Руки вам подати не можу.

Добранецький якусь мить стояв мов скам’янілий, потім раптом повернувся і швидко вийшов з кабінету.

Професор Вільчур мав тут ще багато роботи. По шафах, в кабінеті, на письмовому столі, по різних шухлядах у нього було багато приватних книг, записів, начерків лекцій тощо. Це треба було посортувати, упорядкувати та упакувати. Коли він закінчив цю роботу, на вулиці вже темніло.

Він одягнувся і, проходячи через приймальню, побачив Люцію. Вона на нього чекала тут.

– Доброго вечора, панно Люціє, – втішився він. – Я думав, що сьогодні вас немає у клініці. Чому ви не зазирнули до мене?

– Але я була тут, пане професоре, я проходила кілька десятків разів, а над вашими дверима все горіла червона лампочка.

– Так, так. Я був дуже зайнятий.

– У вас сьогодні закінчилася відпустка?

– Сьогодні, – підтвердив Вільчур.

– Який ви недобрий, пане професоре! На Різдво ви ж були у Варшаві, а я про це нічого не знала.

Він засміявся до неї.

– Як ви дізналися?

– У мене було аж два докази вашої присутності.

Вільчур зацікавився:

– Аж два?

– Так, я вам дзвонила, пане професоре.

– Юзеф нічого не сказав мені про це.

– Бо це зовсім не Юзеф підняв слухавку, а якийсь дивний чоловік. Мені здалося, що… що… Перепрошую, але він мені здався психічно хворим.

– Психічно хворим?

– Так. Він плів такі нісенітниці і був, здається, зовсім п’яний.

Професор засміявся і махнув рукою.

– Ах, зрозуміло. Це Омела. Ви його знаєте. Наш колишній пацієнт. Дуже приємна людина.

– Приємна людина? – здивувалася Люція. – Здається, був такий злодій у безплатному відділі.

– Саме він, – підтвердив Вільчур. – Він якийсь здекласований інтелігент. Виявити, ким він був до цього, неможливо. Сьогодні він справді злодій. Я навіть не знаю його імені. Я познайомився з ним багато років тому, якщо мене не зраджує пам’ять, Об’ядовський або Обедзинський, сьогодні він має прізвище Омела, через рік він, ймовірно, змінить його на якесь зручніше. Так, це дивна людина. Звичайно, він – злодій…

– І п’яниця, – додала Люція. – Мені було б соромно повторити вам, пане професоре, що він мені виговорював… Ви справді пили з ним, пане професоре?

– Я трохи випив… трохи забагато, – усміхнувся Вільчур. – Але що це, пані в шубі? Ви виходите?

– Так. Я просто чекала на вас, пане професоре, бо сторож сказав мені, що ви незабаром будете йти.

– Це чудово. Тоді ходімо.

На дворі був легенький морозець. Легені із задоволенням вдихали освіжаюче повітря. Вони перейшли на інший бік вулиці. Професор Вільчур зупинився і почав розглядати будівлю клініки. Майже всі вікна світилися м’яким білим світлом. Високий піднесений фасад будівлі, який панував над оточенням, мав у собі щось гідне, спокійне і незмінне.

Професор стояв нерухомо. Минали хвилини. Здивована його незвичайною поведінкою, Люція подивилася на його обличчя й побачила дві сльози, що бігали по щоках.

– Професоре! – гукнула вона пошепки. – Що з вами?

Він повернув голову в її бік і посміхнувся.

– Я трохи зворушився. Я залишив тут багато душі… багато…

– Залишили?

– Так, панно Люціє. Залишив. Я більше ніколи не повернуся сюди. Це прощання.

– Про що ви говорите, пане професоре!

– Так, панно Люціє. Сьогодні я був тут востаннє. Я подав у відставку, передав керівництво професорові Добранецькому… Я вже старий, панно Люціє.

Люція не могла відповісти, горло стиснуло, вона тремтіла, мов у лихоманці. Вільчур помітив це й обережно взяв її під руку.

– Ходімо вже. Зрештою, нічого важливого не сталося. Це звичайний порядок речей – старі поступаються місцем молодшим. Так було з початку світу. Не хвилюйтеся з цього приводу, панно Люціє…

– Страшно… страшно… – повторювала вона тремтячими губами.

– Нічого страшного. Всі так переконували мене, що мені треба відпочивати, і я нарешті їм повірив. Облишмо і не говорімо більше про це. Як ви провели свята?

Вона похитала головою.

– Ох, пане професоре, я справді не можу зібратися з думками. Це впало на мене, як грім з ясного неба.

Він коротко засміявся.

– Ну, не зовсім ясного. Ця хмара довгий час нависла над моєю головою, і там не стільки було грому, скільки якогось шипіння та свисту. Дуже дивна хмара. Мене тішить лише те, що єдина блискавка з неї впала з моєї волі… Отож, скажіть, як ви провели Різдво.

– Чому ви питаєте, пане професоре? – сказала вона за мить. – Ви ж знаєте, що для мене це не могли бути веселі свята.

– Чому ні? Ви молода, талановита, життя для вас відкрите. Ви щойно його розпочинаєте. Які турботи були у вас?

Замість відповіді вона міцніше притиснула ліктем його руку. Він замовк, і так мовчки вони йшли довгий час.

– Лише одну мить протягом усього Різдва я була щасливою, дуже щасливою. Це тоді, коли я здогадалася, що це ви мені прислали ті троянди.

Професор від здивування прокашлявся.

– Я знаю, що це ви, – продовжувала Люція. – Хоча ви були такі недобрі, пане професоре, що не написали жодного слова і не дали мені знати, що ви у Варшаві. Але це й так з боку пана професора вияв незаслуженої до мене доброти, що ви про мене згадали, що ви про мене подумали.

– Я, старий егоїст, подумав про вас на Святвечір і зізнаюся, що мені в голову навіть прийшла недоречна думка запросити вас на святкову вечерю.

Люція зробила паузу і глянула йому в очі. У її погляді було стільки тепла і радості, що аж защеміло його серце. Щоб прикрити своє зворушення, він почав говорити:

– Я сидів самотньо, як борсук у ямі, тому й не дивно, що найдивніші ідеї спадали людині на думку. І саме на Святвечір. Що ж, ходімо, не стіймо тут, бо блокуємо вуличний рух. Святвечір, ялинка, сіно під скатертиною. Спогади. Все це вибиває людину з рівноваги.

– І чому ж, чому ви мене не закликали? – сказала вона зі щирим докором в голосі.

– Я вчасно одумався. Насправді мені хотілося того вечора бути у вашому товаристві, але ви, безсумнівно, знайшли більш приємне і веселе товариство, яке більше підходить до вашого віку…

– Ні, ні, ви говорите нещиро, – перебила вона. – Ви ж знаєте, що я хотіла б провести з вами не лише цей вечір, але й усі вечори, всі вечори до кінця мого життя.

Його голос тремтів, коли він звернувся до неї неприємним голосом:

– Не говоріть мені дурниць!

– На все життя, – повторила Люція.

Вільчур вимушено засміявся.

– Ну, якщо йдеться про мене, то ви б навіть не дуже й ризикували, бо вже не надто багато цих вечорів залишилося до кінця мого життя. Але не варто говорити про подібні речі. Бо це смішно, хтось інший міг би нас підслухати і добре посміятися. У мене дочка майже вашого віку і я міг би бути вашим батьком. А як же ще.

– Але це не має ніякого значення, – жваво запротестувала Люція.

– Має, й завелике.

– Для мене має значення те єдине, що я люблю вас, що я обожнюю вас і просто не уявляю собі, як я могла б жити на відстані від вас…

Тепер зупинився Вільчур.

– Панно Люціє, – серйозно сказав він, дивлячись у її сяючі очі. – Ви ще дуже недосвідчена. Повірте мені, почуття дами у всій красі та свіжості – результат просто непорозуміння. Ви мене любите, я видаюся вам людиною, якою можна захоплюватися, доброзичливою і, нарешті, співчувати з приводу того, що нещодавно мене спіткало. Але це не любов. Через місяць чи через рік це мине, бо це повинно минути, і тоді ви переконаєтесь, що в цей момент, що сьогодні нерозважливо ви наближаєтеся до безодні. На щастя, на краю цього провалля стоїть бар’єр, який зупинить вас, цей бар’єр – це мій досвід і моє знання про життя. Дорога дитино, колись ви будете мені за це вдячна. Колись пригадаєте мої слова.

Люція сумно посміхнулася:

– Пане професоре, я й не очікувала іншої відповіді. Я знаю, що я вас не варта. Ні в якому разі. І я знала, що саме такою буде ваша відповідь. Так, бо як же іще можна відповісти жінці, на любов якої в душі немає відгуку.

– Ви помиляєтеся, панно Люціє, – Вільчур нахмурився. – Те, що ви мені сказали, те, що ви відчуваєте, – це для мене великий, великий і цінний дарунок. Людина, яка у своєму житті зазнала так мало теплих почуттів, вміє їх високо цінувати. Однак це не означає, панно Люціє, що вона зможе відповісти на них такими ж почуттями. Життя робить свою справу, роки роблять свою справу. Серце висихає, душа втрачає свої соки бадьорості, стає терпкою й жилавою, висихає на пергамент. Треба це розуміти, панно Люціє.

– Не вірю, – похитала вона головою. – Три роки я спілкуюся з вами, придивляюся до вас, щодня бачу симптоми вашого вразливого серця, велич і життєву силу вашої душі. Ваше серце свіже, як серце дитини. Ви ж любите людей?

Професор задумливо рушив вперед.

– Так, дорога пані, але це щось інше. Це не особисте, воно не бере за душу до самого дна, не рве всі нерви, не становить сенсу днів і ночей. Як би це вам сказати? Між люблячим серцем юнака і моїм така різниця, як між палаючим багаттям і тихенькою церковцею… Бачите, ось ці дві любові, два різних кохання…

Вони знову йшли мовчки. Їх минали нечисленні перехожі.

– І ви ніколи не кохали? – спитала Люція.

Вільчур підняв голову так, ніби вдивлявся в якусь точку між зірками, і нарешті сказав:

– Я кохав колись… Її звали Беата.

Здавалося, він наче забув про присутність Люції і говорив, як сам з собою:

– Вона була молода й красива і ніколи мене не кохала. Була моєю дружиною. Давно це було, багато років тому… Була моєю дружиною… Не дружиною – скарбом, королевою, дитиною. Я вже й сам зараз не знаю – вона була сенсом і метою мого життя. Кожна моя думка була думкою про неї, кожен мій вчинок був вчинком для неї. Я кохав. О, я знаю, що значить кохати. Я пам’ятаю себе в ті роки, також пам’ятаю, що я не міг, не міг завоювати її серце. Я, мабуть, був надто товстошкірим, обсипав її ласкавими словами, тремтів від думки, що якась найменша її примха не буде задоволена… Але у неї не було маленьких примх. Вона прагнула лише одного: вона хотіла покохати. А я не міг стати тим, кого вона могла би покохати. Завжди, щодня в її очах я бачив якийсь наче страх переді мною, безмежну відстань, яка відділяла її думки, її світ від мого. Вона була зразковою дружиною, навіть бували хвилини, коли я починав вірити, що ми зблизимось. Однак ілюзії швидко зникали. І знову я ставав безпорадним перед цією мовчазною, незрозумілою для мене істотою, певне такою ж незрозумілою для мене, як і я був незрозумілим для неї. Щодо мене, то вона поводилася, як маленьке дитя, котре потрапило в клітку до слона. Вона довіряє йому, але боїться кожного свого поруху, кожного свого слова, бо не знає як відреагує цей великий важкий звір.

Вільчур замовк, через деякий час Люція запитала:

– Вона померла?

Професор ствердно кивнув головою і раптом оживився:

– Ходімо. Зайдемо до мене, я покажу вам її фотографію.

І ніби не очікував найменшого протесту від Люції, одразу повернув до свого дому. Люція йшла поруч, усе в ній всередині тремтіло. Її власні зізнання, а тепер ще й зізнання професора розбурхали в ній страшенну плутанину думок і почуттів. Ах, чому ж вона не жила раніше, чому ж вона не пізнала його раніше за ту, глупу і негідну, яка не могла оцінити свого щастя.

Люція знала, що Вільчур колись був одружений і вже багато років він удівець. Три роки тому вона навіть мимохідь познайомилася з його дочкою пані Чинською, до якої відчувала справжню симпатію. Про романтичне минуле родини Вільчурів по місту кружляло так багато суперечливих історій, що важко було відрізнити правду від уявних речей. Більше того, Люція не мала схильності цікавитися тим, що спонукає інших жінок копатися в чужих справах. Щодо Вільчура, то вона навіть і надалі хотіла, щоб він залишався для неї загадковою фігурою – напівлегендарною-напівреальною. Вона хотіла пізнавати його день за днем, так як сторінка за сторінкою розкривається розповідь про трагічні переживання улюбленого героя, історія його життя, лабіринти його душі.

З приводу різних професійних питань Люція вже кілька разів відвідувала віллу професора. Він завжди приймав її у вітальні. Цього разу вперше запросив її до кабінету. Він увімкнув світло і, нічого не сказавши, вказав на великий портрет над каміном.

З широкої сріблястої рами на Люцію споглядала великими, ніби трохи здивованими очима, красуня з русявим волоссям й дівочим овалом обличчя. Смуток ніби оповив невеликі вуста, красива витончена рука з довгими гарними пальцями безвладно лежала серед складок темного шовку сукні.

Хвиля ревнощів стисла серце Люції. Їй видалося, що ця пані на портреті у сто разів красивіша за неї, незрівнянно витонченіша і делікатніша.

– Вона мала на ім’я Беата… – почула за собою тихий голос Вільчура. – Одного разу я повернувся і застав будинок… порожнім. Вона пішла, вона покинула мене, покинула мене задля іншого, заради любові.

Люція відчула, як її серце шалено забилося. Раптово вона повернулася, схопила руку Вільчура і гарячково, несамовито плачучи, почала її цілувати, ніби тими поцілунками хотіла нагородити його за ту кривду, оту злочинну кривду, заподіяну отою…

– Що ви!.. Що ви робите! Панно Люціє! – обурено вигукнув Вільчур, раптово повернувшись до реальності. – Дайте мені спокій, це ні на що не схоже.

Він посадовив її, тремтячу від плачу, у фотель, окинув поглядом кімнату в пошуках карафки з водою. На столику біля каміна стояв коньяк. Професор налив келишок і подав Люції, звертаючись твердо й водночас ніжно, як зазвичай переконував своїх пацієнтів слухатися його:

– Випийте це зараз.

Люція послушно підкорилася його наказу і повільно заспокоїлась, а Вільчур тим часом говорив:

– Ви повинні контролювати свої нерви, шановна пані. Тримати себе в руках. Що ж ви за лікар, якщо чужі страждання виводять вас із рівноваги настільки, що в старому поштивому професорові ви раптом побачили кардинала, до руки якого припали в поцілунку? А може, таким чином ви хотіли вшанувати мою старість?.. Відібрати у мене решту ілюзій? І як ви зараз виглядаєте? Будь ласка, витріть ці непристойні сльози.

Він подав їй свого великого носовичка, а Люція, витираючи очі, все промовляла:

– Ненавиджу її… Ненавиджу…

Сидячи у фотелі вона потроху заспокоювалась.

– Ну, може, ще одну чарочку? – спитав Вільчур.

Люція заперечила порухом голови.

– Дякую і дуже перепрошую за цей спалах істерики. Поводжусь справді огидно.

– Через ввічливість і тактовність я не смію перечити, – навмисне сказав Вільчур невдоволеним тоном. – Не смію перечити. Ви поводитеся так, як анемічна учениця жіночої школи після перенесеної золотухи.

Професор хотів розсмішити дівчину, але його слова не потрапили до свідомості Люції.

– Ви… ви все ще кохаєте її? – спитала вона і прикусила губу, щоб знову не розплакатись.

Брови Вільчура зійшлися.

– Дорога пані, минуло вже стільки років, стільки води утекло, стільки разів навесні її могила вкривалася новою травою… Час робить своє… У мене залишилася пам’ять, гіркі й болісні спогади. Шрам. Я пробачив. Ось і все.

Він на мить задумався й додав:

– Бачите, і з цього ви можете дізнатися, що робить час. Усе минає. Те, що колись здавалося нам всесвітом, з часом ми бачимо маленькою пилинкою і не можемо зрозуміти, чому тоді піддалися ілюзії.

– О ні, – сказала Люція, – але ж ви досі вважаєте, що та жінка була для вас всесвітом. Справжнє кохання, навіть згасле, все одно залишається чимось великим.

Вільчур махнув рукою.

– Це у таких самітників, як я. Хто знає, що б я сьогодні думав про Беату, якби незабаром після її відходу на моєму шляху постала якась інша жінка… якесь ніжне серце, якесь глибоке почуття…

Він посміхнувся і додав:

– Але на своєму шляху я не зустрів ніжних сердець. Жінки моєю дорогою не ходять.

Люція посміхнулася.

– Вони ходять, але ви їх не бачите. Коли ж з’являються такі наполегливі й поводяться нав’язливо, то ви їх позбуваєтесь за допомогою проповіді про різницю у віці.

– Це не проповідь, – сказав він ніжно. – Це переконання. І йдеться не лише про вік, панно Люціє. Слід також враховувати, що власне я людина кінчена…

– Що ви говорите? – запротестувала вона.

– Саме так. Зношений старий чоловік, викинутий за борт, – переконував її серйозно Вільчур. – Подумайте, які в мене можуть бути перспективи. Я б міг розпочати приватну практику вдома, але це означало б постійний контакт з усіма цими людьми, від погляду на яких мене верне. Я хірург. Зрештою, я не можу робити операцію вдома і в результаті буду змушений просити надати операційну. Ви самі розумієте, що після моєї відставки сьогодні наражати себе на будь-які запитання, коментарі, зауваження чи навіть косі погляди було б вище моїх сил. Отже, то що ж мені залишається? Догоряти. Panis bene merentium[44]. І без масла. Бо мусите знати, що я повністю розорений. Цей будинок, в якому ми зараз перебуваємо, вже не є моєю власністю. Мене ласкаво залишили тут доживати віку…

Професор сумно посміхнувся.

– Доживати в надії, що життя скоро закінчиться.

– Я абсолютно з вами не згодна, – енергійно протестувала Люція. – Але ж вам залишається, поки ви не позбудетеся цієї, зрештою, зрозумілої дратівливості на пункті зустрічі з ними, такий величезний напрям роботи, як наукова діяльність. Університетські лекції, клініка, літературна творчість…

Вільчур задумався.

– Ні, це не в моєму характері. Я можу писати лише тоді, коли писання заповнює вільний від активної роботи час; а щодо лекцій… Дорога пані, й звідти мене вигризуть. Ні, мені нічого не залишилося. От лише як замкнутися в домі й чекати смерті. Вона ж не забариться. Так уже це в природі влаштоване, що непотрібне зникає саме собою. І я відчуваю, що я непотрібний.

– Власне, це я маю на увазі, пане професоре. Я маю на увазі те, що ви почуваєтеся непотрібним. Я хочу переконати вас, що це просто миттєвий настрій, який незабаром минеться. Я хочу переконати вас, що ваша життєва сила не ослабла, що ваша геніальність чи енергія зовсім не зменшилися. Це тимчасова депресія.

– Не вірю.

– Тож я переконаю вас.

– Яким чином?

– Ви почали ту свою велику роботу про ракові пухлини…

– Не так розпочата, як закинута. Я вже з рік до неї не зазирав. Мені замало багатьох матеріалів. Треба було б їх збирати, шукати й сортувати, і я вам скажу відверто, що не відчуваю найменшого бажання робити це.

– Тоді я допоможу вам. Я подбаю про це.

– Це була б самовідданість з вашого боку. Ви добре знаєте, панно Люціє, що я не можу прийняти таку жертву.

– Але ж це ніяка не жертва. Ви за це виділите мені частину авторського гонорару. Або, наприклад, поставите поруч зі своїм ім’ям моє. «У співпраці з доктором Люцією Канською». Така честь – не будь-що.

Після тривалого наполягання Люції Вільчур, хоч і неохоче, остаточно вирішив, і наступного дня вони розпочали працю. Зазвичай вона приходила після обіду. Разом вони працювали над рукописом, зазначали, де слід додати матеріал, вилучали бібліографічні деталі з професійних журналів. Перед вечором вони спілкувалися за кавою, після чого Люція прощалася з професором, щоб наступного дня з’явитися з пакунком нотаток чи книжок, відібраних з бібліотеки.

Робота просувалася важкувато, всупереч прогнозам Люції, депресія Вільчура не проходила. Він часто відкладав авторучку і впадав у роздуми на кілька годин, після чого вже був не в змозі не лише працювати, але навіть розмовляти з Люцією.

Одного разу вона застала його п’яним. Люція була близька відчаю, але все-таки вирішила і все ще твердо вірила, що щось станеться і змінить ситуацію, змінить ставлення Вільчура.

Так пролетіло два місяці. Час Люції минав між працею для професора і заняттями в клініці та пошуками роботи в якомусь іншому медичному закладі, бо хоча з боку професора Добранецького вона не зустрічала жодних утисків, на які очікувала на початку, та все одно почувалася жахливо. На перший погляд у клініці все йшло по-старому, ніяких змін і зрушень не відбувалося. Але атмосфера стала зовсім іншою. Більш чутливі, а до них належала Люція, відчували це на кожному кроці. Тут ніхто ніколи не згадував прізвища Вільчура. Ця тиша ніби висловлювала сором, що ось так легко його випхали, відвернулись від нього, забули.

З Кольським вона стикалася дедалі рідше. З часу їхньої принципової розмови він не намагався повернутися до тієї теми, але не змінився щодо неї. Про приватні справи вони взагалі не говорили. Тому він не знав, що Люція співпрацює з професором Вільчуром. Він також не знав, що вона шукає іншу роботу. Лише одного разу, коли він після розмови з Добранецьким мимохідь запевнив, що її становище в клініці не порушено, вона відповіла коротко:

– Мені все одно.

Насправді їй було не все одно. Через надлишок лікарів у Варшаві вкрай важко було знайти роботу. Поки що Люція безрезультатно відвідала десятки установ. Записували її адресу та номер телефону й обіцяли повідомити, коли відкриється вакансія.

Тим часом прийшов березень, а з ним і рання весна цього року. На вулицях було все більше ошатно вбраних жінок і чоловіків у костюмах. Дерева випускали перші пуп’янки, деякі кущі вже ледь зазеленіли.

При цьому Люція не могла не помітити, що з кожним днем професор стає все похмурішим і що його зовнішній вигляд також погіршується. Вона вирішила також виводити його на прогулянки. Спершу він навіть не хотів про це чути. Але погодився за умови, що вони виходитимуть вечорами, уникаючи тих місць, де можна було зустріти знайомих.

– У селі зараз має бути чудово… Чи ви знаєте весну в сільській місцевості?

– Я лише неясно пригадую її з дитинства.

– Ви багато втратили. Весна на селі… Земля пахне, ви розумієте? Земля пахне і повітря пахне. Птахи. Дуже багато птахів. Заклопотані, збентежені літають, щебечуть, поспішають, несуть якісь стебельця, якісь соломинки, якісь клаптики моху… І жайворонки високо в небі… І корів гонять на пасовище… Небо таке блакитне, блакитне… Я провів кілька таких весен на далеких околицях, у Білорусі… Ви там колись бували?

– Ні, ніколи.

– Тихий край, прекрасний край. Земля трохи порізана пагорбами, між якими – озера, густі ліси, вистелені ялівцем й ліщиною. Хати соломою вкриті… Не всі. Ті, заможніші – черепицею або дерев’яним ґонтом. Але взагалі – біднота. Бідні люди, убогі, прості… Хороші люди. О, про це я не пригадав, коли говорив з Омелою. Він стверджував, що всі люди погані. Але він говорив про місто. O! Якби він пізнав той край, пізнав би тих людей… Може, він і мав рацію. Місто – це чудовисько. Воно асфальтом і бетоном відділило людину від землі. Звідки їй черпати свої почуття? Почуття виходять із землі, як і всі живильні соки. У місті вони пересихають, розпадаються, перетворюються на пил, залишається тільки мозок, запалений боротьбою за існування, мозок, який нездатний думати, тільки ком-бі-ну-ва-ти! Планувати якісь махінації. Щоб швидше, більше, спритніше. Людина не бачить себе, не бачить світу. Погляньте на ці будинки. Вони закривають обрій. Оточують нас з усіх боків… Залишаються тільки невеликі отвори, ніби тунелі, через які ми можемо вибратися з цього монстра. Кілька доріг, кілька залізничних колій.

Професор задумався, а потім продовжив:

– На прикордонні є таке маленьке містечко. Радолішки. Кілька вулиць, невеличкий костел, дерев’яна церковця і десь тисяча чи дві тисячі жителів. Через Радолішки проходить широкий тракт, обсаджений старими березами, товстими, вузлуватими, скривленими, вкритими потрісканою і грубою від старості корою. Дорога ніби бита, але восени й навесні на ній стоять калюжі, а влітку вітер здіймає хмари пилу. За містечком дорога повертає на південь, і вже через кілька хвилин видно млин, млин старого Прокопа Мельника. Млин лежить над ставами, над трьома ставами – це водяний млин. Один ставок великий, густо зарослий верболозом, інший менший, ніби нагадує нирку. Тут береги лагідні, луг поволі сходить до самої води, дно піщане, тут баби на дошці прачами перуть білизну, а по той бік, де буяє розлога вільха, купаються… Але це лише від Івана Купала. Там вірять, що раніше купатися – шкодити здоров’ю… Натомість нижній став круглий, як ніби хтось окреслив його циркулем. Тут купають коней і сюди гонять худобу на водопій. Із шумом, пінячись, спадає каскадом вода, а зверху долинає постійний шум жорен. На ставках плавають гуси й качки, іноді на воду сяде чирок чи якийсь перелітний лебідь або нирок. Млин Прокопа Мельника… Добрі люди, прості люди. Я там не був уже три роки. О, вони мене точно пам’ятають. Для них я не був зайвою людиною. Для них я не був перешкодою…

Вільчур задумався.

– Ви не сумуєте за ними? – спитала Люція.

– Що ви кажете? – наче отямився він.

– Я питала, чи ви не сумуєте за ними.

На обличчі Вільчура засяяла посмішка.

– Хотів би їх побачити. Багато що там напевно змінилося. Три роки. Василь оженився, Наталка підросла. Ольга і Зоня теж, мабуть, знайшли собі чоловіків… Добродушні баби.

Він засміявся і повернувся до Люції.

– Зоня навіть хотіла на собі оженити… То ж була б радість, якби я заїхав туди…

Люція подумала, що справді така поїздка до Радолішок, про які професор згадує з таким теплом, ідеально підійшла б йому. Це б заспокійливо вплинуло на його нерви, дозволило б одірватися від недавніх переживань. Він повернеться з неї відпочилим і з новим запасом енергії.

– Знаєте що, пане професоре, а чому б вам не відвідати їх? – сказала вона.

– Відвідати? – здивувався Вільчур.

– Авжеж. Ви говорите про них з таким теплом, так приємно згадуєте їх. Це б стало приємною розвагою для вас. Ви так довго не виїжджали з Варшави.

Вільчур глянув на неї.

– Отакої, – сказав він. – Хочете позбутися мене бодай на трошки.

Люція засміялась.

– Саме так. Хочу позбутися вас. Бачите, пане професоре, яка я некорислива. Я закликаю вас до цієї поїздки, хоча знаю, що там, під Радолішками, зачаїлась Соня чи Зоня і чекає на вас.

Вони обоє засміялися. Професор уже давно не був у такому гарному настрої, і Люція розуміла, що настрій цей навіяли спогади про той млин. Вона вирішила кувати залізо, поки гаряче.

– Серйозно, я не бачу жодної причини, чому б вам відмовити собі у цьому задоволенні.

– А ви знаєте, що це зовсім не погана думка, і, думаю, що й вони б зраділи моїм відвідинам.

– І ви б трохи розважилися, побачили б старі місця, які так любите, дихнули б іншого повітря. Насправді зараз у Варшаві вас нічого не тримає. А така гарна весна надворі.

З цього дня пропозиція Люції не давала спокою Вільчурові. Дійсно, перспектива відвідати млин Прокопа здавалася йому дедалі привабливішою. Він оживився, розповідав Люції нові подробиці про млин і його життя там. За тиждень, постійно заохочуваний нею, він нарешті сказав їй:

– Я вирішив. Я їду в Радолішки. Тільки перед тим нам слід закінчити збір матеріалу для першого тому, а ви його впорядкуєте, поки я буду відсутній.

Вона дуже зраділа з такого його рішення і з подвійним завзяттям взялася до роботи. Незважаючи на її старання, стало зрозуміло, що це затягнеться щонайменше на місяць, і Люція почала побоюватись, що тим часом професор може змінити свою думку щодо Радолішок.

І це справді сталося, але через цілком непередбачувану причину.

Одного дня, коли Люція, як звичайно, прийшла після обіду, в кабінеті професора застала страшний безпорядок. Усі шухляди були висунуті, на тахті порозкладені купи книжок, на підвіконні лежали відкриті футляри з хірургічними інструментами.

– Що сталося? – здивовано запитала вона.

Вільчур вискочив з-за письмового стола, а його обличчя було роздратоване й збуджене водночас. Він навіть забув привітатися з нею.

– Панно Люціє, – урочистим тоном вимовив він, – знайшов. Я знайшов вихід для себе і тепер знаю, що зроблю, і знаю, для чого живу. Я покидаю Варшаву назавжди. Так, панно Люціє. Я був божевільний або непритомний, якщо раніше цього не розумів. Так, я повертаюся до них. Назавжди. Тут нав’язали мені, що я непридатний, але там, там, я знаю, що буду придатний. Там я доведу собі й іншим, що я не є непотрібним мотлохом, що я ще можу працювати, багато років працювати на благо людей. Тільки не тих тутешніх, поганих людей поганого міста. Я ж там був такий щасливий. Ви бачите, що таке місто. Отруює, робить тупим. Серед цих вулиць, цієї суєти, поспіху, пристрастей людина забуває, ким вона сама є, забуває свої уподобання і бажання. Я потрапив у цей вир і, ніби одурманений, крутився у ньому, не розуміючи, що це не моє місце, що все мене тягне туди, до тих людей!

Збуджений, він ходив кімнатою і безперестану говорив:

– Я все продумав. Продаю речі, меблі, бібліотеку, різний мотлох, таким чином підзбираю трохи грошей, за які зможу сяк-так влаштувати собі невеличку амбулаторію у млині, зручну аптечку та подібні речі. Ви навіть не уявляєте, який я щасливий. На всю околицю є лише один лікар, який, крім того, бідує і не може дозволити собі безкоштовне лікування селян. Зрештою, він не хірург. Вони пригадають старі часи, часи, коли я був знахарем, але тепер все буде зовсім інакше. У мене будуть дезінфікуючі засоби та першокласні інструменти. Хо-хо-хо, там на мене чекає багато роботи. Я вже пригадав, що дочка гайового з радоліських лісів має пухлину печінки, ви розумієте? Звичайно, я не міг їй нічим допомогти, не маючи гідних інструментів. Але зараз спробую. Минуло три роки. Можливо, вона ще жива.

Люція стояла нерухомо і з жахом водила за професором очима. Він говорив щось іще, але вона вже не чула цього, повністю охоплена думкою, що він виїде, назавжди виїде, що вона не зможе бачити його щодня, допомагати йому, наглядати за ним, піклуватися про його справи, його здоров’я. Їй стало гірко від усвідомлення того, що він вирішив поїхати і навіть не подумав, який удар це буде для неї. І йому навіть не прийшло в голову, скільки вона страждатиме від такого його кроку. Він не подумав про неї, не взяв її до уваги. Ось і зараз він, схоже, не помічав її. Вільчур швидким кроком по діагоналі перейшов кімнату і сказав:

– Я припустився шаленої помилки, що взагалі звідтам поїхав. Бо й для чого, навіщо, якщо мені там було так добре. Там моє місце, там відпочину від цього міста, там знайду довіру й прихильність. Ось так. У цьому полягає щастя, а якщо не щастя, то у будь-якому разі почуття задоволення, відчуття корисності. Це просто виходить на одне.

Професор говорив про них, говорив про себе, проте жодним словом не згадав про неї. Однак Люція не відносила себе до тих жінок, які легко здаються. Десь у підсвідомості раптом народилося рішення. Наступної миті ця думка знайшла відображення у її словах:

– Я поїду з вами, пане професоре.

Спочатку він не зрозумів.

– Як ви кажете?

Люція чітко повторила:

– Я кажу, що поїду з вами.

– Це ідеально, – зрадів він. – Але я б більше хотів, щоб ви просто приїхали до мене в гості, коли я оселюся там і все влаштується. Ха, я вам там все покажу. Ви побачите, як там красиво і приємно…

– Ні, пане професоре, – перебила Люція його. – Я хочу їхати з вами. Їхати і залишитися з вами там.

Вільчур з недовірою глянув на неї.

– Що за жарти?

– Ніякі не жарти. Я поїду з вами.

– Яка недоречна думка!

– Чому недоречна?

– Ну, як же ви у такому віці на глуху провінцію? Ні, навіть нема про що говорити.

– А я все одно поїду, – стояла на своєму Люція.

Вільчур зупинився перед нею.

– Чи можу я знати, чому? Чому ви маєте туди їхати?

– Допомагатиму вам.

– Але мені не потрібна ніяка допомога.

– Ви говорите неправду. Під час кожної операції потрібна допомога.

Вільчур обурився.

– Для цього не потрібна допомога лікаря. Просто будь-який сільський хлопець чи баба допоможуть.

– Не можу повірити, аби хтось незнайомий з медициною міг бути кориснішим, ніж кваліфікований лікар. А крім того, ви самі сказали, що там буде великий наплив хворих, що вам часто доводилося доручати робити перев’язки комусь некваліфікованому. Я знаю, що можу бути вам користною. Зрештою, і вам також потрібен жіночий догляд. Чому б я не мала їхати? Мене з Варшавою також нічого не пов’язує. Тут мене нічого не тримає.

Вільчур роздратувався.

– Це дуже погано, бо, власне, має бути щось, що б вас би тут тримало. Тут широке поле діяльності, тут ви зробите кар’єру, знайдете відповідного чоловіка. А й, взагалі, не має причини переливати з пустого в порожнє, адже від мене залежить, візьму я вас чи ні, і я наперед кажу – не візьму. Моє сумління не мало б ні на мить спокою, і я вважав би себе останнім негідником, якби дошками забивав ваш світ десь у далекій провінції. Я вже старий і більше нічого для себе не хочу. Мені достатньо того, що можу служити іншим людям. Але ви – молода дівчина, все життя – перед вами, ви маєте право на особисте щастя.

Люція похитала головою.

– Чудово. Але ви, пане професоре, не берете до уваги того, що моє особисте щастя – просто допомагати вам.

– Це недоречні мрії і вигадки. Через кілька місяців чи через рік вам це вивітриться з голови, і лише тоді ви будете почуватися нещасливою, нудьгуватимете в апатії. І мені доведеться це терпіти, на додачу ще й з повним почуттям власної вини. Погано сказав, що доведеться. Не доведеться. Не доведеться, бо вас не візьму і справу закрито. Якщо ви хочете довести мені свою доброту, допоможіть мені ліквідувати весь цей крам. Із цим буде багато роботи, але мене підганяє нетерплячка. Я хотів би виїхати якнайшвидше.

Категоричність професора так вплинула на Люцію, що вона вже ніколи не поверталася до цієї теми. Полемізувати з Вільчуром було абсолютно даремно. Незважаючи на це, вона не робила нічого, щоб відтягнути підготовку до від’їзду. Старанно шукала покупців і торгувалася з ними, водночас допомагаючи професорові з покупками.

Урешті-решт усі збори наблизилися до кінця. Від’їзд було заплановано на 14 квітня; попереднього дня ввечері Вільчур попрощався з Люцією. Його потяг відходив о сьомій ранку, і він не хотів, щоб вона так рано зривалася з ліжка і проводжала його на вокзал.

– Щойно я там влаштуюся, – сказав він, – напишу вам і надішлю запрошення. Я дуже зрадію, якщо ви приїдете на кілька днів чи навіть і на цілу відпустку.

Люція дуже тепло попрощалася з професором. Він був приємно здивований, що вона навіть не намагалася наполягати на тому, щоб відпровадити його на вокзал. Вона була весела, а може, так майстерно грала, не бажаючи нашкодити йому.

«Яке в неї добре серце, – подумав Вільчур, коли вони розлучилися. – Це золота дівчина».

І раптом йому стало шкода, що він так категорично відкинув її жертовну готовність супроводжувати його до далеких околиць. Але він тут опанував себе: «Ні, це повинно бути нове життя, нова фаза. Це вже не для мене, це для інших».

Наступного дня, о шостій ранку разом з Юзефом та багатьма скринями, скриньками і валізами, які треба було здати в багаж, він прибув на вокзал. Гуляючи по перону перед відправленням потяга, професор постійно поглядав на годинник. Справді, він сам просив, навіть наполягав на тому, щоб Люція не приходила, але він відчув якусь гіркоту від того, що її не було. На мить його охопив глибокий сум, майже розчарування.

Провідник повідомив, що час сідати. Вільчур попрощався з Юзефом й увійшов у своє купе. Крізь прочинене вікно впав яскравий сніп сонячних променів. Він відкинувся назад і дивився на порожній перон. У визначений час поїзд рушив. Вільчур стояв у вікні, вдивляючись у Варшаву, яка віддалялась, у це погане місто, яке його перемогло, зламало і виплюнуло зі своїх нутрощів як якийсь непотріб, вичавлений, відпрацьований…

– Нехай Бог прощає їм, нехай Бог їм прощає, – повторяли його вуста, але слова не мали ніякого відлуння в його серці. Серце болісно стискалося, у ньому запеклася кривда, зашкаруб жаль.

І це страшне почуття самотності…

Він знав, що після прибуття на місце це почуття зникне, але зараз із ним було важко понад силу.

Вагонні колеса вже вистукували на останніх стрілках, останні будиночки міста віддалялися у прискореному темпі, останні дими із заводських коминів монстра розчинялися на обрії.

За спиною він почув, як відчиняються двері купе.

Професор обернувся.

З дорожньою сумкою в руці перед ним стояла Люція.

Розділ VII

Доктор Ян Кольський, прийшовши вранці в клініку, знайшов на своєму столі лист, надписаний рукою Люції. Він одразу пізнав її почерк і з неприхованою цікавістю відкрив товстий конверт. У ньому було вкладено кілька банкнот та два аркуші паперу.

На першому аркуші він прочитав:

«Дорогий пане Яне! Оскільки мій від’їзд стався досить раптово, я не встигла попрощатися з вами особисто, про що прошу на мене не гніватись. Обставини склалися так, що мені довелося надовго покинути Варшаву, можливо, назавжди. Кажучи до побачення, хочу обтяжити вас своїм проханням. А саме: я не встигла подати заяву про своє звільнення в адміністрацію клініки. Додаю її у письмовій формі і разом із цим передаю отриману до кінця місяця зарплату, яку, прошу ласкаво, повернути в касу. Перед цією установою я хочу бути чистою, хоча мені й належить відпустка. Я переконана, професор Добранецький новину про моє звільнення сприйме зі щирим задоволенням. Мушу додати, що й для мене розлучення з клінікою, у такому стані, у якому вона є сьогодні, – велике полегшення. Надсилаю вам найкращі побажання. Я впевнена – вони справдяться, оскільки вони щирі і тому, що ви заслуговуєте на такі побажання. Я буду пам’ятати про вас. Якщо в моєму житті трапиться щось більш гідне уваги – можливо, я вам напишу. Привітання всім. Від мене передавайте окремий привіт пацієнтові з палати 116 і побажайте йому швидшого одужання. Гаряче тисну руку – Люція».

Кольський тричі прочитав листа, не розуміючи його змісту. Це впало на нього так несподівано, що вся його свідомість відмовлялася прийняти те, що сталося, як існуючу реальність.

Отямившись, він негайно подзвонив Люції, але її телефон не відповів. Він вибіг з клініки, вскочив у перше-ліпше таксі, яке зупинив, і поїхав на вулицю Польну. Двірник також не міг дати жодних пояснень. Пані доктор продала меблі, а сьогодні вранці з речами поїхала на вокзал. Коли він запитав у неї, куди має її виписати, то вона сказала, що їде подорожувати і сама ще не знає куди.

– Подорожувати? – перепитав Кольський.

– Ага, саме так і сказала.

– А на який вокзал вона поїхала?

– Я вже цього, паночку, не знаю.

– Дякую, – пробурмотів Кольський, кладучи йому в руку чайові.

Він усе ж повернувся з вулиці назад. Наздогнав двірника і запитав:

– О котрій виїхала пані доктор? Котра то могла бути година?

Двірник почухав голову.

– Ну, напевно, ще не було шостої.

– Так рано… – недоречно зауважив Кольський. – Чи можете ви сказати мені, чи… вона поїхала сама, чи хтось її супроводжував?

Двірник заперечно похитав головою.

– Ні, ніхто, прошу пана.

Просто з Польної Кольської поїхав на вокзал і перевірив, що між шостою і сьомою годиною поїзди від’їжджали майже в усіх напрямках і неможливо було визначити, який з них – потяг Люції. Він пообіцяв собі ще детальніше вивчити розклад руху поїздів, але зараз мусив повернутися в клініку. По дорозі він ламав голову над цією гнітючою подією. Перше – мотиви – він спробував розмірковувати логічно – мотиви виїзду. Було зрозуміло, що вона покинула клініку. Вона не переносила Добранецького, вона не змогла пробачити йому та іншим справи Вільчура. Чому тоді вона покинула Варшаву? Адже у будь-який момент Кольський через свої зв’язки, через колег та друзів врешті-решт міг би знайти їй не гіршу посаду в іншому місці. То чому ж вона не сказала про це ані слова? Окрім того, не написала правди. Бо якщо вона встигла позбутися квартири та продати меблі, то могла б бодай попрощатися з ним по телефону. Все виглядало дуже загадково.

Кольський сумнівався, що тут в гру може бути замішаний інший мужчина. Люція не належала до тих жінок, які піддаються раптовим пристрастям, а крім того, вона була закохана у Вільчура. Тут не могла вплинути її родина, з якою вона не підтримувала жодних стосунків, чи дальші родичі, які оселились десь під Сандомиром чи поблизу Серадза[45].

Цілий день Кольський ходив і працював з похмурим обличчям. Перед вечором він підійшов до Добранецького і, вручаючи лист про звільнення Люції, сказав:

– Я не можу собі пояснити раптовий виїзд доктора Канської. Мабуть, сталося щось важливе. Чи знає професор щось про це?

Добранецький уважно прочитав заяву Люції і знизав плечима.

– Я нічого не знаю і навіть дивуюся, що доктор Канська таким чином розстається з клінікою. Звичайно, якщо ваша ласка, поверніть їй ці гроші. Ви також можете написати, що я висловив своє здивування.

– Я не зможу написати, пане професоре, бо вона не залишила мені своєї адреси. Мені це дуже турбує, бо припускаю, що трапилося щось погане. Раптово вона ліквідувала своє помешкання і поїхала у невідомому напрямку. Я зателефонував усім її знайомим, і ніхто мені нічого не сказав.

Добранецький подивився на нього з іронічною посмішкою.

– І пан професор Вільчур теж не надав вам ніякої інформації?

Кольський широко розплющив очі.

– Я не звертався до професора Вільчура. Звідки ж він може щось знати?

Добранецький засміявся:

– Ви ще дуже недосвідчений, мій дорогий пане-колего. Якби я знав, що слово «наївний» вас не образить, я б його вжив.

– Зовсім нічого не розумію, пане професоре…

– Ага, це зовсім не так складно, – між іншим кинув Добранецький. – Як правило, найбільш обізнаною людиною про вчинки жінки є її коханець.

Кров раптово вдарила Кольському в голову. Спершу він хотів кинутися на Добранецького і вдарити в обличчя, але його погляд перетнувся з глузливим поглядом професора. Він раптом відчув, ніби усі його м’язи зів’яли, ніби наступив параліч нервів.

«Так, так, – крутилося йому в голові. Цей негідник має рацію… Який же я був дурний, який наївний…»

Добранецький, недбало граючи олівцем, сказав:

– Не думаю, щоб наша улюблениця виїхала з Варшави. У тому, що вона ліквідувала квартиру, я ще не бачу жодних доказів. Від квартири відмовляються не лише тоді, коли переїзджають в інше місто, але й коли, скажімо, переїжджають у квартиру друга. У мене таке враження, що пошуки панни Канської не принесуть вам занадто великих труднощів чи особливого… задоволення.

Кольський, ніби у забутті, вийшов з кабінету Добранецького. Підозра, яку викликав професор, наростала і набухала в ньому, заливала мозок кров’ю, стискала кулаки у безпорадній люті, вила від помсти, просила покарання або, навпаки проривалася риданнями. Кілька разів протягом ночі він зривався з ліжка, вдягався і хотів бігти до вілли професора Вільчура. Він уже вкладав у голові руйнівні звинувачення, які кине йому в обличчя, слова зневаги, якими він засудить її, а потім знову плакав би і впадав у розпач від того, що не мав права не лише на її почуття, але й права судити за її вчинки. Для неї він був ніким. Звичайним колегою, якому вона не зобов’язана була пояснювати свої дії. Піде туди і що скаже?.. Ви обманули мене в листі… Я розчарувався у вас… Усе це – порожні слова.

Вранці його заполонили оптимістичні роздуми. Добранецький – погана людина й тому про інших говорить погано. Це неможливо, щоб Люція могла бути коханкою будь-кого. Її очі дивилися на світ занадто сміливо, занадто відверто. Нічого в неї не було від дівки. Так, він не схвалював цього обожнення, очевидно, платонічного обожнення Вільчура, в усьому іншому вона була чудовою людиною у повному розумінні цього слова.

Вранці втомлений і розбитий, Кольський прийшов на роботу. Тривалий обхід хворих, потім асистування в кількох операціях. Він відчував надзвичайну втому. Мимоволі, проходячи коридором, кілька разів заглядав до кабінету терапевтів. Вона сиділа за цим письмовим столом, така симпатична в білому халаті, із серйозним та розумним обличчям, зі світлим волоссям…

Минуло три дні. Кольський сто разів піднімав телефон, щоб зателефонувати до професора Вільчура, він сто разів йшов і повертався з півдороги до алеї Бузку. Він боявся. Він вважав за краще невизначеність, ніж підтвердження прикрих підозр Добранецького. Нарешті, на четвертий день, цілком розбитий, готовий на все, безвольний, він вирішив дізнатися правду. Навіть, найгіршу правду. Принаймні побачить її, щонайменше перекинеться кількома словами з нею, почує її голос.

Наближаючись до вілли професора, Кольський на хвилину завагався, але вагання швидко зникло. Був вечір. Він очікував побачити освітлені вікна, але вілла потонула в мороці. Він стояв біля штахет і довго прислухався, перш ніж натиснув на кнопку дзвінка. У тиші довкола себе почув свій дзвінок всередині вілли. Зачекав кілька хвилин і знову подзвонив. Знову і знову. Всередині або спали, або нікого не було.

Цієї миті на хвіртці побачив вивішену табличку. Кольський запалив сірник і прочитав:

«Вілла здається негайно».

Сірник, який догасав, обпалив йому пальці. Він навіть цього не помітив. Ніби спалах блискавки, у голові майнула думка:

– Він виїхав. Вони виїхали разом…

Наступного ранку він знову опинився в алеї Бузку. У саду перед віллою чоловік копав грядки. Від нього мало що можна було дізнатися. Вілла справді здається в оренду, бо професор Вільчур виїхав.

– Коли виїхав професор?

– Ну, чотирнадцятого.

Дата співпадала з датою виїзду Люції.

– Вранці?

– Рано-вранці.

– Не знаєте куди?

– Звідки ж я можу знати? Якщо хто й може знати, то, мабуть, Юзеф. Він проводжав пана професора на вокзал.

– А де той Юзеф?

– Також вам цього не скажу. Тут він закінчив службу, напевно, служить в іншому місці. Мені не казав, де. Але зачекайте… Зачекайте хвилинку… хвилинку… У нього на Тамці[46] є якісь родичі, які мають пральню. То, може, від них ви довідаєтесь.

На Тамці було кілька пралень. Відвідавши кожну по черзі, Кольський нарешті знайшов потрібну. Вона справді належала тітці колишнього слуги професора Вільчура. Груба баба з дуже червоними щоками та маленькими пронизливими очками недовірливо зустріла Кольського.

– А яка у вас справа до нього?

– Я хотів би з ним побачитись, – пояснив Кольський.

– Ви з поліції, чи що?

– Та де там.

– То, може, про роботу? Якщо так, то вже пізно, бо мій племінник уже знайшов роботу. Він зайнятий до вересня. Якщо ви хочете, будь ласка, залиште адресу, то у вересні він прийде.

– У кого він дістав роботу? Можете дати мені адресу?

– А того я і не знаю. Просто сказав, що на якомусь кораблі. Він пішов стюардом.

– На кораблі… Гм… А ви не знаєте, він не міг вам сказати, куди поїхав професор Вільчур?

Бабище знизала плечима.

– А чого б це він мав мені говорити про такі речі? Як я можу знати?

– Вибачте, пані. – Кольський поклонився й пішов.

На цьому обірвався останній слід.

Того ж вечора родина Добранецьких влаштувала прощальну вечірку, на яку також був запрошений Кольський. Пані Ніна на літо їхала за кордон, за її словами, щоб зберегти здоров’я. Пані Ніна виглядала квітучо. Жива, життєрадісна, сповнена дотепів та грації, переходила від однієї купки гостей до іншої.

Коли вона побачила Кольського, який стояв сам-один біля дверей будуара, то взяла його під руку й вивела на терасу. Чоловік їй детально розповів про його турботи. Тепер він їй видався цікавішим і красивішим, ніж раніше. Романтична чарівність завжди сильно збуджувала у неї бажання здобути. Цей молодий лікар, закоханий у свою колежанку, яка покинула його заради старого професора, міг бути цікавою позицією, важкою до подолання. Вона завжди вирізняла його серед інших.

– Не буду надміру неделікатною, – почала пані Ніна, – коли зізнаюся, що здогадуюсь, чому ви такий сумний.

Кольський нічого не відповів.

– Може, я неправильно висловилася. Ви б описали це набагато сильнішим словом, еге ж?.. Пригноблення, можливо, навіть відчай чи трагедія?.. Я вас розумію. Колись у мене також було нещасливе кохання. Я знаю, що відчуваєш у ці дні. Таке відчуття, ніби завис над прірвою, правда?

Її м’який теплий голос і сердечність справляли враження щирого співчуття. Повітря було наповнене бузковим ароматом, який долинав з густих його кущів довкола палацу. М’який вітерець приносив з парку інші запахи. На вулиці Фраскатті весна була у розквіті, а вечір теплий.

– Правда, – сказав Кольський.

Вона сперлася на балюстраду і продовжувала:

– Пам’ятаю, тоді теж була весна. Я сиділа тут, на цій самій терасі, коли мені принесли лист. Лист від нього. Які ж страшенно холодні такі листи. Тримаєш у руці, як шматочок льоду, вони аж печуть своїм крижаним холодом. А в середині слова банальні, правильні, жорсткі, ласкаві. Стоять вишикувані, як лакеї у святкових лівреях з нерухомим обличчям. Що він дуже жаліє… що обставини… що обов’язок… що не може особисто, бо несподівано виникла необхідність. І з усього цього проглядається вбивче: «Я не люблю». Оте нещадне «покидаю»… І навіщо витрачати стільки заокруглених речень, стільки відшліфованих фраз…

Після паузи пані Ніна додала:

– Ви навіть не уявляєте, яка я була нещаслива…

Кольський подивився їй в очі і сказав:

– Я можу…

– Ви її так сильно кохали?

– Чи дуже сильно? – подумавши, відповів Кольський. – Не знаю, чи дуже. У мене немає жодних порівнянь. Я кохаю тільки її і ніколи й нікого, окрім неї, не кохав… І ніколи не покохаю.

– О так, – кивнула вона. – Це справжнє кохання. Пізнаю його. Я й сама тоді так думала. Саме віра в те, що ніколи більше нікого не покохаєш, є мірилом величини почуття, його щирості й глибини. І я обурююсь на тих, хто не може зрозуміти, що людина, яка закохалася вдруге, перший раз могла кохати по-справжньому.

Кольський подивився на неї.

– Я не розумію, що ви хочете цим сказати.

– Перш за все те, що людина живе, а все, що живе, змінюється. Зрештою, саме життя – це не що інше, як постійні зміни, чи не так?

– Так. З наукової точки зору…

– Не тільки з наукової, – перебила вона. – Ми змінюємось. І скажіть мені, чи моє давнє кохання було б ображене, применшене чи перекреслене через те, що я покохала когось іншого? Сто разів ні. У той час я кохала всіма своїми почуттями і думками, всією собою, нероздільно і в мені не було місця ні на що інше, я вся була переповнена коханням. Але це не була я, я нинішня, яку ви бачите перед собою. Це вже зовсім інша істота. Навіть безперервність між мною тоді і мною тепер була розрізана, жорстоко порушена. Природа ж не терпить порожнечі. Існує латинське прислів’я…

– Natura horret vacuum[47], – підказав Кольський.

– Саме так. Можна кохати непохитно й вірно протягом усього життя, але лише тоді, коли ця любов підсилюється, коли вона живе в нас. Живе. Тобто це означає, що це не мумія чи мощі, а частина нашої живої душі, яка разом з нею проходить усі наші переміни. Інакше любов поступово муміфікується, а ми в одній з каплиць свого серця споруджуємо їй сумний вівтар, де поклоняємось її культові у моменти спогадів. Її ж місце займає нове життя, якщо нам посміхнеться щастя і ми знову зустрінемо кохання.

– Ви дуже дивно говорите, – невпевнено обізвався Кольський.

– Дивно?.. Я кажу правду, я кажу те, що я пережила, що передумала, що бачу в самій собі. А говорю вам це тому, що знаю, у якому настрої ви тепер перебуваєте, знаю, що ви зрозумієте мене, переживаючи тонкі й ніжні почуття.

Кольський був трохи здивований цим. Дотепер у нього складалося враження, що пані Добранецька не виокремлювала його серед інших колег чоловіка. Йому не могло не подобатися, що ця прекрасна пані, відома своєю красою й витонченістю, так добре його розуміла.

– Я справді дуже вдячний вам за розуміння… за доброзичливе ставлення до мене.

– Не дякуйте. Я буду з вами цілком щира. Зізнаюся, що це навіть негарно з мого боку, що я розмовляю з вами про те, що завдає вам болю. І пробачте, будь ласка, цей мій егоїзм.

– Егоїзм?.. – здивувався Кольський.

– Так, пане Яне. Я не знаю, яке враження у вас склалося про мене. Ви, напевно, як і всі решта, думаєте, що мені не вистачає лише пташиного молока, що я щаслива й нічого більше не хочу. Якби ж це було так!.. О, звичайно, Єжи мене любить, оточує мене увагою, ні в чому не відмовляє. Ні в чому, що є цінним для більшості людей. Але ми, жінки, найбільше цінуємо ніжну духовну близькість, яку може нам дати коханий чоловік. Ви розумієте?

– Звичайно, прошу пані.

– Мій чоловік занадто захопився наукою і роботою, а крім того, дуже суворо дивиться на справи людські. У цьому в нього компромісів немає. Чи могла б я дозволити собі звіритися йому, висловити свої думки з питань, які такі важливі для мене? Ні, це я вам вдячна за те, що погодились мене вислухали. Може, це жорстоко з мого боку, пробачте, будь ласка. Серед сотень цих знайомих я б не знайшла нікого, з ким би могла так говорити, на чию надійність могла б розраховувати.

Кольський відкашлявся:

– У цьому відношенні ви можете цілком розраховувати на мене.

Пані Ніна кінчиками пальців ледь торкнулася його руки.

– Я ні на хвилину в цьому не сумнівалася. Й оскільки сьогодні ніч щирості, я не хочу нічого від вас приховувати. Отже, тоді, в ті сумні дні, коли я отримала той крижаний лист, я була близька до самогубства і не знаю, як би це все закінчилося, я тоді була ще дуже молода і надто недосвідчена, це було моє перше велике почуття. На щастя, доля вчасно надіслала мені порятунок. Я познайомилась з однією людиною. Це був добрий і мудрий чоловік, який багато пережив у своєму житті, який міг зазирнути в чуже серце. Це було благородно з його боку. Він нічого не хотів від мене, нічого не хотів для себе. Він просто хотів допомогти мені загоїти мій відчай. Ах, ці довгі розмови з ним, ці зізнання, ці добрі сердечні поради, це вміння зазирнути у найпотаємніші куточки моєї душі. Зрештою, я не закривалась перед ним, навпаки, я говорила, що відчувала. А він був для мене лікарем.

Вона посміхнулася.

– Я назвала його лікарем мого серця.

Кольський запитав:

– А він справді був лікарем?

Пані Ніна заперечливо похитала головою.

– Ні. Насправді він був нічим. Але для мене в той час він став усім. Це був чудовий подарунок долі. Я все ще відчуваю себе боржницею перед Всесвітом. Я би так бажала відплатити комусь таким самим добром. Звичайно, я знаю, що не зможу бути таким добрим лікарем сердець, як той чоловік. Мені не вистачає його розуму, тієї глибини погляду, того заспокійливого легенького дотику.

Оскільки вона замовкла, Кольський вважав за доцільне заперечити:

– Ну знову ж, прошу пані…

– Отже, ви думаєте?..

Кольський нічого не думав. Він почувався ніяково, у нього складалося враження, що пані Добранецька з усім цим просто помилково звернулася до нього, прийнявши його за когось іншого. Тим не менше вона здавалася йому чарівною і дуже доброю. Він навіть уявити не міг, що ця гордовита прекрасна пані була такою сентиментальною.

– Ви надзвичайно добрі, – сказав він.

Запанувала тиша. З вітальні долинали музика. Першою заговорила пані Ніна.

– Я дуже мало знала панну Канську. Вона кілька разів бувала у нас і справила на мене позитивне враження. Здається, це одна з тих зрілих сучасних жінок, які хочуть і вміють боротися за власне життя. Мій чоловік високо цінує її якості. Я завжди чула від нього слова поваги, а ви знаєте, що він – людина не поблажлива.

– О так, – зізнався Кольський.

– А вас не дивує те, що я з цікавістю спостерігала за цією чарівною дівчиною. Мені також не байдуже було довідатись, що вас із нею пов’язує нитка взаємної симпатії.

– На жаль, не взаємної, – гірко зауважив Кольський.

– Зараз це виявилося і стало для мене несподіванкою. Хто б міг таке уявити? Справді не раз із клініки, та й не тільки, доходили різні чутки, які принижували думку про неї. Я з обуренням спростовувала це. Я була переконана, не менше ніж ви, що її ставлення до Вільчура полягає виключно у захопленні ним. Навіть з огляду на його вік. Бо ж він майже старий. Хто б це міг подумати! Молода, гарна, незалежна, начебто з бездоганною репутацією, самовіддана… І раптом, як грім з ясного неба, таке відкриття…

– Не все те золото, що блищить, – вжив таку приказку Кольський. Йому було гірко й огидно, і він відчував зневагу до всього світу.

Пані Ніна знову торкнулася його руки.

– О ні, пане Яне, не можна вам її засуджувати. Звідки ж ви можете знати, які моральні чи навіть… матеріальні обставини спонукали її до того, щоб стати подругою пана похилого віку, до того ще й непривабливого? Життя, навіть життя такої молодої дівчини, сповнене загадок і таємниць. Його не можна сприймати поверхово, à la lettre[48]. Надто суворо ви її судите. Погоджуюсь з вами, що для байдужого глядача вона буде просто коханкою пана Вільчура. Але ми, ті, хто її знав, не можемо так спрощувати, з якогось приводу їй залежало на професорові. Зрештою, Вільчур не проживе довго, і, мабуть, у нього ще є значний капітал.

Це вже було занадто. Пані Ніна погано розрахувала свій удар, який не тільки не влучив у ціль, але й викликав зворотну реакцію.

Кольський нахмурився і сказав дещо різким тоном:

– Прошу пані, це неправда. Я з упевненістю знаю, що професор Вільчур повністю розорений. І навіть якби він був мільйонером, це не матиме найменшого значення для панни Люції. Запевняю вас, бо знаю, що для неї матеріальних причин взагалі не існує. О ні, вона занадто делікатна, прошу пані, а її самовідданість мене навіть вражала. Зрештою, я часто давав їй багатих пацієнтів, а вона відмовляла через брак часу, і ви знаєте, як вона проводила цей час?.. Безплатно лікувала у різних притулках і сиротинцях.

Пані Ніна відступила на свої колишні позиції.

– Я завжди була такої думки про неї, – наголосила вона. – Завжди. Ви ж визнаєте, що самі губитесь у пошуках мотивів її вчинку. Все б могла пояснити лише безмежна любов. Так, існують випадки, коли молоді дівчата займаються самообманом або навіть закохуються у старших чоловіків. Цілком можливо, що тут також маємо подібний випадок, але я не можу таке припускати, хоча б тому, що доктор Канська завжди справляла враження здорової людини – як фізично, так і психічно, а любов до такої старої людини повинна вважатися чимось ненормальним, чимось, що суперечить природі…

Знову запала тиша.

– Мені колись казали, – нарешті промовила пані Ніна, – що знахарство не стільки полягає на лікуванні, скільки на навіюванні хворим того, що вони почуваються краще. Ніби десь у Малопольщі нещодавно виявили знахаря, який, використовуючи вміння гіпнотизувати, видурював у наївних селян гроші, а також у їхніх жінок та дочок те, що вони могли йому дати. Світ сповнений таємниць, і я ніколи не пробувала їх розгадати. Знаєте, який рецепт я виробила для себе?

– Який, прошу пані?

– Простіше кажучи, коли я стикаюсь із чимось незрозумілим, з тим, що під прикриттям незвичайного може приховувати якусь огиду, я швидко проходжу мимо. Я вважаю за краще зберегти переконання, що світ прекрасний, а поведінка людей – шляхетна і мудра. Таким чином я рятую себе від усякого бруду. Проходжу мимо, навіть якби б мені найбільше залежало на тому, щоб вникнути у невідоме, – я даю собі спокій. Повірте, це хороший рецепт.

– Не від усього так просто можна відійти, прошу пані, – серйозно зауважив Кольський.

– Хто ж говорить про легкі речі… Якщо ви хочете цінувати себе і зміцнювати свої людські цінності, доведеться мати справу з речами складними. Це не діло зламати соломинку, не діло й відвертатись від страви, яка не подобається. На мою думку, людина вашого типу просто створена для подолання в собі найбільших труднощів. Ви – людина дії. Якби ви жили у час колонізації Америки, ви, безумовно, були б одним з піонерів.

Професор Добранецький вийшов на терасу й покликав:

– Ніно, пан міністр йде, він хотів попрощатися з тобою.

– Вже йду, – відповіла вона, встаючи і простягаючи руку Кольському. – Дякую вам. Це була чудова розмова. У мене так мало подібних моментів у житті. Мені дуже прикро, що я їду. На жаль, уже все вирішено і підготовлено. Я не можу затримати свій від’їзд. Але я спробую скоротити своє перебування за кордоном. Мені так багато є що сказати вам, я так багато хочу почути від вас. Ви дозволите мені написати вам?..

Кольський, якому із самого початку було вибито ґрунт з-під ніг, почувався невпевнено:

– Авжеж, прошу пані. Я буду надзвичайно вдячний.

Він низько нахилився, цілуючи її руку. Коли випростався, пані Ніни вже не було на терасі.

Кольський повертався додому приголомшений. Щоб зібратися з думками, він пройшов повз свій будинок і пішов на довгу прогулянку Єрусалимськими алеями – головною артерією Варшави. Вже світало. Над Лазенковським королівським парком сірим сріблястим сяйвом оживало небо. Він сів на одну з лавиць і почав аналізувати свої враження. Кольський не вважав себе дурнем і не був таким. У тому, що говорила пані Ніна, одразу відчув жало ненависті до Люції, яке замаскувалося такими майстерними компліментами. Здається, захищаючи її, вона насправді дуже хотіла дискредитувати Люцію в його очах. Але з якою метою? Невже від’їзд Люції якимось чином пов’язаний з пані Добранецькою?.. Ні, це нісенітниця. Було ще одне пояснення, але Кольський був надто скромної думки щодо себе, аби припустити, що ця світська дама закохалася саме в нього.

У будь-якому разі розмова з нею мала справити і справила дуже сильне враження. Пані Добранецька підкупила його своїми зізнаннями, засліпила способом поведінки та рівнем розуміння тих важких і складних справ, щодо означення яких він особисто мав лише такі прості слова, як любов, ненависть, ревнощі.

Засинаючи, він думав: «Дивна, незвичайна жінка…»

Розділ VIII

Люція сміялася заразним безтурботним сміхом.

– От бачите, ще й тут стану у пригоді, – сказала вона, відкриваючи валізу і дістаючи звідти запаковані у вощений папір канапки. – Ви б померли з голоду.

– Ви й про це теж подумали? – здивувався Вільчур.

– Я взагалі не подумала. Я просто зателефонувала у довідкову службу залізниці й дізналася, що у цьому поїзді немає вагона-ресторану. А значить, з цього не важко було зробити висновки. Знаючи, що ви вийшли з дому, звичайно не поснідавши, я завбачливо запаслась цим всім.

– Але це ціла комора.

– Не хвилюйтесь, пане професоре. Найближча велика станція з буфетом, де поїзд довго стоятиме, буде аж близько одинадцятої. Запевняю вас, що небагато з цієї комори залишиться до цього часу.

Пророцтво Люції повністю збулося. Хорошому апетитові сприяли не лише ранній ранок і подорож, але й настрій їх обох. Після нетривалого замішання й низки докорів, які Вільчур зробив Люції, він мусив погодитись із тим, що вже сталося, це примирення пройшло легко, бо насправді, хоча сам перед собою цього й не визнав, він був задоволений її непокорою.

Професор уважно слухав її проекти на майбутнє. Люція не збиралася обмежуватися роботою на селі, допомагаючи Вільчурові. Вона вже склала цілий план дій. Буде займатися у більших масштабах популяризацією гігієни у навколишніх населених пунктах, зокрема у хатах мешканців. У свою чергу Вільчур знайомив її з умовами, які вони застануть на місці. Він описував людей, стосунки, поведінку та звичаї, які панували у млині, в містечку та в навколишніх селах.

Вони настільки були зайняті розмовою, що навіть не почули, як з легким шурхотом розсуваються двері купе, і не зауважили руки, яка прослизнула крізь щілину. У всякому разі вона прослизнула лише на мить, тільки для того, щоб вправним рухом зануритись у внутрішню кишеню пальта Вільчура, необачно повішеного на вішалці біля дверей.

Власник цієї руки безшумно прибрав її разом з вмістом кишені і так само беззвучно причинив двері. Потім, не гаючи часу, швидко вийшов з вагона, завбачливо проминув іще два і в третьому зупинився у порожньому коридорі. Він уважно озирнувся, а потім витягнув з-за пазухи досить товстий гаманець. Тихенько присвиснув, побачивши величеньку пачку банкнот, після чого вправною рукою перемістив їх у свою кишеню. У гаманці лишалися тільки папірці, які не являли собою ніякої цінності. Він уже збирався викинути гаманець у вікно, коли в око потрапив зелений папірець, який нагадував долари. Витягши його з-поміж інших, він прочитав: «Ми отримали від професора Рафала Вільчура злотих…»

Рука, яка вже приготувалася викинути, завмерла у повітрі. Він ще раз присвиснув і занурив пальці у гаманець. Паспорт, посвідчення особи, візитні картки… Не було сумнівів, хто був власником гаманця. Він повільно потягнувся до кишені, дістав звідтам щойно сховані банкноти і поклав їх на старе місце, потім засунув гаманець в кишеню і повільним кроком рушив назад. Він легко знайшов купе. Крізь відкриті штори було видно коричневе пальто.

Цим разом він сміливо відчинив двері й зайшов до купе.

Спершу вони його не впізнали. На ньому був майже елегантний темно-синій картатий костюм і ледь прим’ятий капелюх-котелок. У такому вбранні вони ще його не бачили.

Професор Вільчур з недовірою вдивлявся у нього, а потім вигукнув:

– Омела!

– Ага, вгадав, цісарю. Складно. Мене ідентифікували. У цій Польщі з кожним разом усе важче подорожувати інкогніто. Моє шанування до вас, пані. Що ж це за медична подорож? Їдете когось зарізати у провінції? У Варшаві вам не вистачає м’яса?..

Омела пильно придивився і запитав, підносячи капелюха над головою:

– Гей, а може, це слушна нагода для складання побажань? Per Bacco[49]! Як на мене, це схоже на шлюбну подорож.

Вільчур почервонів, натомість Люція засміялася.

– На жаль, ні.

– Ні?.. – зітхнув Омела ніби з великим полегшенням і, всідаючись зручніше, сказав: – У такому разі без приниження власної гідності я можу залишитися з вами.

– А куди ви їдете? – поцікавилася Люція.

– Це така нині модна «подорож у невідоме». Оригінальність моя полягає в тому, що регулюючим чинником насправді стає випадок, себто той момент, коли кондукторові вдається довести, що у мене немає квитка. У кондукторів існує забобон, що лише люди з квитками можуть їздити у поїздах. Під час літніх вакацій я завжди намагаюся переконати їх у протилежному. На жаль, це люди, які не здатні засвоїти нові поняття, і саме тому мені часто доводиться виходити з поїзда на найнеочікуваніших станціях. Плюс полягає у тому, що я поступово пізнаю свою любу батьківщину, але це має й недоліки. А саме, деякі її райони стають майже недоступними.

– Ви так полюбляєте подорожувати? – спитала Люція.

– Подорожі виховують, – пояснив Омела. – У мене завжди була пристрасть до туризму. Я вельми товариський. Коли бачиш плакати, які великими літерами закликають: «Відвідайте Польщу», «Пізнай свою країну», то не можна не спокуситися.

– Але плакати, – зауважила Люція, – не закликають подорожувати зайцем.

– Це просто недогляд, – заявив Омела. – Зрештою, яка різниця між поїздкою зайцем та поїздкою з квитком? Quelle différence[50]? Люди зі спрощеним способом мислення називають одних волоцюгами, інших – туристами. Чи змінюється індивід, який подорожує тим чи іншим способом? Зовсім ні. Просто про різницю вирішує його кишеня, гаманець. Людина, яка займається туризмом без гаманця, – волоцюга, людина, яка займається туризмом з гаманцем, – турист. Щоб довести вам, наскільки неточне таке визначення з наукової точки зору, я покажу вам щось…

Він не встиг закінчити. Провідник увійшов до купе і традиційним тоном вимовив:

– Квитки на перевірку, будь ласка.

Квитки Люції та Вільчура були пробиті. Далі кондуктор звернувся до Омели, підозріло дивлячись на нього:

– Ваш квиток?

– Хароне, що безжалісно використовує творчий винахід Стівенсона для низьких цілей статистичної капіталізації. Чи не виникає спонтанно у тебе критика тих цивілізаційних тенденцій, які заплуталися у коліщатках фіскалізму, паралізуючи рух лібералізму та інтенсивного міжрегіонального проникнення?

Занепокоєний кондуктор обвів поглядом присутніх і обізвався досить невпевнено:

– Мені все одно. Будьте ласкаві, ваш квиток.

– Ха-ха-ха! – засміявся Омела. – Так ти справді пригрів у своєму серці солодку ілюзію, що я можу мати щось подібне?

– Я сюди не жартувати прийшов, – обурено сказав кондуктор. – І не тикайте мені, бо я з вами свиней не пас. Я прошу показати квиток або висаджу вас на найближчій станції.

– Це тобі буде не так просто, carissime, бо правила, яким ти по-рабськи підкоряєшся, говорять про те, що пасажир, який не встиг придбати квиток, може це зробити у вагоні з невеликою доплатою. Я саме такий пасажир.

Сказавши це, він прибрав зневажливого виразу обличчя і, витягнувши з кишені розіпханий гаманець Вільчура, витягнув з пачки одну банкноту і передав її кондукторові.

Чималий вміст гаманця засоромив кондуктора. Це було для нього цілковитою несподіванкою, адже його набите око, вже, заходячи в купе, оцінило цього пасажира у капелюсі як волоцюгу без гроша за душею. Тепер йому спало на думку, що це може бути якись дивак.

– Ви теж їдете до Людвикова? – запитав він по-діловому.

– До Людвикова? – зацікавився Омела. – Так, друже, я дивуюсь твоїй інтуїції. Дійсно, я їду до Людвикова. Натомість я буду вдячний тобі, Архімеде, якщо скажеш, якого дідька я туди їду.

Кондуктор подав йому квиток і знизав плечима:

– Ви якось так дивно до мене говорите.

Коли він вийшов, Омела зітхнув:

– От бачиш, генерале, ти сам навіть не підозрюючи цього, зафундував мені квиток до якогось паршивого Людвикова. А цей подарунок прийми від мене як скромний реванш.

Сказавши це, він подав Вільчурові його гаманець.

– Але ж… але це мій гаманець, – здивувався професор.

– Так, – зізнався Омела, – і саме цій обставині я завдячую те, що він не став моїм. Ах, фараоне, ти порушив слабку струну в моєму левиному серці. Хай йому! Великодушно і шляхетно повертаю тобі цей роздутий предмет, роздобутий завдяки значному досвідові та певній майстерності пальців. А в майбутньому не раджу тобі, Мідасе, вішати пальто біля дверей купе.

Видно було, що Вільчура засоромила ця подія, а Люція, навпаки, із занепокоєнням, яке не вдавалося приховати, дивилася на Омелу. Не звертаючи на це уваги, він продовжував урочисто промовляти і в якийсь момент поціка- вився:

– Високововажне панство їдуть до отого Людвикова?

– Так, – підтвердила Люція.

– У будь-якому разі попередьте мене, будь ласка, коли буде ця станція, бо я маю наказати слугам спакувати свій великий багаж.

– У вас досить багато часу, – сказала Люція. – Ще приблизно дванадцять годин.

– То так? Отже, це десь біля Північного полюса.

– Ні, друже, – засміявся Вільчур. – Ми навіть не досягнемо Полярного кола.

– Це чудово, оскільки я не брав із собою моїх їздових собак, саней та інших ескімосів. Але чи можете ви мені сказати, по якого дідька ви туди їдете? На літній відпочинок, імператоре?

– Ні, друже. Це переїзд, і частково ти є його винуватцем. Ти мені навіяв огиду до міста…

– Recte[51], я вбив тобі в голову, my dear, твою неприязнь до міста. Людина має цілі джунглі неусвідомлених смаків, притлумлених примх, симпатій та відрази. Піаніно стоїть, як дурна корова, і нічого не знає про свої нутрощі, про ті сотні струн, які здатні видобувати найрізноманітніші звуки. Коли ж до цієї, на перший погляд, мертвої скрині підійде віртуоз, то вправними маніпуляціями видобуде з неї і пекло, і рай. Так і я беруся за людські душі. Мораль?.. Долучайся до мене і досягнеш ідеалу пізнання себе.

Вільчур усміхнувся:

– Я не проти.

– Проти чого?

– Проти того щоб долучитися до тебе. Їдь з нами, друже, і залишайся.

– А, перепрошую, якого дідька?

– Навіть як віртуоз. Та, зрештою, у тебе немає ані родини, ані чогось, що б змушувало тебе повертатися до Варшави. Посидиш у селі серед інших людей. О, так! Там наочно переконаєшся, скільки є хороших людей. Ти не хотів вірити в їхнє існування.

Після коротких нещирих відмовок Омела погодився. Зрештою, йому було байдуже, де гаяти час, а оскільки розмови з Вільчуром робили йому приємність, він сказав:

– Ну, що ж, на деякий час я можу скористатися твоєю пропозицією, мілорде.

Професор посміхнувся.

– Ну, бачиш, друже. Наша команда зміцнюється. І я переконаний, після того як ти познайомишся з радоліськими краями, тобі не захочеться їх покидати. Я також думаю, що тобі набридне неробство і ти разом з колегою Канською будеш мені допомагати.

– З ким? – перепитав Омела не своїм голосом.

– З доктором Люцією Канською, – сказав Вільчур, рукою вказуючи на свою візаві.

Спотворене цинічною гримасою блазня обличчя Омели раптом зосередилося і набуло серйозного вигляду. Погляд довго блукав по обличчю й фігурі Люції.

– Ваше прізвище Канська?.. Я цього не знав.

– Від народження, – засміялася трохи здивована його тоном Люція.

– Ви… ви походите із Сандомира? – не спускав з неї очей Омела.

– Ні. З Меховського, але в Сандомирі у мене була родина.

Запала мовчанка.

– Ви знаєте ті краї? – спитала Люція.

Омела довго не відповідав. Нарешті знизав плечима:

– Людина волочиться скрізь.

Видно було, що прізвище Люції викликало в ньому дуже сильний спогад, бо з цього моменту він замовк і сидів, згорблений, похмурий.

– Я колись був у Сандомирі, – почав Вільчур, ніби не помічаючи зміни настрою свого супутника. – Це було ще за студентських часів. Гарне місто. Старі мури… Я пам’ятаю ратушу, прекрасну ратушу і ту вуличку праворуч, і будинок з червоної цегли, який весь утопав у зелені. Там ми затрималися з колегою… А потім ми купили невеличкий човен і вже човном пливли вниз по Віслі до Варшави. У ті часи це була справді ціла експедиція, і ми надзвичайно пишалися собою. Це, безумовно, були одні з найприємніших вакацій, які я запам’ятав. Я тоді був на першому курсі. Потім настали роки важкої праці. Літо використовувалося для стажування у закордонних клініках або просто для того, щоб заробити гроші, якими протягом навчального року платити за житло та проживання…

Потяг зупинився на якійсь невеликій станції.

– Ви знали пані Ельжбету Канську? – тихо промовив Омела.

Люція ствердно кивнула:

– Це дружина мого дядька.

– Дядина, – повторив Омела. – Отже, Міхал Канський був вашим дядьком…

– Так, – підтвердила Люція. – Ви їх знали?

– Настільки, наскільки людина може пізнати іншу людину… Міхал Канський. Учні називали його тапіром. Зараз, мабудь, виглядає, як вгодований носоріг, що гладшає і похрокує в теплому болотці міщанського гніздечка.

Люція похитала головою:

– Він помер вже років з двадцять тому. Я була маленькою дівчинкою, коли він помер. Вони обоє померли. Бо й дядина також померла кілька років тому.

Вона зробила паузу й додала з притиском:

– Я дуже її любила і багато чим їй завдячую. Це була найшляхетніша жінка, яку я знала.

Вона сказала це, щоб захистити пам’ять померлої від якихось невідповідних жартів Омели. Він же пирснув коротким неприємним сміхом.

– О, я їй також багато чим зобов’язаний.

Потім він відсунувся в куток купе і поринув у понуре мовчання. На Вільчура також напливли якісь думки чи спогади. Люція вийняла книгу і почала читати. Потяг мчав серед хвилястих пагорбів, вкритих молодим лісом та кущами. Інколи серед них проглядали яскраво-зелені невеличкі поля, на яких сходило збіжжя, та сірі пухнасті солом’яні стріхи хаток.

Сонце вже хилилося до обрію, його промені потрапляли до купе довгими низькими смугами.

Розділ IX

У млині Прокопа Мельника снідали раненько. Тут жили людці працьовиті, а відомо, що для роботи потрібні сили, яких з нічого іншого, як зі страви, не візьмеш. Тож перед тим як рудий Віталіс пішов занести посуд на стіл, а старий Прокіп розбудив сина, баби, стогнучи і дряпаючи залежані боки, позіхаючи і висякуючи носи, метушилися біля великої печі. Зоня роздмухувала вчорашнє вугілля, заховане у бічному припічку. У чорній масі десь у глибині тліла маленька іскорка, але вона ще й двічі не промовила «Отче наш», як під впливом її зусиль ціла купа вугілля розжеврілася й перемістилася на середину печі, вибухнула яскравим полум’ям у жмені смолянистих трісок. Ольга внесла з сіней масивний оберемок березових полін і з гуркотом кинула їх на підлогу. Добре дерево, сухе, ще минулого літа зрубане в лісі, зимою звезене, порізане, порубане на акуратні поліна, складені у стоси, через які проходило повітря, тепер швидко й легко зайнялося, лише час від часу гучно потріскуючи та вистрілюючи іскорками.

Стара Мельничиха вже давно була на ногах. Вона лягала спати з курями, а вставала раніше від них. Їй було не до сну. З роками, в міру того як зростали статки її Прокопа та її дому, здавалося їй, що над нею висить усе більше турбот, вона боялася, що будь-який недогляд призведе до незліченних втрат, якщо вона сама не потурбується про щось, усе перетвориться на руїну. Тож, уже від світанку в хаті й на подвір’ї чувся її скрипучий голос, який дорікав і домашнім, і тваринам, і навіть неживим предметам. На її думку, все навкруги змовилося, щоб їй набридати, а господарству завдавати шкоди.

Її постійне нарікання було б нестерпним для усіх, якби будь-хто на нього звертав увагу. Зоня й Ольга самі знали, що на світанку їм треба напалити піч і поставити на вогонь величезний потрісканий горщик, щоб учорашня смачна й добре притрушена підсмаженими копченостями капуста розігрілася, накрити на стіл, поставити миски, принести з комори хліб. Наталка, без того, щоб її хтось підганяв, ще заспана, бігла до хліва, щоб вигнати Білошку і Лявониху на пасовище, гусей і качок випустити на воду, для свиней і поросят, які сильно розкувікались, у великому кориті, що стояло перед свинарником, насікти зілля й картоплі. Василь відчиняв і запускав млин, якщо на подвір’ї ще не було возів з новим збіжжям, виходив з такою міною, ніби господарським оком оглядав обійстя, тупцяв біля того вікна, яке здалеку вирізнялося серед інших вікон дому. І як би воно не мало виділятися! Його щільно закривали фіраночки з білого чистісінького перкалю, красиво прикрашені рожевими й голубими гофрованими паперовими стрічками, зібраними посередині двома чудовими бантами.

Це було одне з вікон святкової кімнати, а точніше та її частина, яка називалася «за перегородкою». Вже три місяці там жила Донка Соленівна, далека, сьома вода на киселі, родичка Прокопа та його родини. Далека, а все одно – близька.

Її не відразу охоче прийняли в млині. Спочатку – то старий Прокіп мусив добре гримнути на бабів, а Ольга навіть дістала від нього під бік штурхана, коли міській зайді, як її називали, подавала миску горохового супу, та і так, що половина якого опинилась на дівчині. У старого Прокопа були свої причини привести цю дармоїдку в хату. Колись він так повівся з рідним братом та його родиною, пустивши їх з торбами світом, про що, хоча вже й минуло багато років, до сьогодні подейкують в околицях Радолішок, звинувачуючи Мельника в жадібності, байдужості та небажанні допомогти рідним у біді. Як там було насправді – важко сказати, але минали літа, а разом з ними сиву голову Прокопа опосідали якісь нові думки, а в його серці народжувалися якісь нові почуття. Тож коли він дізнався, що в далекому Вільні помер син його тітки Теофіл Солень і свою маленьку доньку залишив на милість долі, після коротких роздумів вирішив забрати її до себе.

Нікому нічого не сказавши, Прокіп спакував клуночок і рушив до Вільна. В ньому перемогла жалість, коли він побачив дівчину, але не показав цього. Це було молоде, заледве вісімнадцятилітнє дівча, слабеньке, бліде і хворе на груди. Через те Донка не могла знайти ніяку роботу, хоча вона й мала трохи освіти, бо початкову школу закінчила з відзнакою, а потім два роки ходила в гімназію. Її батько служив двірником в одного пана, поки не розхворівся на легені й не помер. Це була така родина, що на груди хворіла. Подумав тоді старий Прокіп, що у млині дівчина відгодується, оживе, що зможе також бути корисною, бо підучить Наталку і з цього, і з того. Може, й інші плани мав, але про них він і сам навіть думати не хотів.

Тоді Донка заїхала до млина. Сором’язлива й зацькована, вона ніби усіх боялася, починаючи з великого собаки Рябчика і закінчуючи дідом, бо Прокіп наказав їй себе так називати. Минали тижні, й дівчина змінилася на очах. Поправилась, розквітла, її чорні очі втратили туманний і покірний вираз і дедалі частіше стріляли живими іскорками. Щоки налилися рум’янцем, а густе каштанове волосся ніби стало ще густіше й набирало блиску, як шерсть коня, якого порядно відгодували, не шкодуючи вівса.

Тепер у млині, після зарозумілого ставлення до неї та афронтів на початках, Донці ніхто ні в чому не відмовляв. Вона спала довше за всіх, встаючи напросто до сніданку, ніхто не змушував її до будь-якої роботи. Коли сама хотіла, шила щось для Наталки, Зоні або Ольги, іноді робила невеличкі букетики з колосків жита й кольорових стрічок, замішувала тісто чи допомагала прибирати. Лише мала одну постійну роботу: робити уроки з Наталкою. Але й цього забагато не було. І тому її присутність у млині нікому не заважала, а Василеві особливо припала до смаку, хоч він і не хвалився цим. З огляду на свій молодий вік, він сумував за товариством, а якось так вийшло, що товариства такого він не мав. Кращі панянки з містечка крутили носом і з сином мельника, хоча й заможним, гуляти не хотіли через те, що він не закінчив ніякої школи. На дівчат же із сусідніх сіл він дивився неохоче. Для нього вони були занадто прості. Але Донка, хоч і була панною з великого міста, з гарними манерами й освічена, не лише не виявляла до нього нелюбові й вищості, навпаки – ставилася до нього як до рівного. Вона із задоволенням слухала його пісні, завжди з радістю йшла з ним на риболовлю, а сама такі прекрасні вірші читала, що після деяких він не міг довго заснути, розмірковуючи про долю пана Тадеуша, Графа та Зосі[52].

У млині Прокопа Мельника трапеза не була так, як в інших, тільки втамуванням голоду. Сніданок, обід чи вечеря вважалися своєрідним обрядом, який починався з молитви і закінчувався молитвою. До столу сідали всі разом, а якщо когось через поважну причину не було за столом, старий Прокіп не приховував свого незадоволення. І того дня всі сиділи разом. Посеред столу стояла велика миска, з якої розносилися смачні запахи копченого м’яса і капусняку, у другій – парувала картопля, і хоча це було напередодні нового врожаю, на столі лежав величезний буханець хліба. У млині ніколи не бракувало хліба. Дерев’яні ложки послідовно занурювалися в обидві миски, без поспіху, щоб не видати свою ненажерливість. Лише трьом людям подавали їжу на окремих тарілках: главі родини, Василеві та Донці. Привілей останньої також спочатку викликав тихий протест Ольги та Зоні. Однак з часом вони змирилися з цією відзнакою. Перше – вони знали, що ніщо не може змінити волю Прокопа, друге – вони самі її полюбили і не могли не визнати деякої її переваги над собою.

Сніданок закінчувався. Прокіп, витерши рукавом вуса й бороду, саме збирався приступити до молитви, коли двері відчинилися й на порозі з’явилася висока, трохи згорблена, але широкоплеча постать. Прибулий був одягнений у міський одяг і капелюх. Він хвилину стояв посміхаючись, потім зняв капелюха і сказав:

– Слава Ісусу Христу…

Лише тепер вони впізнали його. Ані по обличчю, ані по одягу вони не могли його впізнати. Коли він жив тут з ними, то носив просту свитку чи кожух, мав бороду, яка наполовину закривала обличчя…

– Антоній! – першою підскочила Зоня, аж перекинула лаву.

Наталка стрибнула і вже була біля нього. Прокіп так почервонів, ніби його обличчя залила кров, з розпростертими руками вийшов на зустріч Вільчурові. Василь радісно повторював:

– Боже милий… А це ж гість, а це ж гість…

Стара мельничиха, сама не знала чому, але почала змітати крихти зі столу, а Ольга стояла із широко розкритим ротом.

Вітанням не було кінця. Спочатку боязко, але згодом усі обнімали його як рідного. Тут він прожив з ними шмат часу і так, як вони. Що їм до того, що згодом виявилося, що це багатий пан, славний професор. У їхній пам’яті він залишився таким, яким був, Антонієм з прибудівки, добрим, сердечним другом, до кожного доброзичливим, для кожного корисним, якого всі любили.

Вільчура посадили за стіл. Розбігані баби принесли сир, ковбасу, копченості, поставили пляшку настоянки на горобині. Знайшовся й білий хліб. Заварили чай.

– Я б швидше сподівався на святого Прокопа, мого покровителя, ніж на тебе, – сказав господар. – Тут немає жодного дня, щоб ми тебе не згадували. Скільки разів, бувало, гляну на прибудівку, стільки разів подумаю: от забув про нас, викинув із серця. І так тяжко робилося на душі.

Вільчур стиснув його руку.

– Не забув. І найкращий доказ тому – я приїхав.

– Бог благословить тебе за ці відвідини! Гей, гей, зійдеться людей сюди, коли дізнаються, що ти завітав до нас у гості!

Ольга замахала руками.

– Ой насходиться!

Вільчур подивився на присутніх.

– Я приїхав не провідати вас, – він похитав головою.

– Як це? – здивувався Василь.

– Я приїхав сюди, щоб залишитися з вами, щоб залишитися назавжди…

У кімнаті запанувала мовчанка. Усі дивилися то на Вільчура, то переглядались між собою із невірою й здивуванням. Прокіп заговорив першим:

– Ти не жартуєш з нас, чи не так?.. Де ж тепер тобі до нас?..

Вільчур заперечливо похитав головою.

– Не жартую. Залишуся вами, якщо ви тільки мене приймете.

– Боже милий! – вигукнула Зоня.

– От тобі й маєш! – зі здивуванням похитав рудоволосою чуприною наймит Віталіс.

Лише одна Наталка не здивувалася. Вона радісно скрикнула і кинулася Вільчурові на шию.

– Залишайся, залишайся.

Прокіп почухав голову, погладив бороду, з недовірою поглянув на Вільчура і почав:

– Бог мені свідок, що я радий тобі, що ми всі раді, але це ніяк не може мені вміститись у голові, що ти захотів повернутися до нас. Що ми, бідні темні люди, для тебе?.. То ж ти – великий пан. Там у тебе кам’яні будинки і палаци. Як же ми тебе тут приймемо, де посадимо, де покладемо спати, чим будемо годувати?.. Зовсім не можу цього зрозуміти…

– Якщо ви мені раді, – відповів Вільчур, – то й хвилюватися нема чого, бо і я радий, що нарешті тут, разом з вами. Не будинків і палаців мені треба, а того серця, якого я там, у великому місті, не знайшов, тієї доброти, якої мені там не дали. Погані там люди в місті… люди жадібні, заздрісні… Тяжко мені було серед них, і так зробилося тяжко, що я більше не міг витримати, то й подумав, що ви тут, як колись, сердечно приймете мене, що у вас знайду куток, буду корисний тутешнім людям. Там, у місті, багато лікарів, можливо, кращих, може, розумніших і, звичайно, молодших від мене. Я там не потрібний. Тому я подумав: повернусь до вас – от і повернувся.

Зоня розплакалась і, схлипуючи, витирала очі тильною стороною долоні. Натомість, Василь, який був не взмозі приховати свою радість, вигукнув:

– О, щасливий день настав! Тож то буде новина для всієї околиці!

Прокіп зрозумів, що Вільчур говорить серйозно, що справді він вирішив оселитися тут, у його млині.

– Отже, залишишся? – перепитав він.

– Залишусь. – Вільчур ствердно кивнув.

– І людей будеш лікувати? – Наталка потягнула його за рукав.

– Буду.

– То й прибудівку потрібно знову прибрати, – зауважив Віталіс.

– Там два розбитих вікна, – втрутилася Ольга, – може, я побіжу до містечка по скляра?

– Іди ти зі своїм склярем, – обурився Василь, – адже не в прибудівці він житиме, а в кімнаті.

– Точно, – підтвердила Ольга.

Вільчур розсміявся.

– Ні, ні, я не хочу. Тільки в прибудівці. Я так звик до неї. Мені там було добре. Кращого помешкання мені не треба. А зрештою, у мене великі плани. Хо-хо, які плани… У мене залишилось трохи грошей, і я думаю побудувати поруч будиночок, влаштувати там амбулаторію, поставити два-три ліжка для тих хворих, яких одразу після операції покласти на воза не можна…

– Це ніби як лічниця, – обізвалася Наталка.

– Ну, якби, – підтвердив він. – Лише невелика лічниця для місцевих потреб.

Цей проект спантеличив і захопив усіх. Після довгої мовчанки Прокіп сказав:

– Ти дивний чоловік. Бог надихнув мене, коли я тоді взяв тебе на роботу. О, я навіть вже не думаю, до уваги не беру того доброго, чого від тебе зазнав…

– Якого там добра, – перебив його Вільчур.

– Не заперечуй, не переч, – поважно зауважив мельник. – До смерті я не віддячуся тобі за те, що ти вивільнив мого сина від каліцтва, що ти його врятував, що, не спокушаючи божественної милості, я можу тепер лягти в труну, знаючи, кому залишу доробок всього життя. Але кажу, не тільки це добро важливе для мене, яке ти мені дав. Для мене важливо і те, що ти зробив для сусідніх людей, не маючи з того ніякої користі. Тож через тебе люди вже криво не дивляться на мій дім, а хто й озирнеться з гостинця, то й каже: тут жив той знахар, тут лікував людей… А тепер я чую, що ти хочеш покинути місто й великі заробітки, щоб знову тут жити. Ти дивна людина, свята людина. Тут не один так говорив…

– Нічого не говори, Прокопе, мій друже, – весело перебив його Вільчур. – Є багато таких, як я. От тобі й приклад. Я не сам приїхав сюди. Зі мною приїхала одна лікарка, доктор, яка, хоч і молода, і не знала вас, отже й до вас не могла мати прихильності, як я, але, дізнавшись, що я їду сюди, хочу тут оселитися, сама зголосилася добровільно допомагати мені.

– А де вона? – підскочив Василь, визираючи у вікно.

– У Радолішках, вона залишилася у готелі.

Зоня ледь помітно знизала плечима і сором’язливо, але з помітним незадоволенням зауважила:

– За старих часів тобі ніяка докторка не була потрібна… Моєї допомоги чи Наталки було достатньо.

Вільчур засміявся.

– Ну тепер усе буде інакше. Не те, що раніше. Зараз тут відкриємо невеличку аптечку, маю інструменти та медичні прилади, про які мені колись і не снилось. Зараз лікування піде по-іншому. Тепер багатьох вдасться врятувати таких, яким колись не міг допомогти…

Раптом Прокіп схаменувся.

– Що ви, баби, пошаленіли? – крикнув він. – Балакаєте і балакаєте, а людину не частуєте, голодом хочете заморити. Ану ворушіться.

Жінки підскочили всі разом і давай підносити Вільчурові тарілки, наливати чай і одна поперед другою просити, щоб не відмовлявся, щоб їв і пив. Прокіп випив до гостя скляночку горобинівки і, як виняток, дозволив синові також випити.

– Ну, то вже нехай там, – буркнув він, – як такий гість у хаті, то й ти одну випий, хоча сьогодні – не свято.

Знову кімната наповнилася гулом питань, вигуків та відповідей.

– Тепер скажи мені, як у вас справи? – запитав Вільчур, коли трохи заспокоїлося.

– Та все по-старому, – махнув рукою Прокіп. – З Божою поміччю живеться, працюється.

Вільчур глянув на Ольгу й Зоню.

– Я думав, ви давно вже повиходили заміж.

Зоня почервоніла і нетерпляче рухала своїми широкими стегнами.

– Женячка мені не була в голові, а Ользі за три роки вдалося вдруге одружитися й овдовіти.

– Овдовіти? Не може бути!

– Правда, правда, – підтвердив Прокіп. – Вона тут вийшла заміж за одного залізничника. Й півроку з ним не прожила. Не щастить на чоловіків.

Ольга вищирила зуби.

– Тепер уже точно ніхто зі мною не ожениться.

Вільчур погладив по голівці Наталку, яка стояла поруч з ним.

– Незабаром з донькою матимеш клопіт. Треба буде й її видавати заміж.

– Я не хочу заміж, – рішуче запротестувала мала.

– От, дурне, – переконано сказала стара мельничиха.

Погляд Вільчура зупинився на обличчі Донки, потім перейшов на Василя і знову повернувся до Донки:

– А ти, Василю, бачу, подумав про себе?

Василь почервонів і не міг видобути з себе ні слова. Донка посміхнулася, а Прокіп вважав за доцільне пояснити:

– Це моя далека родичка, Донка Соленівна. Вона в місті залишилася сиротою, то я забрав її. Живе в нас. Наталку вчить…

Після паузи додав:

– Вона освічена.

– Освічена? – ввічливо перепитав Вільчур.

– Та де, прошу пана, – вільно відповіла дівчина. – Я ледь закінчила загальну школу. Два роки вчилась у гімназії. Вчилась, поки таточко був живий, а потім – відомо – не було за що…

– Звісно, – зауважив Віталіс. – Без грошей немає науки.

– А тут що відбувається? Які зміни?

Тепер Прокіп почав по порядку перераховувати, хто помер, хто одружився, хто виїхав.

– А донька лісничого жива? – поцікавився Вільчур.

– Жива, але яке це життя? Краще б її не було, щоб померла, лише клопіт батькам, лежить і стогне. Від неї лишилися самі кістки.

– Ну, а доктор Павліцький у Радолішках живе?

– Аякже, тільки йому зараз ведеться добре. Оженився. За дружиною взяв фільварок, сім волок[53], не будь-що. Самих корів вісімдесят. Земля-то не дуже, піски, але луки – гей-гей. І гарний шматок лісу. Буде десятин зо тридцять.

– А може, й сорок, – поправив Василь.

– Як я кажу, що тридцять, то тридцять, – розсердився Прокіп. – Від Чорного каменю до Броду буде тобі сорок! Здурів, чи що?.. Будинок, в якому він жив у Радолішках, відремонтовав, бляхою вкрив. Тепер живе як пан. Власними кіньми до хворих їздить.

– Але жінка щонайменше на десять років старша за нього, – зневажливо надула губи Зоня.

– То й що, що старша? – визвірилась на неї мельничиха. – Панна господарська, порядна, не якась там нехлюя, що гасає по вечірках, а господарство не доглядає.

Зоня взялася в боки і войовничо вигукнула:

– А хто гуляє по вечорницях?

– А ти! – крикнула стара.

– Я?.. я?.. якщо раз на рік піду до школи…

– Та неправда!..

– Тихо, баби! – гукнув щиро обурений Прокіп. – Ото тобі знайшли час на свої бабські сварки. Ану до роботи! Що тут стоїте? Ти дивись, губу розпустили. Тьху!

Втручання Прокопа подіяло швиденько. Жінки, як по команді, взялися до щоденної роботи. Старий Мельник умів тримати дисципліну у своїму домі, і його авторитет з віком не слабшав.

З Вільчуром, окрім нього, залишилися ще Василь і Донка. Прокіп з деяким невдоволенням дізнався, що Вільчура супроводжує ще одна людина, притому чоловік без фаху. Він погодився з цим, бо не міг не погодитися. Порадилися, що Вільчур та Омела поселяться у прибудівці, допоки для Омели не приготують невеличку кімнату на горищі. Взимку, чесно кажучі, у кімнатці жити не можна було, але влітку іноді там навіть спав Василь.

Потім вони всі оглянули прибудівку і обговорили необхідні поправки, при чому Вільчур наполіг на своєму, що всі витрати бере на себе. Йому це було зручніше ще й тому, що не хотів бути обмеженим у впровадженні різних удосконалень. Він хотів оштукатурити кімнату та спальню, пофарбувати підлогу, у передпокої постелити її, пробити вікно та поставити лави для пацієнтів: свого роду тимчасова приймальня.

Поки ці роботи не будуть закінчені, Вільчур повинен був залишитися у радоліському готелі. Прокіп вирішив самостійно зайнятися ремонтом прибудівки, заявивши, що краще від нього цього ніхто не припильнує, кращих майстрів не знайде і швидше від нього не зробить. Йому не можна було відмовити в рації.

Тим часом у Радолішках приїзд професора Вільчура вже став широко відомою сенсацією дня. Ні про що інше не говорилося, ходили різні чутки і домисли, що його привело сюди. Деякі стверджували, що він приїхав відкупити для своєї дочки Людвиково, яке молодий пан Чинський продав після смерті батьків. Інші наполягали, що не для дочки, а для себе збирається придбати в цій околиці майно й одружитися з тією панною, з якою приїхав. Ще інші запевняли, що професор проведе ексгумацію тіла дружини на кладовищі в Радолішках, щоб перевезти до Варшави, або що на її могилі поставить пам’ятник. Знайшлися навіть такі поінформовані, які на власні очі бачили цей пам’ятник на станції Людвиково.

У результаті всієї цієї балаканини у містечку рух удвічі збільшився, бо кому тільки дозволяв час, той не міг стриматися, щоб не побігти у готель і там від власника дізнатися кілька деталей про професора, які той знав. А тих подробиць багато не було. Приїхали пізно вночі й досі сплять, за винятком професора, який на світанку вже встав і пішов до млина Прокопа Мельника.

Зрештою, вже до полудня містечко було наелектризоване звісткою про повернення Вільчура. Усі помітили, що він дуже постарів. Йшов повільною ходою, з посмішкою розглядався навкруги і кланявся знайомим, а їх було багато, бо з часів свого знахарства він знав тут майже всіх. Але ніхто не наважився зупинити й заговорити з ним. Професор дійшов до ринкової площі, зупинився перед крамничкою пані Шкопкової й увійшов до неї.

Від зворушення йому стискалося серце, коли він роздивлявся ті старі стіни, полиці, заставлені різноманітними товарами, які наївно прикрашали розкладені пакетики з картонними мундштуками і тютюном, олівці, пенали, зошити, аркуші паперу, претензійні прикраси для письмового столу, вицвілі рулони кольорового паперу і все те, що Марися колись тут розкладала, що продавала, до чого торкалися її руки… Дещо деформований прилавок, поруч із залізною пічкою – поруччя сходів, що вели у підвал.

За прилавком сиділа молода повнява дівчина зі слідами віспи на обличчі, але з приємним поглядом блакитних очей. Вона зірвалася, побачивши клієнта, який заходив до крамниці, та одразу здогадалась, хто це.

– Чим можу служити, пане професоре?

Вільчур здивовано подивився на неї:

– Звідки ж, панночко, ви мене знаєте?

Вона засміялась.

– Я знаю тут всіх місцевих, тож коли приїде хтось новий – одразу відомо, хто це.

– І панночка знає, хто я?

– Звісно, знаю. Всім відомо, що пан професор приїхав. Від ранку. Пані Шкопкова каже, що на літній відпочинок у дворі Зеленої, але я знаю, що це неправда.

Це розвеселило Вільчура.

– Звідки ж панночка знає? – запитав він з посмішкою.

– Ну, тому що пан професор привіз страшенно багато речей з собою. На літній відпочинок так багато не везуть.

– Ви маєте стати детективом. А як ведеться пані Шкопковій?

– Як ведеться? Квакає потрохи, скаржиться на застій у справах, що діти не слухаються, але, в цілому, добре. Може, я збігаю за нею?

Бігти, однак, не довелося. У містечку всі новини розходилися від краю до краю зі швидкістю бездротового телеграфа. Тому через хвилину після входу Вільчура в магазин пані Шкопкова вже була попереджена, незважаючи на задишку, підтюпцем перебігла ринкову площу, щоб привітати професора. Для неї була велика честь, що такий чоловік її першою відвідав у Радолішках. На добрих кілька місяців буде причина для власної гордості та людської заздрості. І справді, вона мала право вважати себе ближчою до професора, ніж інші в містечку. По-перше, тому, що його дочка кілька років перебувала під її опікою, по-друге, через те, що два роки тому пані Шкопкова їздила до Варшави і там особисто побачилася з професором.

Вона також цього разу привітала його надзвичайно сердечно і зворушливо, перш за все розпитуючи про доньку.

Професор трохи нахмурився, але опанував себе і сказав:

– А, добре. Вона щаслива. Вони живуть в Америці, він заробляє величезні гроші. Вони ведуть щасливе життя. Цього їм достатньо.

– Ви не збираєтесь їх відвідати?

– Ні… Дорога далека, а я вже старий…

– Хто б про старість говорив, – ввічливо перервала його пані Шкопкова.

– У всякому разі, – продовжував професор, – мене не цікавить те, що цікавить їх. Я не хотів би обмежувати їх своєю персоною. Старі не повинні нав’язувати своє бачення молодим. А як же йдуть справи у вас?

Пані Шкопкова почала широко розповідати про себе, про своїх дітей, про стосунки у містечку, про те, що настоятель змінився, що хтось із кимось судився і так далі.

Коли вона довідалася від Вільчура, що він збирається назавжди осісти в млині, не хотіла повірити своїм вухам і з цього моменту нетерпляче поглядала на двері, щоб якомога швидше вибігти й поділитися цією сенсаційною новиною з якнайбільшою кількістю людей.

Повернувшись до готелю, Вільчур застав Люцію дещо стурбованою. Виявилося, що Омела одразу, як тільки встав, замовив собі пляшку горілки, яку тут же спорожнив, і вийшов до містечка.

– Боюся, – сказала вона, – щоб він п’яний не зчинив тут якоїсь бучі.

Професор засміявся:

– Не хвилюйтеся, панно Люціє. Одна пляшка не загрожує йому ніякими наслідками.

– Йому, може, й ні, але іншим.

– Виключено. Ручаюсь, що він абсолютно тверезий.

Вона задумалась і сказала:

– Мене це теж не втішає. Взагалі я відчуваю, що ми вчинили легковажно, беручи його з собою. Я не кажу, що це в принципі погана людина, навіть припускаю, що десь на самому дні в ньому тліють якісь забуті іскри почуттів, але ж він сам цинічно визнає, що «чужа власність – це така власність, яку ми ще не привласнили». Бог знає, що він тут готовий наробити. На початках може нам зіпсувати репутацію.

– Я не поділяю ваших побоювань, – відповів Вільчур після роздумів. – Омела – це не та людина, яка краде з любові чи з залежності. Він тягнеться до чужого тоді, коли не може задовольнити свої потреби, а ви визнаєте, що його потреби дуже малі. Будь-який одяг, будь-яка їжа. Ну та й горілка, єдина розкіш… Чи, зрештою, можна її назвати розкішшю?.. Я роздумував над цим, може, для нього це така ж необхідність, як хліб для інших. Повірте мені, панно Люціє, що свідомість іноді є найбільшою тортурою. Особливо тоді, коли людина перестає вірити в себе, коли сприймає презирство й огиду, коли цинізмом, як відром помий, хоче залити рештки своєї шляхетності, і те, що вона вважає марним. Дорога панно Люціє, цілком можливо, що своєю поведінкою Омела завдасть нам тут неприємностей, але подумайте, що було б з ним, якби ми залишили його напризволяще…

Він похитав головою і додав:

– Бідна, хвора душа. Нехай же він оживе в цій атмосфері добра й простоти. Хвора душа, а ми ж таки лікарі!..

Люція з сумнівом звела брови:

– Тільки цього разу пацієнт невиліковно хворий.

Вільчур узяв її за руку.

– І навіть якби… Чи залишили б ви безнадійно хвору людину без догляду?..

Вона нічого не відповіла, але ця розмова виявила перед нею нові сторони душі професора. Тепер Люція зрозуміла, що ця людина не завагається ні перед чим для виконання свого покликання, яке професор розумів набагато ширше і глибше, ніж вона могла раніше здогадуватися.

Зрештою, хвилювання через Омелу виявились даремними, принаймні на початку. Більшу частину дня він справді проводив у місцевому шинку, але, будучи за своєю природою людиною спокійною, позбавленою авантюрних інстинктів, не наробив ніяких скандалів. Прогнози професора щодо його відносної доброчесності також підтвердилися. Нічого ні в кого не пропадало з тієї простої причини, що Омела мав гроші на свої скромні витрати. Вирушаючи до шинку, він безцеремонно звертався до Вільчура:

– Видай, володарю, пів п’ятака на ін’єкції. Тільки не думай, що я користуюся твоїм необмеженим кредитом без бажання повернути борг. Я ретельно записую кожне надходження і підраховую щоп’ятниці. Якщо потім я викидаю листок у вікно, то це лише тому, що я не знаю вищої бухгалтерії. У будь-якому разі ти можеш розраховувати на те, що я вважаю тебе моїм єдиним спадкоємцем.

А коли Вільчур сміявся, Омела додавав:

– Не смійся, архипастирю. Не забувай: rira bien qui rira par derrière[54]. Можливо, що моє гарне вбрання та головний убір не здаються тобі надто цінними предметами в глобальному економічному масштабі. Однак ще є моє божественне тіло, яке можеш використати багатьма способами. Будь-який м’ясник дасть за нього значну суму. Подумай тільки: ковбаса одразу насичена алкоголем. Також можеш наказати мене забальзамувати і виставити в якійсь галереї як останню копію Аполлона або використати особисто, порізати скальпелем на невеликі шматочки і пошукати в них душу чи інші шляхетні гази, в існування яких свято віриш, постійно і нерозумно.

– І ти в них віриш, – поблажливо посміхнувся Вільчур. – Якби ти не вірив у шляхетні гази, то не сумував би за такими нешляхетними випарами алкоголю. Це ж зрозуміло.

– Ти говориш нудні речі, amigo, – сказав Омела, намагаючись приховати своє роздратування. Він терпів, коли хтось підозрював, що він п’є з якоїсь іншої причини, а не просто з пристрасті до алкоголю. – Primo, алкоголь – це найшляхетніший газ.

І він починав перераховувати свої старі аргументи. Не раз вони так розмовляли, йдучи до млина, де вже закінчувався ремонт. У млині, як і слід було очікувати, до Омели придивлялися з неохотою й підозрілістю, не кажучи вже про його манеру висловлювання, яка викликала у всіх – від Прокопа до Донки – тривогу.

– Слухає його, чорта, людина, слухає. Він ніби по-людськи балакає, а нічого з того не зрозуміти, щоб ти луснув. Таких людей ми тут ніколи не бачили, – Зоня визначила думку загалу мешканців млина.

Натомість Люція миттєво і без зусиль завоювала загальну симпатію. Її свіжа молодість та безпосередність у спілкуванні з людьми вселяли довіру. Навіть Зоня, яка спершу думала, що ця лікарка – конкурентка на руку Вільчура, побачивши її, заспокоїлась. Різниця у віці між професором та Люцією здавалася Зоні достатньою гарантією безпеки.

Завдяки старанням старого Прокопа ремонт прибудівки швидко завершився, і Вільчур та Омела переїхали до млина. Тим часом Люція залишилася в містечку. Вона орендувала кімнату у пані Шкопкової, яка сама зробила цю пропозицію. Щоранку вона йшла до млина, а ввечері поверталася.

Звістка про приїзд «знахаря» швидко рознеслася навколишніми селами, всією гміною і повітом. Перед млином Прокопа Мельника знову почали збиратися вози, які привозили хворих з близьких і щораз дальших селищ. Слава Вільчура за роки його відсутності не тільки не зменшилась, навпаки, ще більше зросла, а історія його життя стала такою собі місцевою легендою, яка пістрявіла найфантастичнішими доповненнями. Йому не тільки приписували чудотворні властивості, але й розглядали як таємничого посланця позаземних сил. Тому його повернення було сприйняте майже з релігійним захопленням. Селяни, незалежно від конфесійної приналежності, вже на подвір’ї млина знімали шапки, і ніхто з них не наважувався крикнути чи навіть заговорити голосніше. Прийом хворих починався з раннього ранку і з невеликими перервами тривав майже до заходу сонця.

Вже за кілька тижнів Вільчур переконався, що ресурси його аптечки дуже швидко закінчуються і потребують серйозних вливань. Нові закупівлі потребували значних витрат. У світлі цієї реальності Вільчур розумів, що ні за яких обставин у нього не буде достатньо грошей, щоб побудувати і наповнити навіть маленьку лікарню.

– Ви знаєте, – сказав він одного разу Люції, – здається, з нашої лікарні нічого не вийде, а вам доведеться постійно жити в Радолішках, бо тут немає місця.

– Я не скаржуюся на перебування у цієї добродушної жінки, – весело відповіла Люція. – А щодо місця тут… знайшлося б для мене, якби мешканці млина були гостинніші.

Професор обурився:

– Що ви таке ви кажете? Вони можуть слугувати зразком гостинності для всіх.

Вона засміялась:

– Але я не про них кажу.

Вільчур усе ще не розумів:

– Не про них? Тож про кого?

– Я не кажу про давніх мешканців млина, лише про нових. – І Люція глянула професорові в очі.

Вільчур зрозумів і, засоромлений, відвернув голову. Щоб якнайшвидше уникнути цієї болючої теми, почав говорити:

– Бачите, я не передбачав такого великого напливу пацієнтів та витрат лікарських засобів. Деякі, на жаль, коштують дуже дорого… І тепер я мушу розпрощатися з надією на побудову лікарні…

Він щиро переживав із цього приводу, оскільки насправді часто привозили хворих, яких до операції або після неї слід було тримати під рукою кілька днів. На щастя, літо цього року було тепле і пацієнти могли ночувати на свіжому повітрі на розпряжених возах або в коморі.

Одного разу Прокіп, ідучи ввечері до містечка з Люцією, запитав її:

– А що ж то професор останнім часом такий сумний?

– Сумний, бо у нас не вистачає грошей, щоб побудувати лікарню, – пояснила Люція.

Прокіп здивувався.

– Як це? А люди казали, що він багатий чоловік.

– Він був багатий, але його багатство не хвилювало. Дещо пороздавав, решту забрали, і йому лишилось не багато.

Прокіп нічого не сказав і глибоко задумався. Наступних кілька днів мовчки ходив, нарешті наказав Віталісу запрягти кобилу в бричку і, нікому нічого не сказавши, поїхав. Повернувся лише ввечері, але наступного дня знову повторилося те саме. Усі в млині були заінтриговані поведінкою Прокопа. З’явилися різні здогадки, але ніхто не наважився його напряму запитати, а він не квапився давати пояснення.

Василя найбільше хвилювали маневри батька. Невідь-звідки прийшла йому в голову думка, що йдеться про його особу, що батько здійснює свої таємничі виїзди у пошуках майбутньої невістки. З багатьох причин Василь заздалегідь був переконаний, що вибір батька не припаде йому до смаку. Вихований з дитинства під рукою Прокопа, під рукою твердою, сильною і наполегливою, він не міг уявити якось принципово піти проти батькової волі. Лише переконання могло щось тут зробити, причому переконання того, з чиєю думкою батько захотів би рахуватись.

Результатом такої тривоги Василя стало те, що одного вечора, коли хворі вже роз’їхались, він постукав у двері прибудівки. Вільчур був зайнятий прибиранням різних лікарських інструментів. Омела розставляв на полицях пляшечки і баночки.

– Ну, що ти скажеш, Василю? Як там, багато помолу було сьогодні? – спитав Вільчур.

– Е, не дуже. Відомо, як то перед новим врожаєм. Тепер збіжжя менше, але хворих більше. Голодного швидше хвороба чіпляється.

Запала мовчанка.

– Сідай, Василю! – сказав Вільчур. – Мабуть, маєш якусь справу до мене.

– Справу й не справу. – Василь почухав за вухом. – От, хотів поговорити, попросити поради.

– Поради? – Вільчур поглянув на нього. – У чому ж можу тобі дати поради?

Василь подивився на Омелу і неохоче сказав:

– Такі секретні справи…

Вільчур усміхнувся.

– Ну, добре. Я зараз закінчу, і підемо до лісу. Треба подивитися, чи зацвів чебрець. По дорозі й поговоримо.

Омела обізвався, здавалося б, нейтральним тоном:

– Я з радістю вас супроводжуватиму. Мені подобається чебрець і секретні справи. І тут мені нема чого робити…

Потім зробив паузу і додав:

– Сьогодні треба було б ще зробити настоянку на тих корінцях валеріани, але якийсь п’яниця випив весь спирт і в мене вдома немає ані краплі. Тож я піду з вами.

Василь кахикнув.

– Гм… Мати там ще має пів пляшки спирту.

– Має? – зацікавився Омела. – Ото часи, коли навіть матері замість молока мають спирт. Але як же я, мій дорогий Роху Ковальський[55], дістану цю рідину від твоєї шановної матусі? Це жінка, з якою не можна домовитись, вона готова звинуватити мене у будь-яких особистих інтересах щодо цієї картоплі в рідкому стані. Чи можу я довіритися твоїй винахідливості, юначе, і довірити тобі функцію транспортування цієї пляшки?

Василь невпевнено подивився на нього.

– Якщо це, то ні. Але її принести вам можу.

– Тож поспішай. Чого чекаєш? Не бачиш, як час втікає у пісочному годиннику дійсності? Time is money[56].

Коли Василь пішов, Омела продовжува далі:

– У твоєму мовчанні, цісарю, можу відчитати невдоволення моїм вчинком. Тобі б хотілось, щоб я напоїв алкоголем ті нещасні корінці. Ось твій гуманітаризм! З одного боку, radix valerianae[57], з другого – homo sapiens, serenissimus rex naturae[58]! І ти обираєш корінці. Звичайно, корінці. І з якою метою? Щоб поїти цією настоянкою волоцюг, пройдисвітів, селюків, у яких і так слабкі нерви.

– Не завжди, – заперечив Вільчур.

– Завжди, махараджо. Я вже довший час спостерігаю за ними. Це істоти з чутливістю амеби. Відрізаєш їм різні кінцівки, зашиваєш черево, проколюєш епідерміс, а вони навіть не писнуть.

– Важка праця з дитинства навчила їх стійкості та терпіння до болю, – зауважив Вільчур. – Візьми, друже, до уваги те, що вже кількарічні діти на селі не ледарюють. Іноді такий малюк несе вантаж, який ти б не поніс занадто далеко. Вони босоніж ходять по стерні й по камінні. Вони звикають до спеки, морозів і дощу. Це все загартовує.

– І притупляється, притупляється чутливість, мілорде. Не лише фізична. Ти ніколи не замислювався, шановний ескулапе, над питанням про видимість явищ?.. Це питання розмірів світу. Розмірів і багатства. З чого складається, наприклад, світ такого пирію, звичайного пирію, який росте під вікном? З більш-менш плодючих ґрунтів, з більшим або меншим вмістом поживних солей і води, повітря та плюс світла. Ось і все. Сюди можна було б ще додати момент епілогу: морду корови та кілька рухів її нижньої щелепи. І візьми тепер свій світ. Вже насправді і l’embarras de richesse[59]: кольори, звуки, тонкощі смаку і запаху, відчуття руху, температури, розташування відносно центру землі та дотик, що сприяє зору, і, зрештою, форми! Далі – усвідомлення часу, простору, зміни в оточенні, без врахування речей пирію: голоду, насичення, повітря і світла. Словом, пирій плюс нескінченність. Нескінченність, звичайно, в масштабах пирію. А все духовне життя. Зовнішнє і внутрішнє. Тут навіть у людському вимірі можна говорити лише про нескінченність. Отже, маестро, є градації. Ти ж не будеш наполягати на тому, що сприйнятливість явищ однакова для тебе і для Василя, або для мене і для тебе. Не ображайся, любий, але мій світ у порівнянні з твоїм такий же великий, як галактика у порівнянні з метеоритом, або, якщо хочеш, як земна куля у порівнянні з головкою шпильки. Як тут оцінити цінність світу звичайного волоцюги? Де його розмістити на відстані між пирієм і мною?..

Вільчур похитав головою.

– Можеш помилятися, друже.

– Можу, але не хочу.

– Не завжди людині бракує того, чого вона не висловлює або не може висловити. Далеко не кожен здатний словами конкретизувати свої думки, почуття чи відчуття…

Омела стенув плечима.

– Виходячи з твоєї гіпотези, ми можемо також припустити, що пирій, равлик або головка капусти переживає неймовірні емоції і дістає запаморочення від задоволення, слухаючи концерт ля мінор Шопена. – Ні, darling. Вибач, але такої концепції прийняти не можу. Дозволь мені надалі покладатися на те, що я можу емпірично стверджувати. Якщо я комусь впакую голку в найм’якшу частину тіла на кілька сантиметрів у глибину і цей хтось ані голосом, ані виразом обличчя не виявить, що це помітив, я стоятиму на тому, що він цього не помітив. Якщо до когось звертаюся вишуканою англійською: Vous êtes, mon cher, le plus représentable crétin au monde[60], а він на це мені відповідає, що при собі не має сірників, я буду переконаний, що італійська йому чужа. Іншого способу перевірки у мене немає. Зрештою, на біса мені шукати інше? Якщо такий пройдисвіт виходить вранці з дому і бачить пурпур сходу сонця, драпірування опадаючого туману, поля збіжжя, які ледь хвилює вітерець, і замість того щоб стати з відкритим ротом у захопленні, він вигукує: «Дикі кабани повністю зрили цибулю!..» – то, вибач мені, графе, але я не бачу жодних доказів того, що він бачив схід сонця. Один у давнину казав, що скільки мов ти знаєш, стільки разів ти людина. Я б змінив це: скільки можеш бачити явищ, стільки разів ти людина. Природно, лише в цьому випадку, якщо спостереження стане основою думки. Подумай над цим, dottore, і визнай мою рацію…

Подальші аргументи Омели перервало повернення Василя, який приніс згадану пляшку. З цього моменту вся увага Омели зосередилась на ній, і він навіть став заохочувати Вільчура йти дивитись на той чебрець.

– Я сам тут усе впорядкую, – запевнив він.

Коли Вільчур і Василь вийшли на стежку вздовж ставка, професор запитав:

– То про що йдеться? У тебе якісь проблеми з батьком?

– Не так, щоб проблеми, – сказав Василь після деяких роздумів, – я ще невпевнений, ще нічого не знаю. Але мій батько останнім часом робить якісь розрахунки, мовчить і постійно кудись їздить.

– То що із цього?

– Я просто не знаю, – неохоче пробурмотів Василь.

– Чому це тебе хвилює? Їздить, має свої справи і все.

Василь, покусуючи зламану травинку, довго мовчав.

– Можливо, свої справи, – обізвався він нарешті, – а може, й мої… Батько ще під час Великого посту згадував, що настав час мені женитися.

Вільчур розсміявся.

– А ти не хочеш?

– Чого я не хочу? Відомо, коли прийде пора, кожен мусить женитися. Але не так.

– А як? – запитав Вільчур, якого розвеселила прозора дипломатія Василя.

– Ну, це не зовсім так, щоб батько шукав. Батько буде дивитися на те, щоб була багата й працьовита.

– А ти б хотів бідну й ледачу?

– А навіщо б їй працювати? Чи мало бабів у домі? Хліб їдять, то нехай працюють. А чи бідна, чи багата – мені все одно. Гроші – річ набутна.

Професор нахилився над канавою, густо вкритою дрібними фіолетовими квітками.

– Ой як зацвіло!.. Стільки її тут!.. Ну, то що я можу тобі порадити, як допомогти?

– Поговоріть з батьком. Нехай заспокоїться. Бо пізніше, якщо він упреться, то його ніхто з місця не зрушить. А якщо зараз з ним поговорити, то, може, й махне рукою і скаже: «Не буду втручатися, хай сам вибирає собі…»

Чебреця було так багато, що Вільчур присів і жменями рвав його у свій кошик.

– Ну гаразд, – задумливо відповів він. – Я поговорю з Прокопом. Сам знаєш, що бажаю тобі добра. І звичайно, кожен повинен вибрати собі дружину відповідно до власного серця… Маєш рацію – гроші щастя не дають… Ти маєш рацію… Я поговорю з Прокопом.

Ще цього вечора трапилася можливість виконати свою обіцянку. Мельник, як це він часто робив, прийшов у прибудівку на балачку. Справді, ця бесіда минала здебільшого у мовчанці як Вільчура, так і Прокопа, мовчанка, яка час від часу порушувалась якоюсь інформацією чи зауваженням про події дня, про людей, про справи в околиці.

У певний момент Вільчур запитав:

– Скажи мені, Прокопе, що то ти за змову готуєш останніми днями? Десь їздиш і їздиш, цілими днями тебе немає у млині. Аж дивуються всі.

Прокіп хитро глянув на Вільчура і, щоб виграти час, почав дуже уважно скручувати цигарку. Він повільно насипав махорку на великий клапоть паперу, повільно товстими пальцями рівномірно її розгладжував, скручував, лизав край паперу, заклеював і нарешті запалив. Тоді відповів:

– А от так, їздив поглянути, що люди роблять, як живуть. Хіба не маю права?

– Звичайно, що їздити – вільно, але вважай, щоб люди нічого поганого не подумали.

– Що вони поганого можуть подумати?

– Хто це може знати? Можливо, знайдуться й такі, хто запідозрить, що ти до якоїсь дівчини їздиш.

Вільчур засміявся, а Прокіп сплюнув, не приховуючи свого роздратування.

– Тьфу, на злі язики управи немає. Де мені там до дівчини? До могили ближче. Мені там не в голові такі бабські речі.

– То, може, не для себе шукаєш дівчину? – підступно запитав Вільчур.

– А для кого мав би шукати? Чи ти думаєш, що я збожеволів?

– Ну, може, для Василя.

Старий знизав плечима.

– Що ж я для нього маю шукати? Нехай сам собі шукає. Він з нею буде жити, не я.

– Оце, ти мудро сказав, Прокопе. Але зараз то я справді дивуюся, куди ти їздиш, що ти там готуєш… Ну, признайся.

Мельник поглянув на нього скоса і всміхнувся:

– Ти надто цікавий, але прийде час – і дізнаєшся. Про це і йдеться, щоб для тебе це була таємниця.

– Для мене? – з недовірою запитав Вільчур.

– Саме так, для тебе.

Нічого більше з Прокопа не можна було витягнути. Зрештою, Вільчур не докладав великих зусиль, був задоволений доброю новиною для Василя, про яку він і повідомив його наступного ранку. Він не думав, що хлопець прийме її з такою великою радістю. У Василя аж очі заблищали, і він почервонів.

– Справді батько сказав, що не хоче в те вплутуватися і щоб я сам собі жінку шукав?

– Правда. Він сказав: «Не я буду з нею жити, він буде. Нехай сам собі вибирає».

Василь задумався і покивав головою.

– От… мудрий батько… Не даремно стільки років прожив на світі…

І з цього моменту він відчув не тільки більшу повагу до батька, не тільки більшу прихильність, але і якесь нове почуття, сердечне і глибоке. Щоправда, у Василя ще не було конкретних планів на майбутнє. Донка сподобалась йому з першого погляду і з кожним днем подобалась все більше. Однак, будучи по природі дуже амбітним, він боявся робити якісь плани, принаймні поки не був впевнений, що їх виконання не наштовхнеться на сильну протидію з боку батька або на знущання з боку Донки.

Спостерігаючи за її поведінкою, він ніяк не міг придумати, як би вона поставилась до нього, якби він явно почав залицятися. Дівчина була життєрадісна, жвава, як мала дитина, однаково доброзичлива до всіх, однаково усміхалась, коли той чи інший юнак жартував чи говорив лестощі. Однак з нею не можна було бути впевненим. Не раз у Василя на кінчику язика крутилося питання, чи подобається їй хтось із молодих людей, але не питав ніколи. Він боявся, що почує таку відповідь, яка буде йому неприємна, він боявся, що Донка, можливо, у місті залишила якогось хлопця, про якого згадує. Тому він не міг дозволити собі внутрішньо прийняти рішення, ба більше – навіть чітко сказати собі: жодна з них не подобається мені так, як вона, і жодної не хочу мати за жінку, тільки її. Були й інші заперечення: чи хотіла б така розумна освічена міська дівчина, майже панянка, вийти за простого сільського хлопця, який навіть у містах не бував і поводитися гарно не вміє. Не пройшло поза увагою Василя й те, що кілька тижнів тому, коли до млина по дорозі заїхав пан Лятосик, гмінний писар, вона на голову пов’язала шовкову хустину, а розмову з ним вела зовсім якось по-іншому і більше сміялася, і Лятосик, який нібито зайшов на хвилину, сидів аж до заходу сонця.

Василеві спадало на думку, щоб панові Лятосику, який сидів з Донкою на призьбі млина, через люк висипати на голову мішок висівок. Але він цього не зробив, хоча міг би потім пояснити, що це було ненавмисно. Він цього не зробив через те, що серце йому стиснуло припущення: ану ж пан Лятосик їй подобається?.. Тоді б не допомогло й десять мішків, та й навіть дебела палиця… Пан Лятосик, хоч і скромний чиновник, у будень й у свято з білим комірцем та при краватці ходить, школи покінчав, уміє красиво висловлюватися, парфумом пахне.

Після його від’їзду Василь уважно придивлявся до Донки, намагаючись поміркувати, чи після залицяння такого стильного кавалера вона не буде ставитись до нього інакше. Але Донка зовсім не змінилася. Лише зняла шовкову хустинку з голови.

Уперше в житті жіночий характер видався Василеві сповненим незбагненних таємниць і засідок. Цьому ніщо зарадити не могло. З іншого боку, Василь усвідомлював власні переваги. Він знав, що не одна дівчина з навколишніх сіл охоче пішла б за нього не тільки тому, що він успадкував би батьків млин, гарне господарство і, як усі говорили, багато заощаджених грошей, а й тому, що мав добру репутацію. Він не упадав за спідницями, не лазив по корчмах, знав свою роботу і водночас був чепуруном, вважався доладним, і ніхто його ще нездарою або дурнем не назвав.

Тому у своїх роздумах і ці козирі Василь брав до уваги, враховував не лише негативні сторони, а тепер, коли дізнався від Вільчура, що батько не має конкретних намірів щодо його майбутнього і вибирати йому невістку не збирається, він відчув, що його позиція сильно зміцнилася. Наслідком цього почуття стало усвідомлення непереборного переконання, що він не може жити у світі без цієї дівчини. Протягом дня при роботі Василь думав про те, як до Донки приступити, як почати з нею розмову, що сказати. Увечері, коли перевдягнувся, мав все укладене в голові і, ніби знічев’я, запропонував Донці, коли вони були разом перед домом:

– Я підготував гачки на рибу. Чи не попливла б ти зі мною на човні встановити їх на верхніх ставках?

При цьому він не дивився їй в очі, ніби боявся, що у його погляді вона прочитає всю незвичність цієї, на перший погляд здавалося б, звичайної пропозиції. Донка ж, мабуть, нічого не запідозрила, бо відразу погодилась.

– За хвилинку, – сказала вона. – Я просто візьму старі капці.

– Поспішай! – крикнув їй у слід. – Бо найкраще ставити при самому заході.

– Добре, добре, – гукнула вона вже з сіней. – Почекай хвилинку.

– Піду до човна, виллю воду! – крикнув він.

Василь хотів ще трихи виграти час і рушив до ставка. Човен справді трохи протікав, і треба було черпаком з дна вибрати воду, потім зсунути його з берега, на носі покласти гачки і приманки так обережно, щоб мотузка і волосінь не заплуталися. Не встиг він закінчити ці операції, як прийшла Донка. У рожевій перкалевій сукні з червоними квітами, багато прибраній в талії та з білим комірцем, застебнутим під шиєю, виглядала так гарно, що Василь волів взагалі не дивитись на неї.

«Все мені в голові переверненться, – думав він, – і нічого мудрого не скажу».

Човен швидко сповз по піску, і весла занурились у воду. Над лісом висіла велика червона набрякла куля сонця, торкаючись окрайчиком найвищих крон дерев. На ледь помаранчевій поверхні ставка доріжка до сонця була позначена пурпуровими бризками на тлі ясно-зеленого відбиття неба у воді.

– Має клювати, – сказав Василь при третьому чи четвертому зануренні весел.

– Що кажеш? – спитала Донка, прокинувшись із задуми.

– Я кажу, що риба добре клюватиме. Така пора. Торік я зловив щуку. Так десь на метр.

– А їх тут багато?

– Авжеж – немало. Багато риби, то й багато щупаків.

Розмова перервалася. Василь відчайдушно шукав тему. Нарешті він обізвався:

– У Семена в Козятках сьогодні корова впала. Добра корова була. І впала.

– Чому це? – досить байдуже запитала Донка.

– Хто ж то може знати? Мабуть, з’їла щось не те.

Знову запала мовчанка. Цього разу Василеві нічого не прийшло у голову, і він почав мугикати собі під ніс якусь пісню. Так вони допливли до протилежного берега. Коріння вільхи переплутаними чорними шнурами занурилось у воду. Берег круто спадав, і глибочінь почалася недалеко від нього. Василь уважно і вправно прикріпляв гачки до довгої мотузки, потім почав по черзі обережно опускати їх у воду. Кінець мотузки товстим вузлом прикріпив до міцного кореня, і роботу було виконано. Він витер руки, озирнувся і сказав:

– Може, посидимо тут, на бережку? Така гарна погода, і квіти пахнуть…

– Посидимо! – весело вигукнула Донка. – Може, побачимо, як якась клюне.

Вони прив’язали човен і вийшли на берег. Між вільхами росла густа висока трава. На цей бік не виганяли ані бидла, ані свиней, ані коней в нічне. Вони сіли поруч, і власне Василь почав думати про те, з чого почати, коли Донка запитала:

– А твій батько ще не повернувся. Куди він так їздить?

Можливість нагодилась, як порятунок, за що й схопився Василь.

– Саме так, – сказав він. – І я не знаю, куди він їздить. Нікому не каже. До вчорашнього дня я навіть боявся.

Донка здивувався:

– Ти боявся? Чого?

– Та так… не знав, по що він їздить. Той думки різні опановували.

– А тепер ти знаєш, чому?

– Зараз не знаю. Але знаю, що не про мене йдеться.

– Як це не про тебе? А чому мало б бути про тебе?

Василь розчепіреними пальцями розчісував траву, дивився в неї з такою увагою, ніби йшлося про виконання надважливого нагального завдання.

– Бач, Донко, свої роки маю. Батько вже колись казав, що настала пора мені женитися. То тепер, коли він став їздити по околиці… Я думав: можливо, для мене жінку шукає. Їздить туди-сюди, щоб вибрати собі невістку.

Донка засміялася:

– Як це так?.. Шукати? Яку по дорозі зустріне і придивляється, чи підходить вона за жінку тобі, чи ні?.. Це забавно.

– Зовсім ні, – заступився за батька Василь. – Він же знає різних людей. Знає, що той чи тамтой має дочку. Треба побачити, як вона вдома ведеться. Чи красива, чи роботяща, чи здорова, чи чисто в неї. То й заїжджає, ніби випадково, так, побалакати, і роздивляється. Усі так роблять. Такий звичай у світі.

Донка розвеселилася. Її очі виблискували, а губи вигиналися від сміху.

– То й що? – спитала вона, кокетливо нахиливши голову. – Щось придивився для тебе?

– Не придивився, бо не про це йому йшлося. У нього були якісь свої справи.

– То ти, бідний, переживаєш, – хихотіла Донка, яку не полишав гарний настрій.

Василь похмуро сказав:

– А тобі, Донко, тільки одне в голові: насміхатися з мене.

– Я зовсім не насміхаюся над тобою, – раптом вона стала серйозною. – Просто мені весело.

– То чому говориш, що я маю переживати? Ти ж знаєш, що я радію.

– Я зовсім не знаю, що ти радієш. Як я можу знати? Ти сидиш насуплений, у траву втупив очі, звідки я маю знати, що тобі весело?

Василь кілька разів прокашлявся і подивився на неї з-під лоба.

– Я радий, що минув мій страх, що батько не обере мені дівчину не любу мені. Подумай сама: якби тобі, наприклад, раптово давали такого хлопця, який тобі не подобається.

Донка легенько стенула плечима.

– Е, який би мене там хотів. І не в голові мені таке.

Василь знову спохмурнів:

– Бо ти, напевно, в місті залишила якогось, хто тобі подобається?

– Нікого я не залишила.

– Нікого? – недовірливо перепитав він. – А може, й нікого. Тому що тобі так той писар з гміни, пан Лятосик, подобався… Зрозуміло, він носить зелену краватку, парфумами від нього несе.

Донка пирснула, як кіт.

– То й що, що залицяється? Чи то парфумів я не нюхала?

– А однак шовкову хустину вдягнула.

– А хіба я не можу накинути шовкової хустини?

– Звісно що можеш. Чом би й ні? Головне – тоді, коли є для кого.

– Кожен гість – це гість. А цей писар ще й навіть зизоокий.

– Зизоокий чи не зизоокий, – зауважив Василь. – А всі за ним ганяються.

– Як усі – то не я. Що ж ти, Василю, в ньому такого особливого видивився? А якби мені він навіть і подобався, то тобі байдуже.

Василь виколупав пальцем велику дірку в дерні, перш ніж відповів:

– Якби було байдуже, я б нічого не казав. Мабуть, небайдуже.

– Не розумію, що тобі може на цьому залежати, – з невинним виразом обличчя сказала Донка.

– Мабуть, залежить.

– Чому ж це?

Василь опустив голову і похмуро відповів:

– Бо ти, Донко, мені дуже подобаєшся.

– Я? – вигукнула вона з непідробним здивуванням.

– Зрозуміло, що ти, – пробурмотів Василь.

– Боже милий, що тобі може подобатися в мені!

– Не знаю, що… Звідки я можу знати… все мені подобається.

– Е-е, жартуєш з мене, – Донка невимушено засміялася.

Василь почервонів.

– Які ж тут жарти, – сказав він майже зі злістю, – якщо я хочу з тобою оженитися? Шлюб – це не жарт.

– Ти, зі мною? – перепитала вона майже пошепки. – Я не можу повірити.

Василь нетерпляче махнув рукою:

– Ото така розмова з бабами. Я їй ясно кажу, то вона вірити не хоче. Батько має рацію. З бабами найважче. Якби я сказав мужику: хочу з тобою женитись, той дав би мені людську відповідь: так чи ні.

Данка вибухнула голосним довгим сміхом.

– Ой, Василю, Василю. З мужиком би ти женився! Що ти мелеш!

Вона аж скорчилася зі сміху. Охопила руками коліна, обличчя сховала між ними і безперервно сміялась. Навіть замовкнувши, не підводила голови.

Василь запитав:

– Отже, як буде з нами?

Оскільки відповіді не почув, він повторив питання:

– Донко, то якже?..

Через її довгу мовчанку його серце наповнювалось гіркотою, і він почав говорити ніби до себе:

– Я знаю, що не припав тобі до смаку… Я простий селянин, а ти освічена панночка. До того ж із міста… Звичайно, в місті приємніше жити… Хто хоч раз місто спробує, тому село не смакує… Хоча, наприклад, професорові навпаки, а то не будь-хто… Розумний чоловік, бувалий… Але ти – то інша справа, ну, й знайдеш не одного багатого, кращого від мене… Не можна нелюба любить… Я це знав, я знав, що ти не захочеш мене…

Голос його затремтів, і він затих. За мить додав байдужим тоном:

– Але, що ж, подумав я, спитати – то не гріх…

Знову запанувала мовчанка. У верхній частині ставка, біля річки, закумкали перші жаби. Сонце цілком уже сховалося, з луків повіяв прохолодний вітерець. Донка підвелася і тихо сказала:

– Пізно вже. Час додому.

Після хвилини радості, яка її охопила, коли вона почула зізнання Василя, несподівано смуток огорнув її. Вона розуміла, що цей хлопець, який так сильно їй подобався, ніколи не стане її чоловіком. Її навіть налякала думка, що старий Прокіп, коли дізнається про все, назве її невдячною. Він прихистив її під своїм дахом, а вона так йому відплатила, що збаламутила його сина. Бо й справді приховувала від себе, що із самого початку робила все, щоб сподобатися Василеві. А його батьки можуть подумати, що робила це, аби зловити багатого чоловіка. Може, це правда, що говорив Василь, що батько не хоче втручатися у вибір невістки, але він ніколи не погодиться, щоб нею стала бідна сирота, вбога родичка, яку він взяв на утримання.

Вона повільно спускалася до човна. Вже на самому березі Донка обернулася і побачила Василя просто за собою. Він був блідий, з таким сумним виразом обличчя, яким вона його ще ніколи не бачила.

У несподіваному для неї самої пориві раптом закинула йому руки на шию і прикипіла своїми вустами до його. Вона відчула, як усе міцніше його руки обнімають її, як піднімають вгору так, що її ноги ледь торкаються землі.

Раптовий сплеск води привів їх до тями. Найближча водоплавна птиця раз за разом занурювалася під воду, яка завирувала від раптових рухів риби, що проковтнула гачок.

– Має бути якась велика риба, – сказав Василь, але він навіть не поворухнувся і не послабив обіймів.

– Відпусти вже, – тихо сказала Донка.

Замість відповіді він іще міцніше її пригорнув, говорячи:

– Бачиш, яка ти… А я вже думав, що ти мене не любиш. І так важко мені стало на душі…

– Люблю тебе, Василю, страшенно тебе люблю, але що ми обоє з цього матимемо?

Він засміявся:

– Що ми матимемо? Що має бути? Поберемось, і ти станеш моєю дружиною, і так нам буде добре на світі як нікому.

Вона сумно похитала головою.

– Ні, Василю. Я не можу стати твоєю дружиною. Твій батько ніколи на це не погодиться.

– Не погодиться? Чому?.. Він сам сказав, що це моя справа. Він сам про це сказав професорові. Чому б зараз не мав би згодитися?

– Бо я бідна.

– То й що? – вже з меншою впевненістю в голосі заговорив Василь. – Те, що я маю, для нас обох вистачить…

– Так, але твої батьки захочуть для тебе дружину з посагом…

– А я не хочу ніякої іншої! – вигукнув він. – Або ти, або ніхто. А я вже досить літ маю, я не недоросток якийсь і сам маю право вибирати таку жінку, яку хочу. Ось і все. А якщо батькові це не подобається, то його ласка мені не потрібна. Я здоровий, сильний, на хліб зароблю сам. Бо що світ замалий?..

– Що ти говориш, Василю? – зітхнула Донка. – Сам знаєш, що проти батькової волі нічого не зробиш.

Василь нахмурився. Дійсно, його ставлення до батька полягало у нещадному підпорядкуванні, і хоч в раптовому пориві йому могло спасти на думку, щоб збунтуватися проти батькової волі, він знав, що не може цього зробити, і якби стало що до чого, він все одно підкориться його волі.

– Як би там було, – нарешті сказав він, – спершу треба спитати батька. В голові не вкладається, якщо він професорові сказав, що це моя справа, а мені заборонив обрати ту, яку хочу.

– Бо йому навіть на думку не спаде, що ти можеш обрати таку бідну, як я. І краще його про це не питай.

– Чого це я не повинен спитати?

– Бо що я, нещасна, тоді робитиму? Твій батько вижене мене з дому, назве невдячною, скаже, що я так відплатила за його доброту. Ні, Василю, краще не питати.

Вони поверталися додому в поганому настрої. Василь мовчки й повільно рухав веслами. Він ні на хвилину не погоджувався з відмовою Донки. Справді, його бажання сказати батькові про намір одружитися з Донкою могло викликати його гнів і цей гнів міг бути спрямований проти Донки. На це Василь не міг піти. Треба було придумати такий спосіб вирішення справи, щоб у жодному разі не нашкодити Донці. А був лише один спосіб: дізнатися думку батька, перш ніж сказати йому щось конкретне. Тут, звичайно, Василь не міг розраховувати на власні сили і вирішив знову піти по допомогу до професора.

Прив’язуючи човен до кілка, він сказав Донці:

– Ось побачиш, все буде добре. Найголовніше, що зараз я вже знаю, що тобі подобаюся.

– Як ніхто інший, – ледь чутно прошепотіла вона.

Він знову хотів обійняти її, але тут на містку з’явився рудий Віталіс.

– Підеш, Донко, після вечері зі мною до Радолішок? Сьогодні субота і показують кіно.

– Краще не підемо, – сказала вона після певного вагання.

Він же наполягав доти, поки вона не погодилася.

Розділ X

Ця неділя була не така, як інші. Прокіп повернувся зі служби раніше, ніж зазвичай. З дому поспіхом виносили всі лави, табуретки та стільці, розставляючи їх у тіні під деревами. Не минуло й години, як двір наповнився возами й бричками. Більшість приїжджих були люди старші, серйозні господарі з найближчої околиці, але були й такі, що прибули із сіл за двадцять чи навіть тридцять кілометрів. Нарада, судячи з усього, не мала тривати довго, бо коней не випрягали. Баби залишилися на возах, а селяни пішли під дерева і порозсідалися тут.

Зустріч розпочав пан Валентин Шуба, найповажніший і найстарший серед прибулих, усіма шанований господар з Рачковиць:

– Ми зібралися тут, щоб поговорити, на думку Прокопа Мельника, про корисну на благо людей справу та Божу славу. Ви всі знаєте, про що йдеться, хоч ми люди й небагаті, але самі б, звичайно, не могли дозволити собі таку будову, але вірю: щойно це почнеться, то не один до нас приєднається або своєю роботою, або матеріалом, або грішми. Тільки дурень не розуміє, що це піде на користь нам усім, нам і всій околиці. А при цьому належить висловити вдячність професорові, бо для нас – це велика честь, що він повернувся в наші краї, хоча міг сидіти у далекому місті.

– Звісно, звісно, – обізвалося багато голосів.

Шуба продовжив:

– Тоді і йому ми мусимо виявити доброзичливість, і собі добре зробити. На щось велике нас не вистачить, але, думаю, чотирикімнатну будівлю, ґонтом криту, можемо поставити. Наш господар, Прокіп Мельник, готовий під будівлю записати десятину площі, громада з Рудзішок обіцяла дерево. А тепер ми маємо порадитись, хто візьметься звести стіни, хто зможе закласти фундамент, зробити столярку та інше. Цеглу для печей і коминів, а також скло для вікон ми з моїм швагром Зубарем беремо на себе.

Шуба закінчив і настала така довга тиша, що, здавалося, зібрані тут люди не підтримують запропонований проект. Однак помилився б той, хто б так подумав. Тутешні люди не полюбляють поспішати, також не люблять вони висуватися перед сусідами. Їм неприємно бути звинуваченими у відсутності самовладання, і тут найбільше цінувалася витримка.

Першим обізвався бородатий, добре збудований і сильний Іван Балабун, старовір із Нескупи, не лише добрий хлібороб, але й столяр, якого цінували у навколишніх селах. Від себе та від імені своїх братів він пообіцяв виконати всі столярні роботи, а його слово багато чого вартувало. Наступний пан Юзеф Петруніс з села Бервінти від імені своєї громади (оскільки він займав посаду сільського голови) пообіцяв, що привезе ґонт та виконає покрівельні роботи. Люди з Віцкун, які найкраще були обізнані з теслярською справою, запевнили, що поставлять зруб. І так одна за одною сипались обіцянки, а Прокіп Мельник докладно все записував на великому аркуші паперу. Коли все було визначено, присутні один за одним поставили свої підписи внизу. Власне підписів було небагато. Серед десятків присутніх лише кількох можна було назвати письменними. Решта замість прізвища ставили три хрестики. Але це жодним чином не применшувало відповідальності зобов’язань: по-перше, через те, що було зроблене після довгих роздумів, а по-друге – з доброї волі.

Тільки тепер усі гуртом пішли до прибудівки, а Прокіп зайшов усередину. І хоча це була неділя, він застав Вільчура при роботі – той був зайнятий приготуванням якихось трав.

– Що там, Прокопе? – Вільчур підвів голову. – Здається, у тебе багато гостей.

– Не гості це, – заперечив мельник. – У справі вони прибули, і вже більше до тебе, ніж до мене.

– До мене? – здивувався Вільчур.

– То так. Тебе цікавило, куди їжджу і пощо, то тепер вийди перед хату, то й дізнаєшся. Там уже всі чекають.

Вільчур, заінтригований, не міг зрозуміти, що відбувається.

– Що ви там надумали? – з недовірою запитав він.

– Йди, йди, то й дізнаєшся.

Селяни привітали Вільчура низькими поклонами. Найбільш красномовний серед них, Шуба, вийшов наперед і сказав:

– От прийшли ми, пане професоре, подякувати, що повернувся до нас. Але те, що сказати дякую, то ми знаємо. Найкращі слова рознесуться вітром, і нічого не залишиться. Так от, ми вирішили, щоб наша подяка була не лише на словах. Грошей від нас, ти, пане професоре, брати не хочеш, а ще й ліки безкоштовно роздаєш. І ми чули від Прокопа, що ти намірився тут, у наших краях, побудувати лічницю, але всі твої гроші розійшлись на ті ліки. Тож Прокіп приїхав до мене і каже, щоб ми самі, для твоєї вигоди і нашої, звісно, користі, спільними силами побудували лічницю. Ми радились, радились, і ось що з ради тієї вийшло…

Тут Шуба розгорнув аркуш паперу, надягнув окуляри і, затинаючись, почав читати те, хто що обіцяв і пропонував. Потім поважно склав папір і подав професорові, кажучи:

– Невелика це справа, але ми думаємо, що й тобі буде приємно, та й честь для нашої околиці немала, бо й у самому містечку лічниці немає. Кожен зробить що зможе. Багатші грішми чи матеріалами, бідніші роботою чи перевезенням. Прийми це від нас, пане професоре, позаяк від серця даємо хто що може. Невелика буде ця хатина, але живи в ній і лікуй нас довгі роки.

Вільчур був настільки зворушений, що не міг стримати сліз, які набігли йому на очі. Він знав цих людей давно і добре, але не припускав, що в них так багато доброзичливості, що вони здатні на такі серйозні жертви. По черзі він обійняв Прокопа, Шубу, Балабуна, Петруніса та всіх інших.

– Я вам цього ніколи не забуду, добрі люди, – повторював він, не приховуючи свого зворушення.

Відразу почали радитись, як має бути розпланована будівля лічниці. Для кращої орієнтації всі вирушили на пагорб, де її збиралися звести. Керувати будівництвом доручили досвідченому теслі з Віцкунів, панові Курковичу, а загальний нагляд було покладено на Шубу і Прокопа Мельника.

Коли вже всі роз’їхались, Вільчур сказав:

– Тож ти мені зробив великий сюрприз, Прокопе. Я тепер лише здогадався, що ти скрізь їздив по сусідах, аби переконати людей на цю лічницю. Не легко, мабуть, це тобі йшло…

– Попервах, поки я не пояснив, що й до чого, це, зрозуміло, було непросто. Але пізніше, як довідались, що той і тамтой уже погодились, цей обіцяв те, інший – тамте, то й більше знайшлося. Коли почнемо роботу, напевне прийде ще не один.

– А коли хочете розпочати? – спитав Вільчур.

– Немає потреби відкладати. Завтра почнуть звозити камінь на фундамент, тому завтра й почнемо копати.

Прокіп говорив звичайним тоном і намагався не виявляти гордості, яка переповнювала його від усвідомлення того, що його задум перетворюється в життя. Дійсно, в понеділок з раннього ранку почали з’їжджатися вози з камінням, кілька людей приїшли з Нескупи, кілька з Радолішок і троє литовців із Бервінт з лопатами та кирками. Пан Куркович жовтим складним метром, який виглядав з-за халяви, і котушкою шпагату вимірював, обчислював і позначав площу. Зранку падав дощик, але це не перешкоджало робітникам.

Увесь млин і всі його мешканці перейнялися розпочатою справою. Люди, які приїхали за медичною порадою, якщо мали сили, також почали допомагати на будівництві. Пагорб, на якому вони працювали, знаходився лише за кілька сотень кроків від млина, і його було видно як на долоні. Тож коли Люція, ще нічого не знаючи, прийшла з містечка, вона була заінтригована картиною, що відкрилася її очам. Звичайно, протягом дня, приймаючи пацієнтів, виконуючи незначні операції, роблячи перев’язки та подібні дії, вона з’ясувала у Вільчура, що відбувається, тільки отримувала випадкову інформацію. Увечері ж професор відвів її на будівельний майданчик і все пояснив.

Він був збуджений тим, що відбувалось, такий жвавий, захоплений. З юнацькою енергією робив плани на майбутнє.

– Це лише початок, панно Люціє. Це лише початок. Ви побачите! Наш приклад підхоплять в інших місцинах. Сотні лікарів, приречених байдикувати в місті, нарешті зрозуміють свою місію і віддадуть себе тихій роботі у далекій провінції, де населення майже повністю позбавлене медичного обслуговування, де рівень смертності серед дітей як і раніше жахливий.

Вона захоплено підтакувала, а він продовжував:

– Подивіться. Без будь-якого тиску ці люди показали, що їм не байдужі питання гігієни, розуміють громадський обов’язок, хочуть рухатися вперед. О, бачите, декларанти майже усі підписалися на цьому папері хрестиками. Майже всі неписьменні. Вони темні, але прагнуть світла. Вони хочуть прогресу. І кожен в міру своїх можливостей бажає до цього спричинитись. Зрештою, ніщо не змушувало їх робити жодні пожертви, ні наказ влади, ні обов’язки. І візьміть до уваги, що тут переважно живуть бідні люди…

Вільчур засміявся і додав:

– А найбільший сюрприз вони встругнули Омелі! Зараз у мене для нього є бальзам на рану. Він робить вигляд, ніби нічого не сталося, але ця історія його явно вибила з колії. Його цинізм і скептицизм раптом втрачають ґрунт під ногами. Я не можу повірити. Як він досі ще не зробив жодного ущіпливого зауваження. Він лише щось бурмоче собі під ніс.

– Гадаю, – засміялася Люція, – він швидко відновить своє красномовство, щойно звикне до нової для нього реальності. Але я зізнаюся вам, пане професоре, що не очікувала від цих людей такої пожертви, хоча я, можливо, знаю їх навіть краще, ніж ви.

Професор обурився:

– Ви знаєте краще за мене? Ви жартуєте? За два місяці!

Люція зрозуміла, що бовкнула дурницю, і сказала:

– Але ж зрозуміло, що це жарт!

Насправді вона зовсім не жартувала. З моменту приїзду сюди, згідно з її первісними планами, вона не обмежувалася допомогою професорові, але дуже часто виїжджала в сусідні селища. Під різними приводами заглядала в халупи, знайомилась як з дітьми, так і з дорослими. Роздавала ліки, лікувала незначні захворювання, перев’язувала та лікувала занедбані рани. Але, здебільшого займалася тим, що розтлумачувала сільським жінкам значення чистоти, закликала частіше мити посуд, користуватися постільною білизною, купатися, відчиняти вікна й провітрювати задушливі кімнати, поясняла, що тримання домашніх тварин та птиці в хатині негативно впливає не тільки на здоров’я людей, а й тварин. Й оскільки вона була наділена здатністю впливати на оточуючих, ті села, які вона відвідувала частіше, поступово почали виглядати охайніше. Зрозуміло, на місцеве населення впливав і той факт, що Люція була асистенткою Вільчура і діяла ніби в промінні його авторитету. У будь-якому разі вона швидко завоювала довіру близьких поселень і людську прихильність.

Нерідко до неї зверталися за порадою з різних питань, які не мали нічого спільного з її професією. І справді, вона мала право сказати, що знає місцевих жителів краще за професора.

Тому вона слушно зауважила:

– Знаєте, пане професоре, не слід надто сподіватися, що вчинок цих людей буде широко підтриманий. Хіба що по всій країні розійдеться кілька тисяч професорів Вільчурів.

– Я ж казав вам, що лікарі обов’язково вирушать у село.

– Так, – погодилась вона. – Але тут, власне, йдеться не про будь-якого лікаря, а про людину, до якої люди будуть ставитись з пієтетом, як ставляться до вас.

– Ви помиляєтесь, панно Люціє. Моя особа тут відіграє дуже другорядну роль. Це не моя ініціатива і не я закликав їх будувати лічницю. Вони самі це придумали, вирішили й організували. Я навіть пальцем не поворухнув.

– Але вони взялися за це лише тому, що ви тут з ними, що вони вважають вас своїм великим благодійником, безмежно вірять вам, хочуть полегшити вам роботу. Ви навіть не усвідомлюєте, наскільки вони вас поважають. Не просто поважають: шанують, обожнюють.

Вільчур махнув рукою.

– Ви перебільшуєте. Не слід перебільшувати, панно Люціє.

– Я не перебільшую. Якби було інакше, ніж я кажу, вони б не йшли до вас, як євреї до рабина, з проханням врегулювати їхні суперечки, бути посередником, приборкувати впертих чи звертатися до розуму тих своїх родичів, які хочуть вчинити щось погане. І не варто, пане професоре, применшувати свою роль та своє значення серед них. Ви не повинні позбавляти їх віри, що саме Провидіння зіслало вас до них. Така віра творча і корисна…

– Але необґрунтована, – перебив її Вільчур. – Нічим не обґрунтована.

Люція замовкла і через деякий час тихо сказала:

– Хто може це знати, професоре?.. Чи самі ви можете знати?.. Як можна бути впевненим, що ми не завжди є лише інструментом надлюдських сил, які діють через нас і керують нами?

Вільчур махнув рукою.

– Тож нам і не треба знати, – сказав він майже суворо.

– І все ж… – почала Люція.

Він перебив її:

– Не треба. Не треба заглиблюватися у те, що існує поза нами. Слід шукати в собі закони і керуватися ними. І просто робити своє. Робити те, що наказує нам совість. Будьте у злагоді з собою. Я так завжди думав…

– Так, пане професоре. Я це знаю, – сказала Люція. – Однак треба мати стільки внутрішньої цінності і рівноваги духа, як у вас, щоб із зовні не шукати виправдань і пояснень, щоб відчувати власну правду. Розумієте, саме у вас є та сила, яка захоплює, яка накидає іншим не тільки повагу, але й сердечну глибоку доброзичливість, що вас оточує.

– Не говоріть таких речей, панно Люціє, – сказав він, майже засоромлений. – Я звичайнісінька людина під сонцем і Богові за це дякую. Омела розповідає, що треба бути нічим і тільки тоді можна бути щасливим. Я вважаю, що це велике перебільшення. Треба бути чимось, але не чимось великим. От, наприклад, хорошим хірургом, хорошим мельником, хорошим будівельником, займати якесь своє невелике місце у Всесвіті, цінувати його, по змозі вдосконалюватися і просто жити, пізніше просто померти і залишити пам’ять про добре виконаний обов’язок… Ось і все.

Вільчур сів на великий камінь і задумливо дивився вдалину.

Люція сказала:

– У цій програмі відсутнє одне…

– Відсутнє?..

– Так. Це дуже егоїстична програма. Треба бути принаймні таким багатим і таким щедрим, щоб з кимось іншим поділитися собою, щоб комусь іншому дати бодай часточку своїх почуттів, переживань…

Професор глянув на неї з посмішкою.

– Якщо вони чогось варті, – сказав він. – Якщо це не клаптики, лише клаптики, тільки залишки чогось, що давно зблякло, зносилось, завмерло…

Він говорив не до кінця щиро. Лише висловив свої побоювання і сподівався, що Люція заперечить це. Однак вона довго мовчала, а потім сказала:

– Ви ж знаєте, як сильно я вас люблю. Ви ж знаєте?

– Я проведу вас до Радолішок. – Вільчур підвівся.

Лише коли минули млин, він нарешті заговорив:

– Я знаю, що вам так здається. Знаю, що ви вірите у те, що говорите, дорога панно Люціє. Але як же я, знаходячись на схилі життя, можу прийняти цей дар від вас, дар вашої молодості, краси, почуттів?.. Мушу бути чесним. Можливо, я не настільки вже й старий, щоб бажання якогось особистого щастя виглядало для мене гротеском. Але хочу бути з вами відвертим. Я надто віддаю вам сердечності й дружньої прихильності, щоб відважитись сягнути за тим, що так легковажно ви хочете мені подарувати.

– Легковажно?!

– Так, – наполегливо повторив Вільчур. – Легковажно. Ви ще зовсім молода. Я не сумніваюся, що у вас багато хороших почуттів до мене. Я також розумію, що вони видаються вам коханням. Але ви помиляєтесь!..

Вона похитала головою:

– Я не помиляюсь…

– Ви можете сьогодні так вважати, дорога панно Люціє. Але через рік-два ви передумаєте і тоді будете нещаслива, бо вважатимете, що відхід, розставання, що просто покинути мене, було б нечесним з вашого боку… Бо я ж вас знаю…

Люція взяла його за руку і сказала:

– Я ніколи вас не покину. І ніколи з вами не розлучусь. Чому ви не хочете повірити, що я свідома своїх почуттів і бажань? Що це не якісь швидкоплинні й химерні примхи, а мета життя, мета, яку я давно поставила перед собою і яка ніколи не зміниться. Я зріла жінка, я зріла людина. Я розумію себе, але не можу зрозуміти вас. Я ж знаю, що у вас не викликаю огиди, що я вам не чужа. А з іншого боку, я не чекаю від вас таких почуттів, яких ви не хочете чи не можете дати мені. Найбільше у світі мені хочеться бути біля вас, щоб бути вам корисною… Можливо, я не заслужила на таке щастя стати вашою дружиною, можливо, я тягнуся до цінностей, до яких не доросла, але принаймні не забороняйте мені цього бажати.

Вільчур стиснув її руку.

– Панно Люціє, – почав він, але вона його перебила:

– Ні, не повторюйте своїх переконань. Я вже напам’ять знаю їх усі.

Люція з посмішкою подивилася на нього.

– Пане професоре! Ви перша людина, яку я намагаюся спокусити. Змилуйтесь, у мене в цьому немає жодного досвіду!

Він щиро засміявся.

– Дорога панно Люціє, мене також вперше в житті спокушають. Тож я також не маю жодного досвіду в цьому плані.

– Ви забуваєте про Зоню.

– Ах, про Зоню! Ця добродушна жінка завжди мала до мене надмірні почуття.

– Це не складно помітити. Зоня, відчуваючи в мені суперницю, дивиться на мене злим оком.

Професор обурився:

– Що за порівняння?!

– У цих питаннях можливі будь-які порівняння. Сама не знаю, котра з нас має більше шансів, – сказала вона надто кокетливо, і Вільчур збентежено відповів:

– Жартуєте з мене.

– Зовсім не жартую. Ви захищаєтесь від мене так, ніби я якась грізна мегера.

Він похитав головою:

– Я бороню вас перед собою.

– І демонструєте дивовижну наполегливість.

– Продиктовану переконанням слушності справи, яку обороняю, – зауважив він з посмішкою.

– Швидше невиправданою наполегливістю.

– Ви навіть не усвідомлюєте, як важко існувати з такою наполегливістю. Ви спокушаєте долю. Застерігаю вас!

– Я не боюся долі.

– Це і є доказ легковажності.

– Або віри, що це неминучість!

– Неминучість, – повторив Вільчур задумливо.

Він говорив правду. Дійсно, чим довше він перебував з Люцією, тим частіше ловив себе на пошуках аргументів на користь одруження і тим менше знаходив у собі протидії, ще більше шукав розумного обґрунтування. Поведінка та слова Люції свідчили, що це не миттєве і проминальне її бажання, що вона його справді кохає і дуже хоче стати його дружиною. Питання різниці віку не виглядало надто страшним. Зрештою, у світі існує чимало таких шлюбів. Навіть природа виправдовувала подібний шлюб, наприклад, тим, що у тварин самки явно віддають перевагу і шукають старих самців. Крім того, Вільчур не міг вважати шлюб з Люцією таким, що пов’яже її на все життя, тож він звільнить її, щойно вона цього забажає.

Насправді рішення давно дозріло в ньому, але професор не міг знайти сили сказати це, ніби очікуючи чогось несподіваного, ніби передбачивши, що станеться щось таке, що вирішить питання поза його волею і поза її прагненням. Тому він намагався уникнути розмови з Люцією, оскільки ця розмова могла торкнутися небезпечної теми. Цього разу Вільчур не міг цього уникнути і, як йому здавалося, зайшов занадто далеко. Тільки слово «неминучість», вимовлене нею, протверезило його. Він багато разів замислювався над цим, що його життя завжди проходить в категоріях неминучої долі. Шлюб з Беатою, наукова кар’єра, розголос, слава, багатство, втеча Беати, втрата пам’яті, довгі роки блукань, потім інтриги Добранецьких, падіння, Люція та повернення до Радолішок – усе це діялось поза його волею, це було десь записано, запрограмовано, і він не міг на це ніяк вплинути. Професор розумів, що насправді кожен його хід, кожен вчинок, кожне рішення були ніби продиктовані, ніби були наслідком таких обставин, які унеможливлювали вибір будь-якого іншого шляху. Йому завжди залишався один, нав’язаний, єдиний шлях.

«Неминучість, – думав він. – Чи у цьому відношенні я виняток, чи кожна людина вже від народження поставлена на якусь колію, яка неминуче має завести до місця, визначеного долею?.. Неминучість… А от взяти, наприклад, Омелу… Цю людину не турбують навіть найменші зусилля мислення про завтрашній день… Він просто довірився долі і дозволяє їй кидати ним у різні боки. Як листочок на вітрі. З якою ідеальною байдужістю він піддається всім змінам і виживанню, що йому накидає життя. Він навіть не думає про них».

Тепер Вільчур пригадав собі те, чого ще в дитинстві навчився у школі і що якось автоматично сприйняв як догму: людина – коваль своєї долі… Який абсурд! Безумовно, в деяких другорядних питаннях доля залишає людині свободу рішення, але ця свобода зумовлена зрештою незліченними психологічними чинниками, розшарованими і сформованими життям, тобто власне чужою, нав’язаною волею…

– Неминучість…

Скільки трагедії міститься в цьому слові і водночас – скільки спокою.

Тут дорога повернула ліворуч, і відразу за поворотом почалися перші будинки містечка.

– До побачення, панно Люціє, – сказав Вільчур. – І не забудьте, йдучи завтра до млина, зазирнути на пошту й дізнатися, чи прийшла посилка з вісмутом.

Він поцілував її руку і швидко повернувся додому, ніби боячись, що Люція знову захоче розпочати розмову. Дійшовши до млина, професор зустрів Василя, який, видно, чекав на нього. Хлопець був похмурий і стурбований.

– Ну, Василю, у тебе якісь нові турботи? – заговорив до нього Вільчур, зрадівши, що зможе відволіктися від власних думок.

– Певно, маю, пане професоре. Як же я не можу мати турбот із цією дівчиною, – відповів Василь.

Вільчур не одразу зрозумів:

– З якою дівчиною?

– Таж із Донкою.

– Що, не хоче тебе?

– І хоче, і не хоче.

– Якже це так? – поцікавився Вільчур.

– Ну, вона сказала, що вона прихильна до мене і що я їй подобаюсь, але за мене заміж не вийде.

– Не вийде? А чому ж це? Можливо, вона вже комусь обіцяла.

Василь заперечливо похитав головою:

– Ні, не те. Тільки вона боїться, що мій батько розгнівається на неї і викине з дому.

– На що він повинен гніватися? – здивувався Вільчур.

– Я теж не думаю, що розгнівається. Це вона так припускає. Їй здається: якщо батько взяв її до нас, то ніколи не погодиться, щоб вона стала моєю жінкою, що їй навіть думати про це не можна, бо вона бідна.

– Тож я раджу тобі: просто спитай батька. Не думаю, щоб Прокіп недоброзичливо дивився на неї.

Василь почухав голову.

– Саме це вона мені й заборонила. Каже, що батько розгнівається на неї за те, що мені закрутила голову.

– А ти що ж якийсь смаркач, котрий сам не знає, чого хоче? – обурився Вільчур.

– Звісно, ні, – підтвердив Василь. – Маю свій вік. І я знаю те, що без неї жити мені не хочеться.

Вільчур поклав йому руку на плече.

– Тож кажу тобі, не зважай на її заборону і поговори з батьком напряму.

– Я би поговорив, – сказав Василь. – Але пообіцяв їй, що не писну ані слова. І тепер я сам не знаю, що маю робити. Моя єдина надія – на вас, пане професоре.

– Гаразд, мій хлопче, – погодився Вільчур. – Я поговорю з Прокопом і переконаний, що він не робитиме вам складнощів.

– Я вже й не знаю, як вам дякувати.

– Не маєш за що дякувати. Адже це справа звичайна, коли одна людина допомагає іншій як може. Я поговорю з Прокопом. А тебе вітаю з вибором. Гарна і добра дівчина. А те, що вона бідна не має ніякого значення.

Василь пішов задоволений і втішений.

Однак до обіцяного втручання Вільчура так і не дійшло. А сталося так, бо події покотилися власним ходом.

Після вечері, перед тим як піти відпочивати, Прокіп Мельник пригадав, що залишив свою палицю біля містка. Вона не була якоюсь цінною – звичайний міцний дубовий кийок, сотні яких можна було вирубати у віцкунському лісі. Але Прокіп звик до неї, використовуючи роками, і не хотів зараз її втрапити. До містка попрямував стежкою і палицю таки знайшов. Повертався вже берегом ставка, бо ніч була тепла й місячна. І саме тому, що вона була місячна, на лаві під черемхою побачив дві фігури, притулені одна до одної, і зміг їх розпізнати.

Це були Василь і Донка. Прокіп на мить завагався і прискорив крок.

– Що ви тут робите? – крикнув він грізно.

Молоді відскочили одне від одного. Вони так були зайняті собою, що не помітили наближення Прокопа.

Старий мельник гнівно й суворо приглядався до них, стискаючи в руці палицю. Нарешті крикнув:

– Донко! Марш мені до додому!

Коли дівчина з опущеною головою повільно пішла, він кинув їй вслід:

– От дурна!

Василь стояв геть розгублений, скубаючи листя черемшини. Він знав, що з батьком жартів немає, і був готовий до гіршого. Справді Прокіп важко дихав, а його погляд не віщував нічого доброго.

– Я взагалі-то нічого… – нарешті обізвався Василь.

Батько гукнув на нього:

– Мовчи ти, чортове насіння! Зараз я тебе тут навчу!..

– Нехай батько… – Василь знову пробував боронитись, але замовк, бо Прокіп підняв над головою палицю.

– Зізнавайся мені тут же, чи не скривдив ти її? Але кажи правду, бо я тебе вб’ю!

Василь обурено вдарив себе в груди.

– Я б її скривдив?.. Волів би скоріш сконати.

В його голосі Мельник почув нотку щирості, але свою палицю ще не опустив.

– Присягайся, – сказав він.

– Присягаюсь!

Прокіп гучніше засопів і полегшено зітхнув:

– От чортове насіння!

Він витер спітніле чоло і важко сів на лаву.

– Батьку, ви відразу на мене з палицею, не дали нічого пояснити…

– Тут не може бути жодних пояснень! Як тобі не соромно! Такі речі під власним дахом! Зганьбити мене хочеш, щоб люди тикали на мене пальцями, щоб голосно розказували, що я опіку взяв над сиротою, щоб синові на розпусту!.. Tьху, чортове насіння! І то в моєму домі! На мої старі літа! Такої втіхи я дочекався від тебе! Але слухай мене: нехай її ти тільки скривдиш – вб’ю. Вб’ю як собаку! Ти знаєш, що я даремно слів на вітер не кидаю.

Василь раптом збунтувався:

– Чому ж мені ви погрожуєте? А я вам кажу, що без неї жити не можу. Не можу й не хочу. Ось і все! Така справа!

Прокіп підскочив і, з усієї сили вдаривши палицею по лаві, закричав:

– То не знаєш ти, чортове насіння, як це зробити по-християнськи? Жити без неї не можеш? То женись на ній! Одружись, дурню, а не роман тут по кущах крутити!

Якусь хвилину Василь стояв як укопаний. Просто не міг повірити власним вухам. Раптом до нього дійшло, скочив, схопив батька за руку і почав її цілувати. Старий нічого не зрозумів, вирвав руку і крикнув:

– Що ти робиш?..

– Дякую, батьку… Тож я нічого іншого не хочу… Я просто думав, ми думали, що ви не погодитеся…

– Що ти, дурню, говориш? На що не погоджуся?

– На мою женячку з Донкою.

Старий підозріло глянув на сина:

– Ой, мені здається, що ти щось крутиш.

– Де ж я можу крутити? Що ви кажете? Вона давно мені припала до серця, і я їй теж. Я навіть хотів запитати, чи дасте ви дозвіл на наш шлюб…

– То чому ж не запитав? – перебив його Прокіп.

– Бо Донка…

– Що Донка?

– Донка не дозволила. Казала, що ви на неї дуже розгніваєтеся.

– От дурниці якісь. За що ж я маю гніватися?

– А за те, що ви можете звинуватити її, що вона заради багатства хоче вийти заміж. Казала, що ви прийняли її з ласки своєї, а вона виявила таку невдячність, звабивши сина.

Прокіп нетерпляче махнув рукою:

– От здуріла зовсім.

Він прокашлявся і піднявся з лави. Задумливо озирнувся довкола і мовчки рушив у бік дому. Коли він відійшов на кілька десятків кроків, повернувся і наказав:

– І нехай завтра Романюки ці чотири торби віддадуть. Мені мішки не приходять задармо.

– Гаразд, – відповів Василь. – Як не віддадуть, то борошна я не видам.

Коли батькові кроки затихли, він опустився на лаву і задумався. Все сталося так несподівано й так неймовірно щасливо. Проте минуло кілька хвилин, перш ніж він зміг усе це усвідомити. Потім почав сміятися і щосили плескати по колінах.

За півгодини, коли він обережно підійшов до будинку, в кімнатах уже було темно. Мабуть, батько одразу пішов спати і з Донкою не розмовляв. Бідолашна дівчина не може й очей заплющити, передбачаючи найгірше на завтра.

Василь довго роздумував, як її викликати, але нічого не придумав. Найменший стукіт у вікно розбудив би всіх, хто спав.

Справді, повернувшись додому, Прокіп нічого не сказав Донці. Ані Донці, ані нікому. Натомість, наступного дня після сніданку, коли всі були в кімнаті, він витяг із кишені товстий шкіряний гаманець, який колись був коричневий, з якого дістав дві стозлотові купюри і, кладучи їх перед Донкою, сказав:

– Маєш тут двісті злотих. Перед весіллям мусиш собі якусь там одежину справити.

Під впливом цих слів усі присутні завмерли. Стара Агата стояла з широко відкритим ротом, Ольга подивилася на батька як на божевільного, обличчя Василя розпливлося в посмішці, а Донка смертельно зблідла.

– До шлюбу? – зойкнула Зоня. – До якого шлюбу?

Прокіп не вважав за доцільне відповідати й піднявся з лави.

– До мого шлюбу, – не без зарозумілості відповів Василь. – Я женюсь з Донкою.

Отримавши подарунок, вона без слова кинулася до рук Прокопа. Сльози збігали по її обличчю.

– От тобі маєш! – сказав рудий Віталіс зі здивуванням.

Прокіп, відмовляючись від подяки Донки, вийшов із кімнати. От тепер тут загуло. Кімната сповнилась криками й розмовами. Кожен хотів якнайшвидше дізнатися, як це сталося. Василь з гордою міною давав пояснення. Наталка смикала Донку за спідницю, покрикуючи:

– Чого плачеш, Донко? От дурна, чого плачеш?!

Відповідь Донки губилась у схлипуванні.

Розділ XI

Будівництво лікарні йшло швидко. Й не дивно. Рук до роботи не бракувало. У навколишніх селах мало було таких, хто б не хотів будь-чим спричинитися до спорудження цієї будівлі. Слава про це широко розійшлася по всіх усюдах. Про це писали навіть у газетах, всіляко вихваляючи соціалізацію сільського населення.

До жнив будинок вже стояв під дахом. А тепер поспішали вкласти підлогу, вставити вікна, щоб встигнути до гарячої жнивної пори. Більшість людей, зайнятих на будівництві, були селяни, які у жнива не могли навіть подумати, щоб відірватися від свого господарства.

Водночас у містечку закінчили робити меблі для лікарні, а Люція поїхала до міста, щоб придбати деякі прилади. У місті всього не можна було дістати, тому вона написала доктору Кольському з проханням купити решту у Варшаві й переслати поштою.

Вона писала Кольському досить часто. Любила читати його листи. Й водночас відчула його щирий смуток і тугу за нею. Майже в кожному листі він просив її дозволу хоча б на один день приїхати в Радолішки. Вона завжди рішуче відмовляла. Вважала, що немає сенсу знову давати йому якусь надію, знову дратувати його душу. Зрештою, нічого, окрім дружби та симпатії, не могла йому запропонувати, а дружба й симпатія були досить відчутними у листах і не вимагали особистого контакту.

Тим більше зараз, у цей період, приїзд Кольського був би не лише неприємним для неї, а й особливо прикрим для нього. З певного часу багато змінилося у її стосунках з професором. А саме з того дня, коли Прокіп оголосив про заручини свого сина з далекою родичкою Донкою. Весілля мало відбутися лише після Різдва, але молода закохана пара, здавалося, своєю любов’ю наповнювала атмосферу млина, і всі його мешканці, вдихаючи цю атмосферу, мимоволі яскравіше відчували свої сердечні справи. Ця атмосфера також сприяла тому, що нарешті між Люцією та Вільчуром відбулося дещо, що вона могла трактувати як згоду з його боку на шлюб.

Одного вечора, як вона часто це робила, Люція по дорозі до містечка зайшла на старе кладовище в Радолішках, на могилу Беати. Ще навесні вона прибрала могилу, посадила квіти й кущі спіреї. Тепер тільки треба було час від часу виривати пирій та інший бур’ян. Їй подобалося сюди приходити. У тиші під шелест високих дерев було так добре подумати про життя цієї трагічної жінки, про глибокі, майже смертоносні удари, яких вона завдала своєму чоловікові та собі. Про могутність, про страшну нищівну силу кохання, яка водночас є найбільшою силою творіння. Й нарешті, про власні почуття і про те, що вони можуть дати, що принесуть їй самій і передовсім йому.

Чи зможе вона винагородити його за шкоду, яку йому заподіяла та, інша?.. Чи теплом і ніжністю зможе вона оживити в його серці здатність кохати? Чи почує коли-небудь слова: «Я щасливий завдяки тобі… Я щасливіший з тобою, ніж з тією».

На все це Люція шукала відповіді, вдивляючись у чорний хрест в узголів’ї могили. Вона менше думала про себе. Про своє щастя. Вона давно чітко визначила межі цього щастя в служінні йому. В служінні, допомозі, піклуванні про його справи, про його спокій, душевний настрій… Вона відчувала у собі ледь не покликання, взяла на себе майже місію нагородити цю людину великого серця бодай за деякі кривди, яких вона зазнала. Ось це все, чого вона бажала.

Того дня, коли Люція, занурена у свої такі думки, зривала бур’яни на могилі Беати, вона раптом почула за собою кроки, озирнулася й побачила Вільчура.

Він хвилину постояв мовчки, нарешті сказав:

– Я здогадався, що це ви… Що це ви дбаєте про цю могилу.

– Ніхто про неї не дбав, – сказала вона, ніби виправдовуючись.

Вільчурові здалося, що в її голосі почувся докір, і він сумно посміхнувся.

– Для мене ця могила справді… могила.

За мить вона обізвалась:

– Спогади зариті в могилах.

Він заперечливо похитав головою.

– Не для мене… Я не кажу про цю конкретну могилу, а взагалі. Мої спогади майже ніколи не пов’язані з кладовищем. Що таке кладовище?.. Це смітник, де в ями зсипають використані рештки, непотрібні рештки людей, які колись жили. Можливо, це я так розумію, бо я лікар. Через те, що я стільки років займався матерією, я навчився дивитися на неї як на футляр, в якому замкнена людина… Тіло. Тільки тіло. Механізм, наділений здатністю рухатися, їсти й робити виділення. Але тільки механізм.

– Я також лікар, – зауважила Люція заперечливим тоном.

– От, власне, і ви маєте так дивитися на ці справи, як я. Скажіть, чи вважаєте ви, що потрібно вшановувати, наприклад, палець чи руку, яку ви комусь ампутували?

– Це щось інше.

– Як це – інше?

– Це просто частини тіла, до того ж хворі.

– Не хворі, а мертві. А якщо ви вважаєте, що, наприклад, мертва рука не заслуговує на повагу, то скажіть мені, будь ласка, яку частину тіла ми маємо вшановувати?

– Пане професоре, жартуєте?!

– Припустімо, – продовжував Вільчур, – бомба когось розірвала на шматки. Якому з цих шматків будете віддавати шану?

Люція жахнулась.

– Але ж я не кажу про обожнення. Йдеться лише про пов’язання з певним місцем спогадів про близьку людину.

– Тут ми різні, – запротестував Вільчур. – Мертвий нікому не може бути близьким. Мертвий – це труп. Близькою залишається для нас людина, жива людина. Навіщо тоді пов’язувати свої спогади, спогади про живу людину із чимось, що просто є антитезою життя, з трупом?.. У моїй уяві пам’ять про когось швидше асоціюється з будинком, в якому цей хтось жив, з предметом, яким він користувався, з фотографією, а не з кладовищем.

– І все ж… – Люція завагалася. – Однак ви приходите сюди.

– Приходжу тому, що люблю це місце, люблю шум цих старих дерев, тишу і спокій, а по-друге, тому, що це пов’язано з моїм життям. Як ви знаєте, саме тут я відновив свою пам’ять… Я буваю на цьому кладовищі досить часто й ніколи нікого не зустрічаю. Іноді треба усамітнитися від людей. Навіть від найближчих і найдорожчих.

– Отже, мені шкода, що ви зустріли мене тут, бо я порушила вашу самотність. Я вже втікаю і залишаю вас самого.

– Ні-ні, – не погодився Вільчур, тримаючи її за руку. – Я піду з вами.

Відразу за брамою на сонці ледь коливалися високі жита.

– Ви навіть не усвідомлюєте, яка радість для мене ваше товариство.

Люція посміхнулася.

– Отже, ви не зараховуєте мене до найдорожчих і найближчих?

Вільчур задумався і, дивлячись їй просто в очі, сказав:

– Власне кажучи… ви єдина мені дорога й близька істота на світі…

Сльози Люції залили очі, й вона мимоволі обхопила руками його шию.

Він схилився над нею і щиро поцілував в щоку. Наступної миті рішучо звільнився від її обіймів, говорячи:

– Ходімо… Ви відчуваєте, як пахнуть ці жита?.. Такий чудовий вечір… Думаю, що його красу я відчуваю глибше, оскільки в мене було так мало прекрасних моментів у житті. Звичайно, я інколи тішився. Але найчастіше радістю оточуючих…

Вони йшли вузькою польовою стежкою, яка примхливо звивалась між житом, по краях барвисто заросла волошками й куколем. Тут і там біліли великі грона рум’янку.

– Я не філософ, – говорив Вільчур, – я навіть не мав часу подумати над цими речами. Але тепер я просто запитав себе, що таке щастя? Що слід назвати щастям? І я помітив дивовижну річ. Ви знаєте, панно Люціє, що не можна дати точного визначення щастя, тому що людина в різному віці цілком по-іншому розуміє його. Пам’ятаю, як ще був у гімназії, думав, що можу бути щасливим лише тоді, коли стану мандрівником, мореплавцем. Пізніше, будучи студентом, я уявляв собі щастя здобуттям слави. Потім до слави додав гроші – для того, зрозуміло, щоб мати змогу все це поставити біля ніг коханої дівчини… Скільки еволюції, а точніше, яка постійна еволюція.

– А як ви собі тепер уявляєте щастя? – спитала Люція.

Вільчур відповів не одразу.

– Зараз… – він посміхнувся до неї. – Ось так уявляю собі щастя: тут теплий і погожий вечір, і запашне жито, і пані з добрим кохаючим серцем, там – доброзичливі та шановані люди, які потребують нашої допомоги, і спокійне життя без бур, потрясінь, несподіванок. Авжеж. Саме так як я розумію щастя сьогодні… І думаю, що це для мене його остання картина.

Так вони дійшли до гостинця.

– До побачення, панно Люціє, дуже вам дякую, – сказав Вільчур і кілька разів поцілував її руку.

Вона хотіла знову притулитися до нього, але їй це здалося незручним. Йдучи до Радолішок, вона думала: «Ну, нарешті, нарешті…»

Вона так сяяла, що це навіть привернуло увагу пані Шкопкової, яка, подаючи Люції картоплю з кислим молоком, зауважила:

– А у вас, мабуть, сьогодні щось приємне сталося. Пані така весела.

Люція засміялася:

– Ви вгадали: справді зі мною трапилось щось дуже гарне.

Пані Шкопкова не була б жінкою, якби їй не прийшло в голову, що тут йдеться про якогось чоловіка. А позаяк щиро любила свою квартирантку, вона сказала:

– Так собі думаю, хто б тут, в нашій околиці, пані лікарці міг приглянутися. Тут-бо немає жодного підходящого пана.

Люція від щирого серця розсміялася:

– А я все-таки знайшла.

Шкопкова, задумавшись, примружила одне око.

– Це ж, мабуть, не молодий пан Чарковський. Він же ще дитина.

– Ні, ні…

– А не брат священника? Чоловік, звичайно, порядний, але це не для вас. А може, дідич із Ковалева?

Люція, не перестаючи сміятися, заперечно похитала головою.

– Ну, я справді вже не знаю, хто, – з неприхованою стурбованістю в голосі сказала пані Шкопкова. – Я справді не знаю. Тут більше нікого немає. То, може, хтось, хто живе далі?

– Ні, це хтось, хто поруч живе.

– Ну, то я вже не можу вгадати, – примирливо сказала Шкопкова. – Тут люди, коли побачили пані докторку з цим молодим Чарковським, то вже щось там балакали. Інші згадували, що дідич з Віцкунів хоче з вами женитися. Але ж це закоренілий старий холостяк, то я не вірила. Так само не вірила, коли пані Янковська оповідала, що пані лікарка за професора Вільчура збирається. Я сказала їй: «Моя пані Янковська, про що дурне ви говорите? Він людина у віці. Йому до труни ближче, ніж до женячки». Так само і з цим братом священника. Не підходить. Недостатньо освічений і що це за чоловік, який живе з чиєїсь милостині, а сам нічого не робить.

Люція нічого не відповіла. Вона щойно закінчила вечерю і, встаючи, дала зрозуміти пані Шкопковій, що не має часу на подальшу розмову.

Дійсно згадка цієї жінки про Вільчура була болючою. Чи й справді люди вважають його таким старим?.. Його, такого сповненого енергії, такого невтомного у роботі, такого молодого душею. Зрештою, міцного тілом…

Кілька днів після цієї розмови Люція не могла отямитися. Нарешті вона позбулася неприємного враження під час подорожі у місто. Зрештою, було б смішно брати до уваги чиюсь думку з цього приводу. А особливо простих людей, які мислять найпримітивнішими категоріями.

Після повернення знайшла лист від Кольського. Він повідомив, що вже все, що просила Люція, купив і надіслав поштою. Про себе писав стисло: багато працює, заробляє все більше грошей. У клініці у нього хороші стосунки, адже його підтримує лікар Ранцевич, який на даний момент є заступником професора Добранецького. Тепер Добранецький у клініці буває дедалі рідше. Він скаржиться на якісь недуги, на головні болі. За порадою Ранцевича було скликано консиліум, який не знайшов нічого значущого і виснував, що причиною, мабуть, є печінка та загальне виснаження. Ймовірно, цими днями Добранецький поїде до Марієнбада, щоб підлікувати печінку. За його відсутності Ранцевич візьме на себе керівництво клінікою, а посаду Ранцевича обійматиме Кольський.

«Тому, – писав далі він, – я цього разу не прошу дозволу приїхати до Радолішок. Вони мене не відпустять ні на день. Мене мучить нестерпна туга. Молоде подружжя поселилось у вашій колишній квартирі. Я часто там проходжу. У вікнах завжди повно квітів. Мабуть, вони щасливі. Чим частіше я думаю про вас, тим глибше переконуюсь, що ви маєте рацію. Щастя полягає в тому, що ти можеш віддати коханій людині все, що маєш. Колись я не міг цього зрозуміти. Видно, треба страждати, якщо хочеш чогось навчитися. У своєму останньому листі ви не згадали ані словом про свої власні плани. Ви знаєте, про що я кажу. Як би мені хотілося мати вашу фотографію, подивитися, як ви виглядаєте сьогодні. Гадаю, це не надто нахабне прохання, ви не відмовите мені?..»

У постскриптумі, як завжди, були короткі привітання професорові Вільчуру, які Люція, передаючи їх адрестові, мусила прикрашати уявними щирими словами.

Цього разу Кольському довелося чекати відповіді від Люції довше, ніж зазвичай. По-перше, багато часу займало фотографування у місцевого фотографа-напівлюбителя, по-друге, Люція, як ніколи, була зайнята устаткуванням лікарні. У зв’язку з відкриттям установи виникла потреба у дотриманні різних офіційних формальностей. Тому вона навіть мусила їздити у повіт за майже сорок кілометрів.

Як на місцеві умови, лікарня виглядала дуже добре. З ґанку був вхід у простору кімнату, яка мала служити приймальнею. Ліворуч були дві великі кімнати. Одна – облаштована під лікарняну палату на чотири ліжка, друга – амбулаторія, а за перегородкою – операційна. За приймальнею праворуч містилися три менші кімнати: одна, окрема, мала служити аптекою та складом трав. Тут також було визначено місце для Омели. Інші дві призначалися на для Вільчура та Люції. Звичайно, ні професор, ні вона не говорили про це між собою. Однак коли під час будівництва пан Куркович запитав професора, чи з’єднувати ці кімнати дверима, Вільчур відповів:

– Думаю, що так. Якщо вони не потрібні, то їх завжди можна замкнути.

Насправді він не мав великої охоти перебиратись у лікарню. Він охочіше б залишився у старій прибудівці, до якої звик. Та й там він не міг довго залишатись, адже після Різдва мало відбутися весілля Василя, й, можна було здогадатися, що молоде подружжя оселиться власне у прибудівці, хоча Вільчурові про це ані словом ніхто не обмовився.

У першу неділю після жнив відбулося освячення лікарні та її відкриття. Зібрався величезний натовп селян з довколишніх сіл, навіть повітовий лікар приїхав, щоб познайомитися з професором Вільчуром. Доктор Павліцький, хоч і отримав запрошення, демонстративно не прибув. Освятив лікарню пан-отець Грабек із Радолішок, який також виголосив прекрасну промову, подякувавши Вільчурові за те, що той вирішив оселитися у цих краях і працювати для місцевого люду. Він також підкреслив заслуги людей, які, будуючи лікарню, подали такий прекрасний приклад іншим. Далі Вільчур сказав кілька теплих слів, і церемонія відкриття закінчилася. Однак люди довго не роз’їжджалися, уважно розглядаючи все, цікавились деталями та хвалили міцну конструкцію будівлі.

Насправді щойно збудована лікарня була дуже схожа на сільські лікарні, яких сотні й тисячі було на Заході. Вона вирізнялася серед них лише тим, що у приймальні стояла скриня, до якої пацієнти могли, якщо хотіли й могли собі це дозволити, складати привезений гонорар у вигляді масла або яєць, або шматка сала чи торбини зерна. Ці запаси мали б використовуватися як для лежачих хворих, так і на утримання лікарні. Біля скрині також поставили бляшану скарбничку на грошові пожертви, хоч такі бували надзвичайно рідко.

Наступного дня після того як лічниця розпочала роботу, з’ясувалося, наскільки вона була потрібна. З Нескупи привезли дочку одного господаря, яка напоролася на вила і майже помирала. Під вечір з Віцкунів доправили наймита з панського двору з розтрощеною ногою, яка потрапила в молотарку. Цей пацієнт вирізнявся серед інших тим, що власник маєтку пообіцяв заплатити за його лікування. У принципі, лікарня мала служити тільки бідним людям, селянам з навколишніх сіл, які своїми руками чи руками родичів сприяли її зведенню.

Переїзд професора та Омели відбувся лише у четвер, а в п’ятницю з Радолішок привезли речі Люції. Оскільки новина про відкриття лікарні розійшлася широко, приплив пацієнтів також збільшився. Тому професор з вдячністю прийняв пропозицію Донки, яка запропонувала допомогу при перев’язках хворих.

Робота в лікарні перейшла у звичайний режим. Хворі прибували з раннього ранку. У Вільчура та Люції протягом дня не було багато часу на розмови. Натомість вечори вони завжди проводили разом. Тоді вони йшли на довгі прогулянки. Омела іноді супроводжував їх. Однак він вважав за краще сидіти в корчмі у Радолішках. До своїх функцій у лікарні він ставився з властивою йому безцеремонністю. Він часто був відсутній саме тоді, коли був найбільш потрібний, або з ґанку виголошував селянам промови, нашпиговані іноземними словами.

– Це дивно, – говорила Люція. – Я ще ніколи не бачила цього чоловіка тверезим, але так само ніколи не бачила його й п’яним. Схоже, він свідомо підтримує стан алкогольного збудження.

– Авжеж, – підтвердив Вільчур. – Це своєрідна спроба втечі від реальності, свідоме бажання деформувати уявлення про навколишній світ. Безсумнівно, що в основі тут лежить якась трагедія, яку довелося пережити цьому бідоласі. Чи ви не пригадуєте нічого зі свого перебування у Сандомирі, що могло б наштовхнути на слід його переживань?

Люція заперечливо похитала головою.

– Я тоді була маленькою дівчинкою. На той час моїй тітці було понад тридцять. Я не пам’ятаю, щоб колись в її домі називали прізвище Омела.

– Прізвище, мабуть, ні. Я не знаю, як його звати. Він, мабуть, свідомо приховує своє справжнє ім’я, подаючи перше-ліпше, яке спаде йому на думку. Ви пам’ятаєте нашу розмову у вагоні?

– Так, – кивнула Люція.

– Ви пам’ятаєте, як вразило його ваше прізвище. Я ніколи – ні до, ні після цього – не бачив його у такому потрясінні. Навіть зникла його цинічна усмішка. На деякий час він позбувся презирливо-іронічної балакучості.

– Я пам’ятаю, – сказала Люція. – Зізнаюсь вам, що я також була дуже заінтригована. Я знаю лише одне: дядина перед весіллям вважалася однією з найкрасивіших наречених Сандомира і що користувалася великим успіхом.

– Вона була гарна?

– Авжеж. Дядько дуже любив її.

– А вона? – спитав Вільчур.

– Я думаю, що вона була найкращою дружиною. Вона належала до тих жінок, які навіть не припускають, що можна зраджувати чоловіка. Якщо між нею і цим чоловіком щось колись трапилося, я впевнена, що не роман.

– Ніколи не можна бути впевненим у таких справах, – зауважив Вільчур.

– Звичайно, – сказала Люція.

– Гіркота, з якою Омела згадував ваш тітку, свідчить про те, що з нею його щось єднало. І, я думаю, щось непересічне. Мені здається, що це, власне, вплинуло на все його життя.

Люція задумалась і сказала:

– Після тітки залишились папери, які я ще не переглянула. Можливо, в них знайду пояснення цієї справи.

Вільчур зацікавився:

– Папери?.. Ви їх тут маєте?

Вона заперечила рухом голови.

– Ні. У Варшаві, в родини Зажецьких. Це скриня тітки з книжками, листами та різними дрібницями. Я не переглядала цього. Тепер же я напишу до Місі Зажецької, щоб надіслала цю скриню з рештою моїх речей.

Вільчур сказав:

– Я б дуже радив вам, дорога панно Люціє, утриматися від привезення сюди своїх речей. Хто знає, чи вам тут не набридне швидше, ніж ви думаєте, і чи не захочеться повернутися до Варшави?

Він сказав це майже жартома. Насправді він був переконаний, що рішення Люції остаточне і що питання їхнього шлюбу – лише питання часу, якщо вони обоє вирішили його позитивно. Люція навіть не обурилася.

– Звичайно! Якщо ви вирішите повернутись, я повернуся з вами.

Вільчур засміявся і поцілував її руку.

– Авжеж ні, то вже зараз краще перевезіть ці речі.

Через тиждень речі доправили. Окрім скрині дядини, був також великий пакунок з різними дрібними речами з колишньої квартири Люції. Через кілька днів її кімната у лікарні набула зовсім іншого вигляду. На голих дерев’яних стінах висіли картини, настінні килимки, на підлозі було розкладено килими, з’явилися вазони для квітів та багато подібних речей, завдяки яким кімната стала приємним і майже затишним куточком. Минуло багато часу, перш ніж Люція взялася вивчати папери та листи. З властивою старшим людям старанністю тітка залишила усе в ідеальному порядку. Листи були зв’язані в пакуночки, записи детально датовані. Кілька грубих зошитів, списаних дрібним почерком, мали чітку нумерацію. Це були щоденники дядини ще з її шкільного періоду.

Люція з великою зацікавленістю взялася за читання. Щоденники були написані з властивою для молодих дівчат екзальтацією та наївністю. Описували стосунки в школі, невеликі домашні справи, дружбу й суперечки з подругами. Починаючи з четвертого класу гімназії, з’явилися нові теми: перше пробудження почуттів.

На багатьох сторінках йшлося про якогось пана Люціяна, який своєю особою заволодів усією уявою дівчинки. Лише в кінці зошита виявилося, що тим надзвичайним паном Люціяном був учень восьмого класу, якого авторка особисто не знала. Наступним об’єктом зітхання став професор географії, але незабаром він поступився місцем священникові, вчителеві закону Божого. Однак, серйозне почуття викликав лише якийсь пан Юліуш. Це молодий учитель польської мови, який на початку нового навчального року з’явився в гімназії. Більшості ученицям сьомого класу він узагалі не подобався. Він непомітний і, на загальну думку, некрасивий. Авторка ж щоденника знаходить у ньому такі цінності, про які не міг мріяти ані вчитель закону Божого, ані випускник школи Люціян, ані професор географії. Пан Юліуш – поет. Одна година уроку, лише одна година – це так мало. Як гарно він говорить! Як глибоко відчуває він думки поетів. Скільки блиску й тепла видобуває з байдужих строф, які колись з огидою треба було вчити напам’ять.

У школі його не люблять. Колеги-професори ставляться до нього зі зневагою. Учениці за його плечима жартують з нього, а іноді навіть вони проробляють огидні трюки. Але за це тим більше треба його любити. Йому належить компенсувати все це невизнаними почуттями, насправді глибоко прихованими, але, тим не менш, десь такими, що урівноважують, поза реальністю, кривди, з якими він стикається. Треба старанно вчитися, домашні роботи виконувати з найбільшою старанністю, щоб відповіді біля дошки могли задовольнити високий рівень його вимог.

У сьомому класі все залишається на тій самій стадії. Натомість, у восьмому – відбувається перша зустріч поза школою. Після цієї зустрічі щоденник набуває екзальтованого тону, сторінки густо рябіють суперлятивами, пристрасними любовними зізнаннями, мріями про майбутнє.

З точно відтворених тут розмов видно, що між ученицею та вчителем зародилося справді глибоке й велике почуття. Пан Юліуш бачиться з нею щодня. Він часто приносить їй квіти, він написав для неї, тільки для неї, гарну поему, яку ніколи не надрукує, бо написана лише для неї. Поема має назву «Анемона». Він такий розумний, а так важко визнати, що ти не все розумієш. Пан Юліуш, незважаючи на свій молодий вік, оскільки він лише на сім років старший від неї, безперечно, найрозумніший чоловік, якого можна знайти у світі. Не просто найрозумніший. Перш за все – найшляхетніший. Тільки його очима вона побачила такий прекрасний світ, такий, яким світ є насправді. Тепер вона серцем відчула безмежну доброту Бога, тепер, завдяки йому, змогла збагнути, скільки у своїй душі треба мати любові до ближнього.

Люція зі щирим зворушенням закрила щоденник. Він закінчився разом із закінченням школи, разом з випускними іспитами. Останні речення містили радісну інформацію про те, що авторка з батьками їде на літній сезон до Щавниці[61] і туди ж приїде він.

Серед листів найчастіше траплялися листи дядька. Ці листи були не особливо цікавими. Він писав часто, але коротко і по суті. Навіть листи періоду заручин, сентиментально підписані «Твій вірний Адам», здавалися трохи сухуватими.

Читаючи ці листи, Люція не могла позбутися посмішки. Вона згадала свого дядька. Він не здавався пажем, мав лисину значних розмірів, великий живіт і лопатоподібну бороду з сивиною. Цілими ночами він грав у карти і пив багато пива.

Далі були листи від родичів, знайомих, подруг, повідомлення про смерть, запрошення на весілля, барвисті листівки зі святковими побажаннями та привітаннями з іменинами. Даремно серед цих стосів паперів Люція шукала ім’я Юліуш. Нарешті вона знайшла його на самому дні шкатулки. Це був великий пакет, зв’язаний шнуром і ретельно запечатаний сургучем. Зверху був напис, зроблений рукою дядини: «Власність його високоповажності пана Юліуша Полянського. – Якщо він не забрав, будь ласка, спаліть після моєї смерті».

Люція довго вагалася, що робити. Щось підказувало їй, що саме тут вона знайде розгадку багатьох таємниць не лише з життя тітки.

Кілька днів вона не могла прийняти рішення. Багато разів брала в руки ножиці й відкладала їх. Нарешті одного разу вона запитала Вільчура:

– У паперах дядини я знайшла пакунок, призначений для чоловіка, якого вона, будучи молодою дівчиною, кохала. На ньому напис наказує, що якщо його не забрав якийсь пан Юліуш Полянський, його, не відкриваючи, належить спалити. І тепер я сама не знаю, як зробити. Можу здогадуватися, що Юліуш – це не хто інший, як наш приятель Омела.

– Дуже ймовірно.

– Я боюся, – продовжувала Люція, – що це може бути моє передбачення. А перевірити річ можна, лише відкривши пакунок і знехтувавши побажанням померлої.

– Є ще й інший спосіб, – зауважив Вільчур. – Можна запитати Омелу, чи це його прізвище.

Люція похитала головою.

– Бачите, й щодо цього у мене є сумніви. Чи доцільно ще раз розбудити у нього спогади, як це банально називається: роздряпати рану.

Вільчур задумався.

– Щодо цього я не маю власної думки, та й взагалі, не може бути об’єктивної думки. У будь-якому разі, я думаю, ані ви, ані я не маємо права розпоряджатися чимось, що нам не належить. Якщо пакунок призначений для нього, думаю, його слід йому повернути. Він зробить з ним, як йому заманеться. Можливо, не прочитавши, кине у вогонь, а може, просто захоче у пам’яті повернутися до тих років. Адже ж ви зрозуміли, що він живе своїми спогадами.

– Я прочитала щоденники тітки ще зі шкільних днів. З них випливає, що два роки, аж до закінчення гімназії, вона кохала того Юліуша. Мені важко повірити, що чоловік, якого вона там описує, може бути Омелою. Дядина характеризує його, як істоту надто шляхетну, що переходить навіть людські можливості, з ідеалістичним світоглядом, християнською етикою та поетичною вдачею. Сумніваюсь, аби хтось міг так сильно змінитись.

– Дорога панно Люціє. Бувають такі обставини, які злочинців роблять ангелами і ангелів – злочинцями.

– Напевно, – зізналася вона. – У цьому ж випадку, видається мені, це занадто кричуще.

Наступного дня ввечері, після тієї розмови, Люція застала Омелу, коли він сидів на лаві біля ґанку лікарні. Сіла поруч з ним і сказала:

– Мені прислали речі від дядини. Серед них я знайшла пакет, який, імовірно, містить листи. Пакет запечатаний сургучем, на ньому є напис, щоб повернути його комусь, якщо той хтось звернеться за ним. Інакше пакет слід спалити.

Обличчя Омели витягнулося. Він пильно подивився на Люцію і за хвилину тихо спитав:

– А яке ж прізвище на пакунку? Ви можете мені це сказати?

– Звичайно. Полянський, Юліуш Полянський.

Запала тиша. Люція тепер знала, що не помилилася. Омела, почувши прізвище, зморщився, згорбився, здавалося б, наполовину. Його пальці судомно стиснули лаву. Вільчур мав рацію, коли сказав, що цей чоловік живе своїми спогадами.

– Сама не знаю, як мені діяти. Поки що ніхто не звертався за цими паперами…

Омела мовчав.

– Минуло багато років, – продовжувала Люція. – Може, ця людина вже не живе, може, десь далеко, за кордоном. Можливо, вона ніколи не прийде. Я говорю вам про це, бо ви знали мою тітку в молодості, як мені здалося. Може, ви щось знаєте про людину з прізвищем Полянський… Може, ви його знали?

Омеля зробив короткий, заперечливий рух головою і сказав:

– Не знав. Ні… не знав…

У його голосі бриніла нотка жорстокості.

– Що ж, тоді я спалю ці папери.

– Спаліть їх якнайшвидше. Усі папери слід спалювати. Зберігання паперів – ганьба. Правду зберегти не можна! Ви це розумієте? Правда з часом стає брехнею! Образливою брехнею, наклепом, образою. Знущанням!..

Люція з цікавістю спостерігала за ним, але він, схоже, цього не помічав.

– Тільки дурні й нечесні люди зберігають чужі думки, чужі слова, чужі почуття для того, щоб насолоджуватися ними, коли вони вже не мають на це ніякого права, коли це проста крадіжка, пограбування, вчинене комусь безборонному. Ви маєте це зрозуміти.

– Я це розумію, – сказала Люція. – Але те, що ви погано говорите про людей, які зберігають чиїсь листи, не може стосуватися моєї дядини. Пакет був давно запечатаний сургучем, і тітка, мабуть, не заглядала в нього з того часу, коли знала автора цих листів. Зрештою, я не знаю, чи там лише листи. У пакунку також можуть бути якісь пам’ятні речі…

– Це одне й те саме, – Омела сердито перебив її. – Яка різниця? Пам’ятні речі також походять від чиїхось почуттів, з якихось думок. З того моменту. З даного настрою.

Люція, роблячи вигляд, що не помічає аж надто особистого ставлення до справи, запитала:

– Отже, ви думаєте, що я радше маю це спалити?

– Не радше, а обов’язково і то якнайшвидше.

– Може, ви й маєте рацію, – байдуже сказала вона. – Я буду дотримуватися вашої поради.

За хвилину додала:

– Спершу я хотіла відкрити пакет і подивитися, чи не знайду детальнішу інформацію про адресата. Але подумала собі, що це може бути недотримання таємниці, яка комусь зашкодить. Авжеж. Найкраще буде спалити.

Омела іронічно засміявся.

– Якби люди були розумнішими, вони б такі речі палили набагато раніше: іще до того, як їх відправити. Пізніше важко повернути листи. І язикаті нишпорки з часом знаходять їх, потім опублікують друком. Найінтимніші, найсвятіші людські таємниці розтягнуть по своїх смердючих вулицях і ринках, як собаки, які вирили кості небіжчика!.. Звичайно, щоб отримати таку честь, треба бути відомим. Треба все життя різати себе, бути героєм чи великим поетом, віддавати нації свою душу, розум і кров. Тільки тоді вдячні нащадки вшанують тебе, витягуючи твої таємниці, твоє особисте життя, твоє найсокровенніше. Якщо хтось за життя не здобув слави, має задовольнятися меншим. Має обмежитися надією, що його листи потраплять до рук лише нечисленної купки любих спадкоємців.

– Інколи буває інакше, – зауважила Люція. – Як, наприклад, у цьому випадку. Сама адресатка, моя тітка, не хотіла, щоб листи отого чоловіка потрапили в руки нікому чужому.

Омела знизав плечима.

– Чому ж вона тоді їх не спалила?

– Напевно, тому, що думала, що автор може попросити повернути. І бачите, вони потрапили мені в руки, і я теж не заглянула у них. А незабаром вони перестануть існувати, більше не наражаючись на людську цікавість.

Омела встав. Його обличчя виражало старе, цинічне та байдуже ставлення до навколишнього світу.

– Дуже приємно розмовляти з вами, carissima, але я більше часу вам не можу присвятити. Обов’язок кличе мене. Мушу спричинитися до благополуччя батьківщини, виливаючи у свій шлунок певну дозу рідкої картоплі.

– Аби тільки ця доза не була занадто велика, – з усмішкою сказала Люція.

– Не хвилюйтесь. Я строго обмежуся такою, яка припадає на одну голову згідно з офіційною статистикою споживання алкоголю. Якщо це буде подвійна доза, будь ласка, не сердьтеся, бо така голова, як моя, потребує вдвічі більше.

Люція дивилася йому услід. Жарти Омели не ввели її в оману. Вона добре знала, що всі його думки зосереджені на колишніх переживаннях. Він здався їй зараз ближчим до того Юліуша із щоденника тітки.

Того вечора вона сказала Вільчурові:

– Тепер я вже без тіні сумніву знаю, що Омела – це той чоловік, який був першим коханням моєї дядини.

Вільчур запитав:

– Він хотів, щоб ви повернули йому пакет з листами?

Вона заперечила рухом голови.

– Ні.

Вільчур усміхнувся.

– Я цього очікував.

– Серйозно? Признаюсь, для мене це була справжня несподіванка.

– Бо ви його знаєте надто мало. Люди його типу не люблять порпатися у минулому, яке вони колись перекреслили самі або яким доля це минуле перекреслила.

– Перекреслити – не значить забути, – зауважила Люція.

– Авжеж однак це означає хотіти забути. Хоча у таких випадках хотіти ніколи не означає могти…

Того дня Люція спалила всі листи та папери дядини. Вона жодним словом не обмовилась про це Омелі, очікуючи, що він сам спитає. А він лише через тиждень під час розмови підкинув недбале питання:

– А що ж ви, senorita, зробили з тим, що залишилося після вашої шановної родички?

– Я зробила так, як ви порадили, – відповіла вона. – Я все спалила. Але я вам зізнаюся, боюся, чи не буду про це жаліти. Хтозна, чи людина, якій могло б залежати на цих паперах, колись зголоситься і захоче забрати ці речі.

Омела скривив вуста.

– О, darling. Наскільки я знаю людей, цього точно не станеться.

– Якби я була така впевнена, як і ви, я б не мала докорів сумління, що вчинила надто легковажно.

– Ніколи не слід шкодувати про це. Я все життя був легковажним, і бачите, які чудові результати. Я купаюся в достатку, жінки мене люблять, у мене є розум і село, як каже Фредро[62], чого мені ще бракує?.. Легковажність – це перевага справжніх філософів. Прийміть це через противагу: важковажність! Тупі й похмурі люди важко думають.

Люція посміхнулася.

– І ви часом буваєте похмурим.

Він підняв вказівний палець.

– Але лише під час розладу шлунка.

– Або під впливом якихось роздумів.

Він заперечливо похитав головою:

– Роздуми – це й є результат поганого травлення. Як лікар, ви маєте це знати.

Люція засміялась:

– Як лікар я протестую.

– Ви помиляєтесь. Адже ми нічого не знаємо про існування нашого організму, про існування наших органів, поки вони не почнуть нагадувати нам за допомогою болю. Тоді людина, як каже Господь, дивиться в себе. А дивитися в себе – це власне роздуми. Підозрюю, що Будда, який задивився на власний пупок, мабуть, страждав від порушення травлення, на що чітко вказує здуття його животика. Узагалі, люди занадто мало уваги приділяють зв’язку духовних питань з процесом травлення. Фрейд поєднує все це з питаннями статі. Зробіть, пані, йому конкуренцію і приверніть увагу людства до шлунка. Тоді може виявитися, що страждання молодого Вертера виникли під впливом диспепсії, від якої тоді страждав пан Гете, вірш «Сумно мені, Боже»[63] народився не з ностальгії, тільки з надлишку макаронів у шлунку пана Словацького. Так, illustrissima[64], більше уваги треба звертати на черевну порожнину. Хтозна, як виглядав би світ сьогодні, якби перед битвою при Ватерлоо Наполеонові не дали яєчні з шести яєць. Хто знає, що було б з могутністю Англії, якби Філіпп Іспанський не страждав від підвищеної кислотності шлунка.

– Хто знає, – жартома підхопила Люція, – як би виглядав пан Кипріян Омела, якби його шлунок не вбирав такої кількості алкоголю.

Він стенув плечима.

– Зараз вам скажу.

– Слухаю.

– Виглядав би як якась дуже жорстка річ у костюмі, у взутті на картонній підошві з ввічливо складеними на власних грудях ручками, а голова спиралася б на подушку з сіна. Коротше кажучи, це був би звичайний стандартний трупик, зелений і сумний, у чотирьох дошках труни. Ви здогадалися. Дійсно, алкоголь має великий вплив на виживання особи, яку називають Кипріян Омела. Це єдина рідина, яка кристалізується таким чином, що крізь її призму ви все ще зможете побачити паскудну реальність повсякденного життя, обличчя та уста голоти, яка живе на цій земній кулі, і сонце, яке бездумно харчує на ній стільки непотрібних істот.

Люція сказала серйозно:

– Може, тому реальність і здається вам паршивою, бо ви дивитесь на неї крізь призму пляшки.

– Шановна пані. Існує два типи пляшок: повна та порожня. А я вмію порівнювати. І запевняю вас, що через повну світ виглядає зовсім інакше, ніж через порожню.

– І не спало вам на думку, що можна дивитись на світ, не використовуючи жодної «призми»?

Омела зневажливо посміхнувся.

– Так. Були колись такі часи. Колись у моєму житті був такий період, який я б сьогодні назвав телячим періодом. Тоді я був настільки жахливо дурний, що сьогодні мені важко повірити, мені важко зрозуміти ступінь моєї тодішньої тупості.

– Боюся, дурістю ви називаєте ідеалізм.

– Але ви знову, – запротестував Омела. – Ідеалізм не дурість. Це крайній ідіотизм.

Люція з недовірою поглянула на нього і махнула рукою.

– Не вірю. Скажу вам, що не вірю у цей ваш цинізм. Це маска, якою ви ховаєтесь від самого себе.

– Ви вгадали, madame, – поважно відповів він. – Насправді, то я – херувим, який приховує янгольський пух своїх крил під жилетом. Тому я не купаюсь, щоб не видати себе.

– Цими жартиками ви не можете мене переконати. У таких випадках інтуїція мене не підводить. У глибині душі ви залишились такою людиною, якою були колись.

– Коли? – підозріло запитав Омела.

Люція завагалася.

– Ну, в часи своєї молодості. У ті часи, коли ви були, як то ви кажете, дурним.

Омела примружив очі і скривився.

– Облишмо це, – сказав він зовсім іншим тоном. – Якби навіть так було, чому ви мені нагадуєте…

Він повернувся і повільно, важким кроком, пішов геть.

Розділ XII

Потяг з Відня прибував о дев’ятій двадцять. Кольський вже о дев’ятій був на вокзалі. Він зателефонував у клініку і попередив, що спізниться на годину. В кіоску купив кілька троянд і стояв з ними на платформі. Він соромився цих троянд і здавався кумедним молодиком, який чекає на кохану з квітами.

Насправді він не знав, чого він сюди прийшов. Це не мало жодного сенсу. Слід було проігнорувати депешу Ніни. Що їй стрілило в голову, щоб повідомити його телеграмою про час свого приїзду!

У будь-якому разі він міг прийти на вокзал офіційно, без жодних дурних квітів. Просто для того, щоб привітати дружину начальника. Добре було б навіть узяти з собою когось із молодших колег.

«Що вона собі уявляє, – подумав Кольський. – Напевно, їй здається, що я закоханий в неї. Мушу їй сказати просто в очі, що це не так».

Тієї миті йому здавалось, що він ненавидить пані Ніну. По суті, почуття, які він мав до неї, були йому незрозумілі. Це була суміш страху, цікавості та досить великої дози бажання. Вона діяла йому на нерви. Вона вміла діяти на нерви. Іноді у нього складалося враження, що ця красива жінка грається з ним, як з фокстер’єром. Під час розмови з нею він відчував себе просто рабом. Своїми висловами вона ніби нав’язувала йому відповіді. При цьому ті її очі: холодні, проникливі, спостережливі. Він боявся їх. Лише коли вона прикривала їх повіками (вона це робила красиво, повільно, ліниво, зводячи зіниці догори), до нього поверталася впевненість. Коли цілувалась, вона завжди заплющувала очі. І тоді його терзали сумніви, що пані Ніна тільки вдає пристрасть. Якби вона справді його бажала, вона б давно стала його коханкою. Насправді він цього зовсім не хотів. Кольський часто виявляв якийсь страх перед тим, що, зрештою, мало статися. Страх і огиду. Він не мав доказів цього, але знав, що Ніна – погана жінка, і він відчував, що її ставлення до нього обумовлене виключно спортивним інтересом.

Тим не менш, йому ніколи не вистачало сміливості, щоб їй сказати про це відкрито. Перед від’їздом вона досить часто зустрічалася з ним: два-три рази на тиждень. Вони разом ходили на прогулянки – до парку Лазєнки чи Ботанічного саду. Коли була негода, вони гаяли час у кондитерській.

Якось пані Ніна сказала:

– Завтра приїду до вас. Хочу побачити, як ви живете.

Кольський мусив вдавати, що дуже щасливий. Насправді він жахнувся. Купив якісь фрукти і пляшку вина, ретельно поприбирав квартиру, усуваючи всі предмети, які могли б їй видатися некрасивими. Вона мала б прийти о п’ятій і не прийшла. Близько шостої подзвонила і сказала:

– Єжи вдома, і я ніяк не можу вийти. Нам не пощастило. Ви гніваєтесь на мене?

Чи він гнівається? Кольський так зрадів, що ледь не сказав їй, що благословляє професора за те, що той сидить вдома! Він полегшено зітхнув і написав Люції довгого листа. Через кілька днів пані Ніна запросила його до себе. Позаяк Кольський знав, що в цей час Добранецького не буде вдома, він, сповнений страху, пішов. На щастя, все закінчилося поцілунками.

Кольський сам не знав, чому боїться цієї жінки. Власне кажучи, треба було використати ситуацію для легкого роману, але йому здавалося, що роман з Ніною став би для нього тривалою в’язницею. Він би опинився у цілковитій залежності від неї. І хоча вона приваблювала його своєю оригінальністю і красою, інтелектом і зовнішністю великої дами, він вважав за краще перед нею бути звинуваченим у школярській сором’язливості та наївності, ніж поводитись, як чоловік.

А тепер ці квіти. Безглузді квіти. За кілька хвилин до приходу поїзда Кольський почав озиратися, куди б їх викинути. На жаль, всюди були люди. Він, викидаючи щойно куплені квіти, не хотів, щоб його висміяли. Можливо, хтось бачив, як він їх купував. І навіть якби не бачив, то, очевидно, відразу здогадався б про мотиви такої дії. Кольський був розлючений. На додачу до всього на сусідньому пероні він помітив панну Зажецьку. Він не вклонився, роблячи вигляд, що не бачить її, але думка його приголомшила: «Природно, ця гуска зараз напише Люції, що бачила мене на вокзалі, та ще й стояв, як ідіот з квітами. Цього лише бракувало».

Нарешті потяг прибув. У вікні спального вагона стояла пані Ніна. Як завжди, як і кожного разу, вона йому видавалася набагато гарнішою, ніж той образ, який він тримав у своїй пам’яті. Вона привітала його сяючою ніжною посмішкою, значущим стисканням руки.

Панна Зажецька, як на зло, стояла навпроти і дивилася на них із дратівливою зухвалістю.

Перед вокзалом чекав великий лімузин Добранецьких. Уже в машині Кольський помітив, що не вручив Ніні квіти і ніяково м’яв їх у руках. Вона теж це зауважила. Сама простягнула руку, щоб їх взяти, і сказала:

– Який ви добрий. І це мій улюблений колір. Чи знаєте ви, що в моїй уяві кольори поєднуються з певним почуттям? Цей колір – для мене туга. Ви сумували за мною?..

– Звичайно, – чесно відповів він.

– Це дуже приємно, – пані Ніна ніжно подивилася на нього і провела кінчиками пальців по його губах.

Кольський кашлянув і запитав:

– Як там справи у пана професора?

Вираз обличчя пані Ніни негайно змінився.

– Ах, ви знаєте, я дуже переживаю. Головний біль посилюється, і часто його опановує меланхолія. Я навіть не хотіла лишати його самого і не приїхала б до Варшави, якби не…

Вона примирливо посміхнулась і стиснула Кольському руку. Він підніс її руку до вуст.

– Я радий, що ви приїхали.

Він сам не знав, чи говорив це щиро. Він не міг заперечити, що близькість цієї жінки завжди хвилювала його. Вона діяла на нього, як електричний струм. В її рухах було щось кошаче, якась м’якість і зрадливість. Вона користувалася міцними парфумами, а її шкіра була неймовірно гладкою.

Пані Ніна нахилила до нього голову так, ніби збиралася підставити свої губи для поцілунку.

– Шофер, – буркнув він тихо.

– Я така необережна, – сказала вона з жалем. – На щастя, ви завжди про все пам’ятаєте.

Кольському було приємно почути таке.

– Принаймні я стараюсь.

– Ви знаєте, що іноді мене навіть обурює оте ваше цілковите самовладання. А ви ніколи не можете забутися?..

Кольський нерішуче махнув рукою:

– Та чого ж. Я думаю, інколи таке може й зі мною трапитися…

– Але до цього часу ще не траплялось?

Він подумав і згадав. Колись у лабораторії він аж до болю стиснув руку Люції. Тоді він майже не володів собою.

– Треба контролювати себе, – чемно сказав Кольський.

– Ах, ці чоловіки. Я не можу зрозуміти, за що ми вас любимо. Ви тверезі, страшенно тверезі. Але ж уся краса життя полягає у здатності забути про права, обов’язки, факти та предмети. Треба вміти жити собою, собою й кимось іншим.

Автівка заїхала на вулицю Фраскатті.

– Ну, ось ми й на місці, – обізвався Кольський. – Ви, напевно, приляжете, щоб відпочити після подорожі.

Пані Ніна жваво заперечила:

– Зовсім ні. Я зовсім не втомилася. Я чудово спала. Я ніде не сплю так добре, як у спальному вагоні. Мабуть, я створена для подорожей. Ви любите подорожувати?

– Досі я мало подорожував. Раз я був у Венеції і ще раз – у Берліні. Але признаюсь вам, що подорож у вагоні дуже мене втомлює.

Вона посміхнулася йому.

– О мій Боже! У нас такі діаметрально протилежні характери. Мене тішить лише те, що les extrêmes se touchent[65].

Автівка зупинилася перед входом в особняк, із якого вибіг слуга. Водій відкрив багажник і вийняв валізи. Кольський зняв капелюха.

– Дозвольте мені відкланятись…

– Це виключено, – сказала пані Ніна з удаваним обуренням. – Ви поснідаєте зі мною.

– Я вже поснідав.

– О, егоїсте! Й тому ви хочете приректи мене на самотність?

Вона взяла його під руку і попрямувала до дверей.

– Ви будете споглядати неприємну картину насичення голодної істоти. Для людей ситих гидшого немає, як спостерігати за поїданням їжі голодними людьми.

– Якщо йдеться про вас, то про огиду не може бути й мови. Але…

– Ви знайшли ще якесь «але»?

– Я мушу бути в клініці.

– «Готовий кінь і обладунки, дівчино моя, обійми мене, дай мені меч…»[66] Не будьте кумедним з тим своїм пієтизмом до обов’язків. Обійдуться й без вас.

– На жаль… – почав Кольський, але вона перервала.

– На жаль, ви не бажаєте бути добрим до мене. Не відмовляйте мені. Який же це кошмар – порожній будиночок! Одразу після повернення! Я почуватимуся жахливо. З мене вже досить обов’язковості. Це департамент мого чоловіка. Нехай принаймні ви будете лагідним і добрим до мене. Ходімо, ходімо вже!

Вже у холі Кольський сказав:

– Я пообіцяв, що буду. Там чекають на мене.

– Тоді зателефонуйте звідси, що якийсь пацієнт чи якась пацієнтка затримала вас у місті. Може ж бути пацієнтка, яка терміново потребує вашої присутності, правда ж?

Пані Ніна посміхнулася і додала:

– А мені, власне, терміново потрібна ваша присутність, пане докторе.

Кольський також не міг не посміхнутися.

– Я цього не помітив. Ви виглядаєте квітучо.

– Ах, ви ж таки це зауважили?.. За це вам належить нагорода.

Вона озирнулася. Нікого з прислуги не було. Пані Ніна стала навшпиньки і поцілувала Кольського в губи.

– Це ваш гонорар, заплачений заздалегідь. Тепер лікарська етика не дозволить вам залишити пацієнта без нагляду.

Кольському справді треба було бути в клініці, але він не міг її переконати. Вона була капризною, веселою і легковажною. У будь-якому разі дійсно в клініку можна було зателефонувати.

– Залиште свій капелюх, – квапила вона. – Ходімо.

В їдальні лакей встиг поставити другий прибор.

– Тепер ви повинні чемно почекати на мене, – говорила пані Ніна, скубаючи лацкан піджака Кольського. – У вагоні було багато пилу. Я прийму ванну, але це не займе мені більше десяти хвилин. О, за цей час ви можете зателефонувати до клініки і придумати якусь католицьку брехню на своє виправдання.

Телефон було перенесено до спальні. Ніна навмисне не зачинила двері ванної кімнати. Мабуть, ванна вже була готова, бо за мить до Кольського долинув сплеск води. Він розмовляв зі старшою медсестрою пані Зачинською. По черзі роздавав інструкції щодо всіх своїх пацієнтів і сказав, що важливі справи затримали його в місті. Коли через п’ять хвилин він повісив слухавку, почув голос пані Ніни:

– Ви закінчили?

– Так, прошу пані.

– От бачите, як це є з тою вашою манією величі. Вам здавалося, що клініка розпадеться, якщо ви не прийдете. Тим часом вони чудово обходяться без вас.

– Чудово, не чудово, але я маю бути там. Ви дозволите мені зачекати на вас у холі?

– Добре. Але перед цим подайте мені банний халат. Тільки прошу на мене не дивитись.

Кольський роззирнувся по кімнаті.

– Тут немає ніякого халата, прошу пані.

– Зрозуміло, халат тут. Тільки далеко від мене висить, і я не можу його досягти.

– Але як же я вам його подам? – запитав він стурбованим голосом.

Вона голосно засміялася.

– Ох, пане Янеку, пане Янеку! Просто увійдіть до ванної, зніміть халат з вішалки і подайте його мені. Чи для вас як лікаря вигляд жінки… неодягненої – явище надзвичайне?

– Мабуть, ні, – сказав Кольський подумавши. – Але я тут не як лікар.

– А в іншому випадку ви ніколи не бачили оголеної жінки?

Він був зовсім збентежений і лише через деякий час відгукнувся:

– У всякому разі я не можу цього сказати про таких жінок, яких… я поважаю, які вимагають поваги.

Очевидно, це ще більше розсмішило пані Ніну, бо вона продовжувала сміялася.

– Запевняю вас, що жодна жінка, яка може постати перед чоловіком без одягу, не вимагає від нього поваги. Ну, то давайте мені цей халат.

Іншого виходу не було. Її прохання довелося задовольнити. Кольський закусив губу й увійшов до ванної кімнати. Це було досить велике приміщення для купання, викладене рожевими кахлями. На щастя, ванна містилася у протилежному кутку кімнати, а банний халат висів просто біля дверей. Кольський намагався не дивитися на неї. Але не міг приховати свого збентеження. Пані Ніна сиділа у ванні, склавши руки на грудях, і закривала їх. Він не міг не зауважити прекрасних обрисів її рамен та гарячий бронзовий колір шкіри. Намагаючись приховати недоречну поспішність, Кольський зняв халат і підійшов до ванни.

– Прошу, пані, – хрипко сказав він.

– Обережно, не замочіть його у воду. Чому ви недобрий і дивитесь на мене? Я ж вас просила…

Сказала це із вдаваним обуренням.

– Я зовсім не дивлюсь на вас, – Кольський насупив брови.

– Тоді заплющте очі й подайте мені халат.

Він виконав її наказ. Почув раптовий сплеск води, а потім відчув, як волохатий банний халат, який він тримав, заповнює її гаряче тіло.

– Дякую вам, – сказала вона невимушено.

Пані Ніна загорнулась у халат і, перш ніж Кольський відійшов, вона обвила його шию руками.

– Ти чарівний із цією своєю сором’язливістю, – прошепотіла вона і поцілувала його у вухо. – Чи відтепер будеш вважати мене розбещеною істотою?..

– Що, знову? – невпевнено протестував він.

Він побачив зовсім близько її зелені іскристі очі, цікаві й пронизливі. Вона своїми вустами ніжно торкнулася його підборіддя.

– Ти завжди ретельно поголений. Гаразд, чекайте на мене в холі.

Коли Кольський поспішно вийшов з ванної кімнати, вона ще раз покликала його:

– Ви не погніваєтесь на мене, якщо я вийду до сніданку в халаті? Так не хочеться вдягатись!

– Але ж, прошу дуже.

– Ви справді просите? – пішла вона в наступ. – Мені завжди здавалося, що я для вас байдужа…

– Це не так, – непереконливо відповів Кольський.

– За п’ять хвилин буду готова.

Справді, її не довелося чекати. Вона прийшла у світло-зеленому халаті. Він помітив, що, поспішаючи, вона залишила трохи більше рум’ян на одній щоці, ніж на іншій. Незважаючи на це, вона виглядала захоплююче. Снідала з апетитом, не перестаючи говорити. У певний момент вона несподівано кинула питання:

– А що там діється з тією вашою лікаркою?

Вона це сказала легенько, але Кольський одразу наїжачився:

– Не знаю, прошу пані. Вона поза Варшавою.

– А ви не листуєтесь?

– Ні, – збрехав він.

Пані Ніна пестливо поклала свою руку на його. Кольський дав би багато за те, якби міг її брутально відштовхнути.

– Розумієте пане, пане Янеку. Я вам сказала, що це минеться. Час робить своє.

– Можливо, – неохоче пробурмотів він.

Його глибоко вразили ці слова, і він раптово, в думках, почав шукати помсти. Невідь-чому йому прийшло в голову, що зробить їй неприємність, коли звинуватить її у тісніших стосунках з капітаном Корсаком. Він бачив його в домі Добранецьких частенько. Капітан поводився досить коректно, але неможливо було не помітити, що його надзвичайна врода і темперамент по-справжньому подобалися жінкам.

– Ви так само легко забудете капітана Корсака? – сказав Кольський після паузи.

Пані Ніна різко подивилася на нього:

– Що ви маєте на увазі?

Він знизав плечима:

– Нічого.

Вона невимушено засміялася.

– Ви знаєте, мене б образив ваш натяк, якби не його абсолютна безцільність і переконання, що ви про це прекрасно знаєте.

Кольський опустив очі. Дійсно, звинувачувати пані Ніну у стосунках з капітаном було так само необґрунтовано, як звинувачувати її у стосунках з першим-ліпшим перехожим, якого вона зустріла. Він зрозумів, що зі своїм злим жартом промахнувся, і пробурмотів:

– Це не був натяк.

Посмішка не сходила з її обличчя.

– Звісно, був. І в чомусь він мені зробив приємність.

– Приємність? – Кольський здивувався.

– Так, приємність. Він дав мені незаперечний доказ того, що ви мене ревнуєте.

Кольський хотів знизати плечима, але опанував себе і сказав:

– Про ревнощі тут не може бути мови.

– Так важко вам у цьому зізнатись?.. Чи це соромно ревнувати мене?..

Він мовчав, опустивши голову. Пані Ніна встала, наблизилась до нього, обережно обома руками підняла голову і, схилившись над ним так близько, що він відчував її подих, запитала:

– Невже я така неприваблива і така бридка?..

Кольський почервонів. Знову його вразила її краса та якийсь непереборний чар, який зароджувався з контрасту чуттєвості губ та ніздрів і холоду великих зелених очей.

– Ви прекрасні, – тихо сказав він.

Кінчиками пальців пані Ніна кілька разів провела по його волоссю й обличчю і прошепотіла:

– Я так шалено скучила за вами…

Із сусідньої кімнати долинули кроки слуги. Вона випросталася і змінила тон:

– Тут спекотно. Ходімо до бібліотеки. Там прохолодніше.

У бібліотеці вікна наполовину були прикриті важкими дамаськими шторами. Тут панувала приємна прохолода й сутінки. Пані Ніна вказала йому місце на широкій зручній софі. Кольський вдав, що не побачив її жесту, і вибрав глибокий шкіряний фотель. Але пані Ніна була надто досвідченою жінкою, щоб звернути на це увагу. Вона запалила цигарку і, походжаючи кімнатою, почала розповідати йому про своє перебування за кордоном, про людей, яких вона там зустріла, про розваги та спостереження, яких багато привезла з собою. Найдивніше з них було те, що вона вперше справді тужила за батьківщиною. Вона вміла цікаво говорити. Світло-зелений халат вишукано підкреслював розкішну будову її тіла, й очі Кольського не могли відірватися від неї, як і його увага. У певний момент вона відклала цигарку, сіла на широкому поручні фотеля і, спершись на плече Кольського, продовжувала говорити так, ніби це положення було для неї чимось найбільш природним:

– Це надзвичайно дивне почуття з тих, які я знаю. Туга. Людині здається, що її повністю поглинула оточуюча реальність, вона вже вжилася в нове середовище, зайнята новими справами. І раптом – сліпучий спалах: чиєсь обличчя, очі, вуста і руки. Відчуваєш їх на собі з пронизливим реалізмом, і приходить усвідомлення того, що все, що нас оточує, стає неважливе, байдуже, навіть відразливе. Відразливе саме тому, що воно віддаляє нас від тих рук, від тих вуст. Тобі знайомий це душевний біль, цей цілком фізичний біль, який пронизує груди раптовою короткою хвилею?..

Кольський піддався переконливості її слів і тону. Миттєво він не лише пригадав багато моментів туги за Люцією, але саме зараз така хвиля огорнула його. Її душа… її яскравий теплий погляд… Її вуста, які при розмові рухаються так, ніби в щілині губ формують слова, ніби тактильні форми якогось невидимого пластиліну… Вуста, яких він ніколи не цілував і якими ніколи не володітиме… Біль. Пронизливий фізичний біль у серці. Як вона це добре сказала… Як вона все це знає? Як може влучно пояснити…

Тепер вона здавалася йому єдиною істотою в світі, яка може зрозуміти його трагедію. Зрештою, на початку зближення вона з таким натиском говорила йому, що страждання душі можна стократ легше залікувати, коли чиясь щира допомога, чийсь мудрий погляд, чиєсь вміле і глибоке почуття візьме на себе частину нашої журби. І як він міг сумніватися у щирості її слів, сказаних тоді, на терасі вночі, про почуття, про які вона говорила зараз, про мудрість і досвідченість людської душі, які він відкривав у ній щоразу? Хіба не божевіллям було те, що він захищався від усього цього замість прийняти її дари з усією вдячністю й відданістю?..

Кольський мовчки простягнув руку й обняв її ніжним лагідним рухом. Вона тільки й чекала на це, зсунулась на його коліна м’яко і впевнено.

– Я стільки пережила там, далеко від тебе, стільки передумала, – говорила тихо вона, ледь торкаючись щокою його скроні. – Були такі нервові дні очікування, дні безглуздої надії. Уяви собі, що мене в той момент огортала якась манія. Я назвала це передчуттям. Я чекала, що ти мене здивуєш і приїдеш. Я знала, що це абсурд. Сміялась над собою, але свої почуття контролювати не могла. Мене питали, що зі мною.

Вона замовкла і за мить додала:

– А я знаю, що це? Чи зможу це назвати? Скільки існує слів, як багато визначень! Можна згубитися в їхньому лісі й не мати змоги вибратися з нього. І не знайти відповідного. Говорити про почуття – це так, якби хтось хотів словами переказати музичний твір. Немислимо! Ти згоден?

– Так, так, – підтвердив він і міцніше обійняв її.

У скронях пульсувала кров. Усі м’язи пронизувала хвиля відчуття близькості її тіла.

Вона прикипіла до його вуст довгим, розкішним, виснажливим поцілунком.

Вона не відірвала вуст і тоді, коли він підвівся і, несучи її на руках, поклав на софу…

Від цього дня, від тих годин, проведених з Ніною в бібліотеці, ставлення Кольського до неї кардинально змінилося. Він повірив. Повірив, що вона кохає його. І хоча він був далекий від подібного почуття до неї, йому хотілося врівноважити їхні стосунки ще більш очевидним проявом любові.

З огляду на думку оточення, вони не могли дозволити собі бачитись занадто часто. Ніна приходила до нього двічі-тричі на тиждень й затримувалася занадто довго в ті дні, заважаючи йому виконувати свої обов’язки щодо пацієнтів у клініці та поза нею. Звичайно, Кольський жодного разу не натякнув їй на це. Найменший натяк на цю тему був просто неможливий. З часом він навіть відчув бажання врегулювати цю справу. Він дедалі більше звикав до Ніни. Стосунки з нею здавались ефективними ліками, а якщо не ліками, то принаймні наркотиком, який заглушив його тугу за Люцією. До Люції, щоправда, Кольський писав майже так само часто, як і раніше. І, можливо, під час написання цих листів він відчував якусь свою провину, зраду, яку вчинив. Це не мало ніякого обґрунтування, і все ж словами, сповненими ніжності, він хотів висловити їй свою покуту.

Це були єдині моменти, коли любов до Люції наростала в ньому з такою сильною хвилею, як раніше. Це були лише моменти, коли він змушений був глушити в собі переконання, що його роман з Ніною марний. Крім того, цей роман уже увійшов у його життя, як природна і невід’ємна частина тижневої програми. Коли іноді бувало, що Ніна не могла прийти у призначений час, Кольський дратувався і не знаходив собі місця. Більше того, він навіть помітив у собі ознаки ревнощів.

Це було одного вівторка. Ніна мала прийти до нього о шостій. Зазвичай вона була пунктуальною, і коли щось мінялося в її планах, вона завжди повідомляла про це або листом або телефоном. Цього разу було пів на сьому, коли він сам вирішив подзвонити їй. Покоївка підняла слухавку. Кольський назвав своє прізвище і запитав, чи може запросити дружину професора. Він чітко почув:

– Я зараз перекажу, пане докторе.

Покоївка його знала і, можливо, навіть здогадувалась, що він мав тісніші стосунки з її господинею. То ж вона, мабуть, не допускала, що пані хоче приховати від нього свою присутність вдома. Через кілька хвилин вона повернулася і сказала:

– Вибачте, пане докторе, але пані немає. Пані поїхала до Констанціна[67]. Я ще раз їй скажу, що пан доктор дзвонив.

Кольський поклав слухавку цілком впевнений, що його обдурили. Він добре знав розташування кімнат в особняку Добранецьких та місце телефонного апарата, тож чудово розумів, що служниця не могла не знати, що її пані немає вдома. Вона, мабуть, точно знала, що пані вдома, якщо сказала, що доповість. Мабуть, вона насправді повідомила і почула від Ніни розпорядження щодо цієї ідеї про Констанцін.

Його охопив гнів. Звичайна брехня. З якою метою?.. Мета могла бути лише одна: інший мужчина. Руйнувало цю гіпотезу тільки одне питання: чому тоді вона сама не зателефонувала йому з цим надуманим констанцінським приводом? Таким чином вона б убезпечила себе від викриття. Вона була досить кмітливою, щоб усе влаштувати якнайправдоподібніше.

Відповідь на ці сумніви з’явилась раніш, ніж він очікував. Посланець приніс її у вигляді листа. На аркуші паперу вона написала лише кілька слів:

«Я обов’язково мушу відвідати Стефу в Констанціні. У неї знову напад. Я в розпачі, що сьогодні не побачу тебе. – Н.»

Він стягнув до кишені за чайовими і запитав посланця:

– О котрій вам передали цей лист?

– О п’ятій, прошу пана. Але не я його взяв, тільки мій колега, а як він не міг, то передав мені. А я не думав, що це щось термінове.

Після того як посланець пішов, Кольський ще раз прочитав лист і зневажливо відкинув далеко від себе. Папірець, як бумеранг, затріпотів у повітрі і впав йому під ноги. Він підняв його й розірвав на дрібні шматочки.

– Ось так!.. Так, дорога пані! Ми ще побачимо.

Кольський узяв капелюх і швидко збіг сходами. Поруч не було таксі. Коли він нарешті його знайшов, настільки заспокоївся, що замість того, щоб їхати на Фраскатті, наказав їхати у клініку. Тут його не очікували, а оскільки нікого зі старшого персоналу не було, він спіймав у своєму кабінеті двох медсестер, які попивали каву й заїдали тістечками в компанії якогось незнайомця. Він був такий розгніваний і так бажав помсти, що грубо сказав:

– Яким правом ви сюди зайшли? Хто ви такий? І що це за пиятика в моєму кабінеті?

Засоромлений юнак зірвався на рівні і з жахом дивився на своїх товаришок, ніби чекаючи від них допомоги. Однак ті мовчали, як закляті.

– Хіба паням не відомо, – Кольський майже зійшов на крик, – що це неприпустимо?! Що у клініці подібного я не потерплю?! Це порушення дисципліни, це вам так не минеться! Клініка – не місце для оргій. Це не дешева пивна. Скільки живу, нічого подібного не бачив.

– Ми дуже вибачаємось, пане докторе, – сказала одна з медсестер тремтячим голосом.

– Тут немає місця жодним вибаченням. Будь ласка, залишіть мій кабінет. Негайно.

Вони так спішно виходили, що у дверях ледве протиснулись. Кольський сів за письмовий стіл і натиснув на дзвоник. На порозі з’явився санітар.

– Що це, чорт забирай, за порядки?! – крикнув Кольський. – Хто сьогодні черговий лікар?

– Доктор Прем’яновський.

– Будь ласка, запросіть до мене пана доктора.

Через хвилину переляканий Прем’яновський з’явився у кабінеті Кольського. Звістка про те, що панну Будзинську та панну Колпиківну зі своїм гостем застукав у своєму кабінеті доктор Кольський, вже, схоже, розійшлась у клініці, бо Прем’яновський негайно почав виправдовуватися:

– Справді я нічого не знав, пане директоре…

Кольського, оскільки він виконував функції доцента Ранцевича, називали директором. Зазвичай йому це подобалося, хоча офіційно він не мав цього звання. Зараз, однак, він суворо сказав:

– Я ніякий не директор. Ви маєте це знати, пане колего. Але, на жаль, ви так мало цікавитесь тим, що відбувається в клініці, що під час вашого чергування можливий подібний скандал, щоб у моєму кабінеті медсестри влаштували собі пиятику з якимось молокососом, приведеним з міста. Попереджаю вас, що мені доведеться повідомити про це професору Добранецькому, коли він повернеться до Варшави.

– Я був на другому поверсі при кровотечі… – почав молодий лікар.

Кольський перервав його порухом руки.

– Я не прошу від вас пояснень. Завтра ви будьте ласкаві вписати цей випадок в особові справи обох медсестер, вказавши, що це сталося під час вашого чергування.

Коли Прем’яновський пішов, Кольський нервово почав ходити кімнатою. Кожного разу, проходячи повз письмовий стіл, він машинально тягнувся за невеликими кружальцями печива і не помітив, як усе з’їв. Власна незібраність дещо підбадьорила й втішила його. Зустрівши під час вечірнього обходу панну Будзинську, він сказав їй:

– Порадьте своїй колезі у майбутньому не робити подібних речей. Цього разу за вашу поведінку я вас не покараю.

Також при нагоді і Прем’яновському він дав зрозуміти, що інцидент забуто. Незважаючи на це, Кольський вийшов з клініки пригнічений, і його роздирали ревнощі. По дорозі, невідь-звідки, йому спало на голову, що у Ніни, коли він їй телефонував, був той самий капітан Корсак. Він готовий був поручитися за це, хоча добре знав, що капітан зараз перебуває десь на маневрах у східній Малопольщі. Опинившись у своїй квартирі, він вирішив це перевірити й зателефонував на квартиру капітана. У телефоні лунали заспокійливі тривалі звуки. Ніхто слухавки не брав. Було вже після дванадцятої ночі, і в квартирі капітана нікого не було. Коли вже Кольський збирався покласти слухавку, раптом почув сонний розлючений голос:

– Алло?

– Чи можу я поговорити з паном капітаном? – спитав він, змінюючи голос.

– Я слухаю, до дідька, але чи не могли б ви вибрати відповідний час!

Кольський без жодних слів відклав слухавку і почав гарячково думати. Як вчинити? Як відреагувати на безсумнівну зраду Ніни?.. У нього в руці не було незаперечних доказів, але йому було достатньо переконання. Першої миті хотів написати Ніні довгого, глузливого листа, непривітного й образливого. Йому спадали на думку в’їдливі епітети, непристойні порівняння, іронічні натяки. Такий лист був би великою помстою.

Але хіба така жінка, як Ніна, жінка боягузлива, котра підступно зраджує свого коханця, з яким вона могла чесно і просто розстатися, заслуговує на якусь помсту? О, щодо її моральних цінностей він більше не мав найменших ілюзій. Усе здавалося зрозумілим. Ніна призначила йому роль лише тимчасового заступника на час відсутності капітана Корсака.

Авжеж. Вистачить короткого холодного листа. Без жодних пояснень, без жодних образ, витриманого в жорсткому байдужому тоні, який відріже все безповоротно.

Кольський сів і написав:

«Шановна пані! З огляду на те, що сталося, я вважаю своїм обов’язком повідомити вас, що між нами все безповоротно закінчено. Я. К.»

Він прочитав написане і зрозумів, що це не підходить. Він розірвав лист на дрібні шматочки і написав другий:

«Пані! Я завжди розумів, що те, що нас пов’язувало, Ви вважали випадковою забавою. Вчора Ви вважали за доцільне закінчити цю забаву. Я поспішаю повідомити Вам, що цілком поділяю Ваше рішення. Прощавайте. Я. К.»

Так було краще. З певним польотом, з певною свободою і давало зрозуміти, що йому зовсім на ній не залежить.

Правду кажучи, не залежало. Але він мучився і гризся всю ніч. Йому прийшло в голову, що його вдруге в житті відкинули. Не хотіла його Люція, яку він хотів узяти за дружину, яку кохав своїм першим і, як вірив, останнім коханням. Тепер Ніна покинула його заради іншого мужчини. Після цих двох випадків не важко було втратити віру в себе. Не важко було дійти висновку, що як мужчина він може заслужити лише на роль випадкового коханця.

«Коханець, – думав Кольський, – виконувач обов’язків коханця, в. о. обов’язків коханця на час відпустки…»

Його честолюбство було сильно підірване.

«А чому? – думав він, стоячи перед дзеркалом. – Я ж молодий, сильний і добропорядний. Звичайно, я не вирізняюсь якоюсь надзвичайною красою, але мене завжди вважали пристойним. Я також не належу до типу чоловіків фальшивих, нульових. Я займаю серйозну посаду, добре заробляю, у мене попереду надійне майбутнє. Ніхто не може запідозрити мене у відсутності освіти та інтелекту. Тоді ж, чому?..»

Втрата Ніни не лише вплинула на амбіції Кольського. Він же звик до неї і добре знав, що певний час буде відчувати її відсутність. Не так, слід розуміти, як він відчуває відсутність Люції, але все ж…

Наступного ранку він послав листа через хлопця-охоронця і пішов до клініки. День був надзвичайно важкий. Привезли кілька нових пацієнтів, яких треба було негайно класти на стіл. Обидві операційні з восьмої ранку до другої години дня були зайняті без перерви. Кольський сам провів кілька незначних операцій і асистував Ранцевичу у чотирьох більш серйозних. Коли він нарешті спустився до свого кабінету, то знайшов на столі записку про те, що пані професорова Добранецька дзвонила тричі. Він зім’яв папірець і кинув його у смітник. Принесли обід. Він з’їв з апетитом і витягнувся на софі із сигаретою в зубах. Годинник вибив третю. У нього було ще півгодини на відпочинок.

Хтось постукав у двері.

– Прошу, – неохоче кинув Кольський.

Ніна увійшла до кімнати.

Він зістрибнув з дивана і потягнувся до піджака, який висів на спинці стільця. Ніна виглядала чудово. Вона сміливо дивилася йому в очі. Її обличчя було спокійне, як у статуї. Вона повільно відкрила сумочку, дістала з неї лист Кольського і майже зверхньо запитала:

– Що це має означати?

Кольський подивився на лист так, ніби бачив його вперше. В Ніниних пальцях він виглядав так, ніби був чимось огидним, відразливим, брудним, чимось, що можна взяти в руки тільки для того, щоб негайно викинути. Він нахмурив брови і відвернув голову.

– Я хотіла спитати, що означає цей незрозумілий для мене лист.

Кольський з ненавистю глянув на неї: він розумів, що ця жінка хоче скористатися тим, що у нього немає жодних доказів її зради. Він сказав сухо:

– Годі, нам немає про що дискутувати, прошу пані.

Вона знизала плечима.

– Я не збираюся дискутувати і не за тим прийшла. Я вимагаю пояснень.

Кольський мовчав.

– Припускаю, що маю на це право. Посилаючи мені подібний лист, ти мусив мати вагомі причини.

– Звичайно, вони у мене були.

– Чи можу я щось дізнатися про них?

Він прикусив губу.

– Ти знаєш про них значно більше, ніж я. Тут не допоможе жодна комедія. Моє рішення остаточне.

Ніна зміряла його холодним поглядом і не без іронії запитала:

– А як ти знаєш, що я хочу вплинути на зміну твого рішення? Чому ти такий впевнений?

Кольський розгубився.

– Тим ліпше. Краще для нас обох, – пробурмотів він.

– Можливо, мій любий. Однак ти розумієш, що твій лист образив мене, і я просто вимагаю від тебе пояснень, у чому ти не можеш мені відмовити.

– До твоїх послуг, – не дивлячись на неї, відповів Кольський.

– Ти дозволиш мені сісти?

Він підсунув їй стілець і сказав:

– Ти зраджуєш мене. Я дізнався про це вчора, поза всяким сумнівом.

– Поза всяким? – вона звела брови. – Ну, прошу!..

– Так! – вибухнув він. – Зраджуєш. Коли я зателефонував, щоб дізнатись, чому ти запізнюєшся до мене, покоївка сказала, що ти вдома.

– Так тобі сказала?

– Сказала щось, що означало те саме. Сказала, що зараз запросить до телефону, а коли повернулася, повідомила про те, що ти виїхала. Якби це було так, вона б не могла про це не знати. Ти була вдома, й не сама.

– Звичайно, – спокійно зізналася Ніна. – А крім того, я була така наївна, що не попередила служницю, щоб вона приховала мою присутність на випадок твого дзвінка.

Кольський іронічно засміявся.

– О ні. Ти зовсім не була наївна. Ти просто не сподівалася на мій дзвінок. Ти була переконана, що я вчасно отримаю твого листа. На жаль, часом найбільш обдумані махінації провалюються. Якась незначна перешкода, наприклад, недбалість посланця, і все виходить на поверхню.

На Ніниному обличчі не було жодних ознак занепокоєння. Вона спокійно запитала:

– І що ж вийшло на поверхню?

Він зробив розгублену міну.

– Чому нам порушувати ці неприємні питання? Я не хочу втручатися у твої романи. Я вже сьогодні не вважаю себе уповноваженим. То для чого?

– І що ж вийшло на поверхню? – повторила Ніна рішуче.

Кольський підняв голову і, не дивлячись на неї, сказав якомога байдуже:

– Якщо ти справді хочеш… Виявилося, що ти коханка капітана Корсака. Бо це він був учора в тебе.

Він говорив про це не лише переконливо, але з деякою впертістю.

Несподівано Ніна вибухнула довгим веселим сміхом.

– Ах, Янеку, Янеку! Твої ревнощі мали б мені лестити. На жаль, у цьому випадку це абсолютно безпредметно. Гадаю, Корсак без найменшого спротиву погодився б на роль, яку ти йому приписуєш, або принаймні на те, щоб справді перебувати у Варшаві, замість бути на маневрах під Станіславовом.

Кольський похитав головою.

– На жаль, твій сміх мене не переконав. І це з тієї простої причини, що пан Корсак зовсім не мучиться на маневрах, але найпростіше на світі перебуває у Варшаві. Вчора другу половину дня він провів з тобою, а ввечері був у власній квартирі, що я перевірив по телефону.

На обличчі Ніни відбилося справжнє здивування.

– Це неможливо. Не далі як позавчора я отримала від нього повідомлення, в якому він згадав, що повернеться не раніше ніж через місяць. Це якесь непорозуміння.

– Не може бути мови про якесь непорозуміння, – роздратовано сказав Кольський. – Перед тобою мені не треба робити жодної таємниці з цього. Отже, о дванадцятій годині я зателефонував до нього на квартиру і запитав, чи можу попросити капітана. Я почув відповідь, до того ж роздратовану відповідь, що він біля апарата і дивується, що йому вночі не дають спати.

Ніна посміхнулася.

– Ти просив капітана? І ти назвав прізвище капітана?

– Для чого мав називати? Не думаю, що в одній квартирі розмістився цілий ескадрон капітанів.

Ніна якусь мить придивилася до нього з поблажливим виразом обличчя. Нарешті, сказала, цідячи слова:

– Ескадрон, певно, ні. Але ще один може бути. Наприклад, капітан Супінський, який на час відсутності колеги поселився в його квартирі.

Кольський трохи розгубився, але одразу зауважив:

– Це дуже легко перевірити.

– Звичайно, – зізналася Ніна. – Перед тобою телефон. А поруч – список абонентів. Зателефонуй і запитай.

Кольський подумав і відповів:

– Якщо ти думаєш, що я цього не зроблю, ти помиляєшся.

Він знайшов номер Корсака і подзвонив. Він почув якийсь незнайомий грубий чоловічий голос, напевно, ординарця.

– Чи можу попросити пана капітана Корсака?

– Пан капітан перебуває на маневрах, – відповів ординарець.

– А пана капітана Супінського?

– Пан капітан приїде аж о четвертій, – була відповідь.

Кольський буркнув «дякую» і поклав слухавку.

Ніна палила сигарету. Він справді опинився в дурному становищі. На підтвердження своїх підозр у нього було два аргументи, й ось один із них розтанув у руці. Залишився другий. Насправді, цього було б достатньо для його переконання у невірності Ніни. Якщо у неї не було близьких стосунків з капітаном Корсаком, має бути хтось інший. Але він точно є. Кольський дав би голову собі відтяти.

– Можна натиснути кнопку дзвінка? – обізвалась Ніна.

Він мовчки виконав її наказ. У дверях з’явився санітар.

– Прошу покликати сюди мого шофера, – коротко сказала Ніна.

Коли шофер увійшов до кімнати, вона запитала його:

– Чи Павловський не пам’ятає, де я могла вчора залишити свою накидку з лисиці?

– У машині вона не залишилась, пані. Точно. Після приїзду в гараж я прибирав машину і був би її знайшов. А вчора пані була лише у перукаря і в Констанціні…

– Саме так, – перебила його Ніна. – Здається, я залишила лисицю в Констанціні. Нехай Павловський поїде і забере. Я повернуся додому пішки.

– Так, прошу пані, – запопадливо відповів шофер і вийшов.

У кімнаті запанувала мовчанка. Ніна повільно допалювала свою сигарету. Вона уважно загасила її в попільничці, встала, напівусміхнено кивнула Кольському і мовчки попрямувала до дверей.

Вона зупинилась і байдуже глянула на нього.

– Ніно! – вигукнув Кольський.

– Чим можу служити?

Він почувався винним, засоромленим, скомпрометованим, висміяним. Він був переконаний, що вона зрадила його. Тільки такі переконання з точки зору розуму – це не що інше, як звичайна істерика. Тіні хибних доказів, бо це були лише тіні, прийняв за достатні докази її вини. У своїй уяві створив теорію, яка не мала реальної основи. Він просто висмоктав усе з пальця. Він зневажив жінку, яка, він мусив це визнати в душі, опустилася, віддаючи йому себе. Опустилася, бо її соціальне становище, її краса та культура давали необмежені можливості у виборі коханця. Вона мала б надавати йому ляпасів по обличчю за ці його підозри, ігнорувати їх мовчки. Вона виявила йому велику ласку вже тим, що хотіла виправдати себе. І вона це робила так майстерно, так витончено і так болісно, що це подіяло сильніше від ляпаса. Він поводився як грубіян, поводився, як ревнивий шмаркач.

– Ніно, – почав Кольський. – Маю просити пробачення. Я справді все робив занадто поспішно і тебе образив. Ти можеш мені пробачити?..

Вона іронічно посміхнулася.

– О, не вибачайся так передчасно. Можеш про це потім шкодувати. Перевір, чи я тебе не обдурила. Проводь слідство. Перевір прислугу. Можливо, я підкупила шофера і того там ординарця. Найми детектива.

– Не знущайся наді мною, – покірно сказав він.

Очі Ніни загорілись.

– Звичайно, найми детектива. З таким нікчемним плазуном, як я, слід дотримуватися поліцейських методів. Я твоя коханка не тому, що тебе кохаю, а тому, що це – честь і шана для мене. Чи я могла б мріяти про таке щастя? На колінах я повинна дякувати за це добрій долі. Бо хто ж інший ще б хотів мене?!

Кольський взяв її за руку і сказав благаючи:

– Не глузуй з мене, Ніно.

– Я не глузую. Радше глузую з себе. Бо хіба це не смішно, що я прагну твоїх почуттів, у той час коли ти зловживаєш моїми? І справді, Янеку, найбільше мене заболіло те, що ти звинувачуєш мене у боягузтві та малодушності. Подумай, чоловіче. Що могло завадити мені прийти до тебе і сказати відкрито: «Мені з тобою нудно, я полюбила іншого!»…

– Так, так, Ніно, – зізнався він, цілуючи її руки. – Пробач мені. Прости. Я був дурнем. Чи зможеш мені пробачити?

В її очах з’явився смуток.

– Я не зможу тобі не пробачити, – тихо сказала вона. – Я тільки не знаю, коли зможу з тобою зустрітися. Сам розумієш…

– Розумію, – зізнався він.

– Я мушу розібратися в собі. Не дзвони мені й не пиши, поки я не відгукнусь сама…

Вона ледь торкнулася губами його щоки й вийшла.

У перший день Кольський не міг відкинути думки від цієї неприємної справи, автором якої він став завдяки своїм дурним ревнощам та збудженій уяві. Наступного дня його настрій покращився. Він був задоволений, що все скінчилося добре. Третього дня вранці, минаючи площу Наполеона, перед самою поштою він зустрів капітана Корсака.

Він застиг на місці так, ніби раптом отримав сильного удару в тім’я. Зупинився й капітан. Він був у цивільному – у спортивному сірому вбранні й спортивній шапці. На руці висіло пальто. Невеликий портфель тримав у руці.

Щиро простягнув Кольському руку.

– Вітаю, докторе. Що нового у Варшаві? Але й спека.

– То ви, пане капітане, не на маневрах? – спромігся видобути із себе Кольський.

Корсак, як попередження, підняв палець до вуст.

– Тссс. Це великий секрет! Я вирвався у Варшаву накоротко.

Кольський вже опанував себе і майже вільно засміявся:

– Звичайно, cherchez la femme[68]? – кинув запитально.

– Ви занадто здогадливий, докторе, – капітан примружив очі. – Ну, але до побачення. У вагоні був такий пил, що я відчуваю себе бездомним псом, скупаним у піску. Мушу викупатись.

– Це просто з вокзалу? – поцікавився з недовірою Кольський.

– Так, – підтвердив Корсак. – Салют!

Він недбало приклав руку до козирка спортивної шапки і зник у натовпі. Хвилину подумавши, Кольський сів у таксі і наказав їхати на вокзал. Він переглянув розклад руху поїздів. Дійсно, капітан міг сказати правду. П’ятнадцять хвилин тому прибув поїзд зі Львова. Тепер він уже нічого не розумів.

Увечері він мав велике бажання зателефонувати Ніні. Натомість він подзвонив на квартиру Корсака, щоб перевірити, чи він вдома. Звичайно, якщо його не буде вдома, це означатиме, що він проводив час з Ніною. Яке ж було здивування Кольського, коли він почув від ординарця:

– Капітана Корсака немає у Варшаві. Він на маневрах. Повернеться через місяць.

Одне з двох. Або він зупинився в готелі, або, приховуючи своє перебування у Варшаві, заборонив ординарцеві повідомляти про свою присутність. Так чи сяк, це доведеться уточнити. Він більше не міг залишатися у невизначеності. Швидко перевдягнувся й вийшов з дому. Через п’ять хвилин він був на Фраскатті і подзвонив у двері.

– Чи є пані професорова? – спитав він.

Двері відчинив лакей.

– Ні, немає, прошу пана доктора. Але незабаром має бути. Може, пан доктор зачекає. Пан Хоу теж тут чекає.

– Хто такий? – здивувався Кольський, який ніколи не чув цього прізвища.

– Містер Хоу. Цей англієць.

Дійсно, у холі сидів дуже пристойний і надто блідий юнак з нудьгуючим виразом обличчя, з моноклем у лівому оці. Побачивши Кольського, він підвівся, повільно виправив монокль, ще повільніше простягнув руку і вимовив своє прізвище. Загалом він весь був au ralenti[69].

«Що за мавпа», – подумав Кольський і зауважив, що юнак був у смокінгу.

– У нас сьогодні шалена спека, – ввічливо звернувся до нього.

Містер Хоу відповів, скрививши один кутик рота, що могло навіть нагадувати посмішку.

– I do not understand. I’m sorry[70].

Виявилося, що він ані слова не знає ні польською, ні французькою. Оскільки вони дуже слабо знали німецьку, розмову, яку вели протягом півгодини, ніхто не міг назвати ані надто жвавою, ані цікавою, зважаючи й на те, що вони абсолютно нічого не мали що сказати один одному. У будь-якому разі Кольський дізнався, що англієць уже місяць перебував у Варшаві і його повернення додому залежить від певних справ, заради яких сюди й приїхав. Він також дізнався, що у Варшаві пан Хоу майже нікого не знає, окрім пані Добранецької, з якою він мав честь познайомитися на французькій Рів’єрі. Справжнім полегшенням для обох став дзвінок, який сповістив про повернення господині дому.

Присутність Кольського ані здивувала, ані стала несподіванкою для Ніни. Вона була в такому чудовому настрої, у якому Кольський давно не пам’ятав її. При цьому вона виглядала як мінімум на п’ять років молодшою. Після короткого привітання та декількох англійських речень, кинутих нудьгуючому юнакові, принагідно вона повернулася до Кольського:

– Сподіваюся, що ви, панове, тут добре провели час.

– Я не можу говорити англійською, – пробурмотів Кольський.

– Ах, як шкода. Вибачте. Я мушу перевдягнутись.

Ще одне речення англійською мовою, разом з приємною посмішкою спрямоване містерові Джиммі, і вона зникла у глибині квартири, а чоловіки поважно обмінялися думкою, що це прекрасна і чарівна жінка.

За чверть години Ніна з’явилася у чудовому вечірньому туалеті, і майже водночас відчинилися двері в їдальню. На столі було накрито на чотири особи. Коли вони сіли, пані Ніна, ніби не бажаючи, сказала по-польськи:

– Твої підозри, о диво, справджуються. Можливо, ти провидець. Саме сьогодні прибув капітан Корсак. Він телефонував, і я запросила його на вечерю. Я також телефонувала тобі, хоча й не очікувала, що ти захочеш зіграти роль компаньйонки. Оскільки я тебе не застала, то звернулася до пана Хоу.

Сказавши це, Ніна підсунула англійцеві салатницю й перейшла на англійську. Кольський не міг позбутися враження, що ця жінка слово в слово повторює те саме блідому дурникові, нахабно використовуючи те, що вони двоє не можуть порозумітися.

Навіть якщо й так, то пані Ніна недовго могла насолоджуватися своєю грою, бо з’явився Корсак, який прекрасно володів як англійською, так і польською мовою. Підозри Кольського щодо готелю здалися правильними, адже Корсак прийшов у тому ж спортивному одязі, в якому він був вранці на площі Наполеона. Він вибачився за свою зовнішність і, поперемінно стріляючи з Ніною жартами, їв із вовчим апетитом. Він, здавалося, був у чудовому настрої, але через деякий час Кольський зауважив, що капітан з відкритою неприязню поглядає на англійця. Він звертався до нього дуже рідко, відповідаючи на його запитання коротко й недбало, з непривабливим виразом обличчя. У якийсь момент, коли містер Хоу був зайнятий розмовою з Ніною, капітан пробурмотів до Кольського, що сидів поруч:

– Звідки взялася ця англійська інфузорія?

Кольський ледь знизав плечима.

– Поняття не маю. Вперше бачу.

Завжди пильна Ніна почула і пояснила:

– Містер Хоу відвідує Польщу. Це дуже приємний юнак, хоч і трохи манірний.

Корсак нахмурився.

– Так, досить манірний у тій безцеремонності, з якою леститься до вас.

– Ах, яка фраза, капітане!

І додала англійською:

– Капітан вважає, що у вашому кокетуванні багато безцеремонності.

– Це правда, – підтвердив англієць. – Безцеремонність у цьому випадку – моя маска. Якби я хотів довести своє кокетство до рівня обожнюваності, яку маю для вас, я став би смішним для навколишнього оточення через надмірну запопадливість та відданість.

Кольський нічого не розумів. Зрештою, він не припускав, що у словах англійця міг бути якийсь надзвичайний зміст, але те, як юнак дивився на Ніну, могло викликати серйозні побоювання. Так дивитися на жінку має право лише чоловік, який тісно позв’язаний з нею і між ними існує повна довіра.

Каву подали у холі. Тут капітан уже зовсім не приховував свою антипатію до англійця. Навіть щодо Ніни він став холодним і зухвалим. Розмовляв лише з Кольським, розмовляв дуже щиро, наче цією сердечністю хотів підкреслити різницю, яку він робить між собою та рештою товариства. Кольський цим був приємно здивований і сам пильніше придивлявся до містера Хоу.

Близько одинадцятої Корсак підвівся з явним наміром попрощатися з господинею. У його гордовито зведеній голові й усій поставі було щось, ніби як ображена гідність.

– Залишайтеся тут, – надзвичайно теплим і м’яким тоном сказала Ніна. – Зрештою, ваш поїзд вирушає лише о пів на першу.

– Щиро вам дякую, але я хотів би ще з деким побачитись. Ще маю вирішити певні справи.

– Будь ласка, залишайтесь, будь ласка, – повторила вона таким прохальним тоном і так поглянула, що кров вдарила Кольському в обличчя, а молодий англієць демонстративно потягнувся до журналу на столику поряд і почав його роздивлятися.

Після довгого мовчання капітан нарешті сказав:

– Ну якщо ви так бажаєте…

Він здався, сів і, компенсуючи свою різкість гумором, додав:

– Але за це вимагаю оплати у вигляді чашки кави.

– Отримаєте її негайно, – сказала Ніна і встала, щоб наповнити його чашку.

У Кольському все кипіло. Якщо він не зірвався відразу, то це лише тому, що не хотів виглядати смішним. Однак тепер йому все вдалося скласти в голові, увесь сценарій свого виходу. Отже: він погляне на годинник, скаже: «Я заздрю вам, що ваші обов’язки не змушують вас залишати таке гарне товариство, я ж, на жаль, мушу бути в клініці. Це доля лікаря», потім встане і попрощається.

Йому вдалося виконати лише перший пункт своєї програми, адже коли він дістав годинник, пані Ніна з чарівною посмішкою звернулася до нього:

– Ах, любий докторе, зовсім забула. Мій чоловік сьогодні надіслав деякі документи, які стосуються клініки, і попросив передати вам. Вони, здається, лежать у кабінеті на письмовому столі. У синьому конверті. Знайдете?

Вибитий з програми, Кольський відкашлявся і встав.

– Припускаю, що знайду.

Коли він зник у дверях вітальні, за якою був кабінет, пані Ніна вибачилася перед іншими гостями по-англійськи:

– Я не впевнена, що він знайде. Я, здається, сховала це в шухляду. Панове, вибачте. Один момент.

Вона швидко пройшла через вітальню. У кабінеті застала Кольського, який марно шукав на столі синій конверт.

З жестом втоми і благанням про змилування Ніна простягнула до нього руки:

– Не йди. Не залишайте мене з ними. Вони обоє закохані в мене, може дійти до скандалу.

Кольський суворо подивився на неї:

– Вони тебе, ти їх, хоча мені дуже важко визначити, кого кохаєш ти.

– Не знаєш, кого? – запитала вона, примружуючи очі.

Перш ніж він зміг відступити, Ніна закинула йому руки на шию й обсипала поцілунками.

– Ось кого… Ось кого… Ось кого… – повторювала вона пошепки. – Я хотіла тебе покарати за твої гидкі підозри і не розмовляти з тобою тиждень. Але я просто слабка жінка. Я вже сьогодні зателефонувала. А завтра… завтра я приїду до тебе у звичний час… А зараз я прошу тебе, йди до них і якось займися ними. Я ж не можу допустити до того, щоб у моєму домі, домі мого чоловіка, стався бешкет. Це б мене скомпрометувало. Сам розумієш. І я маю право просити тебе про допомогу. Пам’ятай: ти єдина людина, яку я можу попросити про допомогу. Ти ж мені не відмовиш у цьому, правда? Йди, йди до них…

Коли Кольський завагався, додала:

– Мені потрібно підмалювати губи і поправити волосся після цих поцілунків. І трохи охолонути. У мене, певно, плями на обличчі.

Кольський, проходячи через неосвітлену вітальню, думав: «Або вона є дияволом лукавства і розпусти, або надзвичайний збіг обставин постійно говорить проти неї».

Всупереч очікуванням у холі він застав обох чоловіків, які були зайняті мирною бесідою. Мабуть, культура бути в товаристві і добрі манери взяли гору над взаємною неприязню.

«Якби вони знали, – думав Кольський, – що те, за що вони борються між собою, належить мені!..»

Він не закінчив цієї думки, бо Ніна повернулася. Зав’язалася досить жвава розмова по-англійськи, в якій Кольський, зрозуміло, не брав участі.

В якийсь момент Ніна подивилась на годинник і сказала:

– Ну, вже тепер я вас не затримую. У містера Хоу тут своя машина, і він настільки люб’язний, що відвезе вас, панове.

– Шкода, я не можу скористатися цією люб’язністю, – з посмішкою відповів капітан. – Волію перейтись. У мене ще є півгодини часу, а ніч така гарна.

Вони попрощалися з Ніною і одночасно вийшли. Перед особняком справді стояла машина англійця, який поспішно попрощався з ними. Корсак і Кольський вийшли на вулицю Вєйську і через площу Трьох Хрестів пішли у бік Братської. Йшли мовчки. Раптом капітан зупинився і, схопивши Кольського за плече, процідив крізь стиснуті зуби:

– Якби не те, що я мушу завтра з’явитися в полку, бо дав командиру слово честі, що з’явлюся, повір мені, я б бив цього жиголо, цього збоченця шпіцрутеном по губі!..

Він відпустив плече Кольського, і вони знову мовчки зробили кілька кроків.

– Чи… чи не думаєте ви, пане капітане, що… містер Хоу… – коханець пані Добранецької?

Капітан розсміявся.

– Ти чудовий хлопець! Чи я так не думаю! Це ж очевидно! Вона його коханка і, крім того, боїться його!

– Звідки такий висновок, що вона боїться? – розбитим голосом запитав Кольський.

– Як звідки? Це цілком зрозуміло. Ми удвох з нею повинні були повечеряти. Тим часом прийшов цей зморщений дурник, і вона не посміла його виставити за двері. Чому? Бо боїться його. Або боїться його втратити. Такі іноземні розбещені типи знають різні штучки, пане дорогий.

І після паузи додав:

– Свині!

Вулиці були майже порожні. Частина ліхтарів не світили. Після спекотного дня прохолодний вітер приносив велике задоволення. Однак Кольський цього майже не помітив.

– Звичайно, – знову обізвався капітан. – Вас також мусила запросити в останню хвилину, щоби рятувати, як думаю, мою ситуацію.

– Вашу? – зауважив Кольський. – З цього б випливало, що вона також є і вашою коханкою.

Капітан дивився на нього, як на божевільного.

– Ага, що ще. Зовсім ні, – неохоче сказав він. – Принаймні кохаю її без взаємності.

На закінчення він якось дивно пирснув і замовк.

Вони вже доходили до вулиці Маршалковської, коли капітан затримався і, встромивши вказівний палець у ліве плече Кольського, сказав:

– Ви коли-небудь замислювалися над дивною психологічною загадкою? Скажімо, маєш роман з одруженою жінкою. Маєш і все тут. Звичайна річ. Ви прекрасно знаєте, що частіше чи рідше вона мусить обдаровувати й власного чоловіка своєю прихильністю. Ти зустрічаєшся із цим чоловіком, чорт забирай, щодня, і насправді він тобі навіть подобається. Як же зовсім інакше виглядає справа, коли одна й та сама заміжня жінка має справу не тільки зі своїм чоловіком, але й з іншим мужиком! Тоді усе нутро в тобі перевертається! Ти б розірвав коханця на шмаття! Що це може бути, до дідька?! Звідки така різниця у стосунках?..

Кольський похитав головою.

– Не знаю. Я на цьому не розуміюся.

– Саме так. Філософи там пишуть про різні речі, про якусь там критику чистого розуму та інші дурнички, які ніколи нікому не принесуть користі, а не займаються житейськими справами. Ну нічого. Не бійтеся. За чотири тижні маневри закінчуються, і я не раджу тому скунсові залишатися у Варшаві. А ти гарний хлопець! Чесне слово. Після мого повернення до Варшави ми повинні частіше зустрічатися. Ви граєте у бридж?

– Дуже погано.

– Треба підучитись. А зараз – до побачення, бо мій поїзд втече. Салют.

Кольський повернув у бік будинку. Він відчував, ніби вгрузає в болото. Тільки, як не дивно, основний тягар його звинувачень лягав не на Ніну. Вона здавалася йому істотою такою маленькою і такою дрібною, що її просто не можна було звинувачувати у нормальній людській відповідальності за скоєні діяння. Ані звинувачувати, ані карати. Карати її було б так само безглуздо, як, наприклад, знущатися над собакою чи котом за те, що з’їв шматок м’яса, залишений без нагляду.

«Звірятко. Розумне, хитре звірятко з примітивними інстинктами…»

Перш за все він відчував втому, цю найважчу з усіх моральну втому, що межує з апатією. А ще відразу до себе. Як він міг опинитись у подібній ситуації! Він вірив цій жінці. Але це його провина, тому що він хотів вірити. Тільки його провина. Зовсім не ображався на неї, лише відчував зневагу до себе. У цьому полягав найболючіший урок на майбутнє: ніколи не наближайся до тих жінок, в етичних нормах яких ми, бодай на мить, можемо поставити знак питання!

Тієї ночі Кольський написав Люції:

«Мені здається, що можна пройти через болото і вийти з нього ще чистішим, навіть кращим, ніж було раніше. Ви поділяєте мою думку?.. Тепер тільки я розумію притчу про блудного сина і те, чому завжди більш глибоко до мене підсвідомо промовляла святість Марії Магдалини, ніж святість Терези. Мені потрібен певний фізичний і духовний перепочинок. Як мені не вистачає розмов з Вами. Я замінюю їх таким чином, що, пишучи до Вас або читаючи любі дорогі, добрі листи, я маю перед собою Вашу фотографію, з якої на мене дивляться ті самі знайомі, найкрасивіші в світі очі…»

Насправді написання цього листа мало заспокійливий вплив на його нерви, і коли він засинав, був уже зовсім спокійний. Все, що Кольський пережив за останній день і за останні місяці, здавалося йому чимось надзвичайно далеким, якоюсь нецікавою історією, яку розповідав хтось сторонній і дуже давно. Йому здавалося, що його відділяють від цього сотні миль.

Кольський настільки викреслив із своєї свідомості Ніну і все, що з нею пов’язане, що йому навіть не прийшло в голову повідомити її про це. Тож о п’ятій годині, коли він почув дзвінок у передпокої, спочатку навіть не подумав, що це може бути Ніна. Побачивши її, він не міг опанувати своє здивування, яке вона сприйняла за щось інше, і вдала, що нічого не помічає.

Вона втомленим рухом простягнула до нього руку.

– Ах, я так вдячна тобі за вчорашній вечір. Ти навіть не можеш собі уявити, як це все було для мене боляче. До цього часу не можу оговтатися від цих жахливих вражень.

Вона увійшла до кімнати і безсило опустилась на канапу. У білій шовковій сукні без рукавів і з маленьким декольте виглядала майже як дівчинка: наївна, примхлива, свіжа. Вона була майже без макіяжа, або робила це настільки майстерно, що її засмага, блакитні тіні під очима, брови, вії та губи, здавалось, мали природний колір.

Кольський з недовірою придивлявся до її зовнішності. Вона просто не асоціювалася в його уяві з тією кількістю інформації, яку він зібрав про неї вчора.

– Любий, ти можеш мені подати сигарету? – обізвалась вона, помітивши щось незвичне в його поведінці. Хотіла виграти час, щоб зорієнтуватися в настрої Кольського й обрати найбільш відповідну тактику. Він мовчки подав коробку сигарет і сірника, і не промовивши ні слова, сів навпроти неї.

– Розкажи мені, Янеку, як усе вчора закінчилося. Сподіваюсь, що між цими божевільними не було ніякої сварки.

– Ні, до цього не дійшло.

– Це лише завдяки тобі. Ти навіть не можеш собі уявити, як я тобі вдячна. Завжди можна розраховувати на твою поміркованість і такт. Ти справжній мужчина.

Знову запанувала мовчанка, після чого Кольський спокійно сказав:

– Слухай, Ніно. Я хочу поговорити з тобою серйозно і щиро.

– Щось сталося? – вона зробила здивоване обличчя.

Він заперечливо похитав головою.

– Не тепер. Відбувалося постійно. Тільки я цього не помічав. Аж раптом прозрів.

Страждання відбилось на її обличчі.

– Ох, Янеку. Відчуваю, що ти хочеш мені зробити якусь прикрість, – з благанням в голосі обізвалася вона.

– Прозрів раптово, – продовжив Кольський. – Я пізнав тебе. Я не буду набридати тобі ніякими проповідями, ні моральним вченням. По-перше, тому, що я не відчуваю покликання до них, по-друге, тому, що вони були б неефективними. Ти – зріла людина, розумієш життя, чітко знаєш, чого хочеш, дієш так, як диктує тобі твій смак. У тебе є своя життєва програма.

Вона встала і підійшла до нього так, ніби збиралась сісти йому на коліна, але Кольський сказав з притиском:

– Будь ласка. Вислухай мене до кінця.

– Чи… чи не можемо відкласти… на потім?

Він ледь усміхнувся.

– Ні, Ніно. Отже, я також зріла людина, у мене також є окреслений шлях, власні погляди, власний сенс життя. Словом, індивідуальність. Признаюсь, не можу зрозуміти, що змусило тебе зайнятися моєю особою. Можливо, я взагалі не стану цікавим об’єктом для жодної жінки. Для тебе ж я ні в якому разі не представляю тих цінностей чи відсутності цінностей, які ти шукаєш в чоловікові.

– Ти хочеш порвати зі мною? – запитала вона.

– Не порвати. Для чого вживати такі слова? Просто розлучимось. Нас накоротко поєднала незрозуміла мені примха долі чи твоя примха, але з самого початку це поєднання було абсурдом. Я не докоряю тобі, що, окрім мене, у тебе були інші коханці. Це питання твоєї совісті. Я не судитиму тебе, бо я сам винен. Було б смішно, якби я, грабуючи за плечима у твого чоловіка його почуття і ласку, які ти йому маєш дати, з амвону кидав громи і блискавки лише тому, що хотів залишити за собою монополію на цю крадіжку. Пропоную чесно і мудро: розлучимось. Давай розлучимось не як пара хороших друзів, а як люди, які помилилися і без жалю розходяться в різні сторони.

– Я не маю наміру ані боронитися, – сказала Ніна, – ані виправдовуватися. Я просто хочу звернути твою увагу на одне. На те, чого ти сам не зауважив. Ти думаєш, що твій вчинок шляхетний, і не береш до уваги те, що відчуваю я, що переживаю. Говориш: розлучімось. Бо тобі це нічого не коштує. А тобі в голову не прийшло, що для мене це може бути драма?

Він високо звів брови.

– Драма? Скоріше фарс? Один з багатьох фарсів.

Вона вдала, що не чує цього, і продовжила:

– Тобі здається, що, уникаючи науки моралі й осуду, ти поводишся щодо мене порядно. А не бачиш того, що найбільше мене ображаєш. Якби ти хоч трохи мав до мене почуття, ти б не сказав: розлучімося, бо ти інша, ніж я того хочу. Ти б сказав: стань іншою, змінись, хочу мати тебе такою, якою тебе кохаю. Я вважаю, що ти робиш погано. Я тобі допоможу. Ти знайдеш у мені моральну підтримку. Знайдеш дружню руку.

Кольський похитав головою.

– Ні, Ніно. Це порожні слова. Я не тому хочу розлучитися з тобою, що дізнався про твоїх коханців, а тому, що… я усвідомив, наскільки огидна роль бути коханцем чужої дружини. Наскільки неможливо встановити межу між тим, що ти називаєш коханням, і тим, що твій чоловік назвав би розпустою.

Ніна іронічно засміялася.

– Любий мій, надто дешевою ціною ти хочеш досягти етичної переваги наді мною.

До цього часу Кольський намагався уникати того, що могло б образити її. Але тепер він сказав:

– Бо це не вимагає аж надто великих затрат.

– Ти дуже милий.

Вони обоє замовкли. Ніна палила сигарету. Кольський грався з ключами, які тримав у руці.

– Ти поводишся не як мужчина, – обізвалася вона нарешті.

Він знизав плечима.

– А як би мав вчинити мужчина?

– Він став би вимагати, щоб я розірвала з іншими.

Він зробив заперечливий рух головою.

– Ти мене зовсім не розумієш.

– Але я хочу тебе зрозуміти.

– Отже, перш за все я не вірю в те, щоб тобі вдалося змінити свій теперішній спосіб життя. Спосіб життя – це не випадковість. Це простий наслідок характеру людини. Але не про те мова. Навіть якби я був упевнений, що ти покинеш Корсака, того англійця та інших, яких я не знаю, все одно я б не зміг бути з тобою. Найменшою мірою не хочу тебе образити. Так, я визнаю багато твоїх якостей. Ти розумна, вишукана і красива. Я добре знаю, що, розлучаючись з тобою, я не травмую тебе. Бо тобі не залежить на мені.

Вона перервала його:

– Судити про це залиш мені.

– Тут може входити в гру винятково твоя роздратована амбіція, роздратована тим, що ініціатива розлучення йде від мене. Ну, от, хочу тебе заспокоїти. Я не вимагаю жодних прав для задоволення. Я не бачу в цьому жодної переваги. Навпаки. Вважаю, що у цій грі я програв, оскільки ти залишишся такою, якою ти була, якою ти є, я ж змушений переглянути свою поведінку. Ти не маєш нічого такого, чого можна позбутися, я ж… Зрештою, не будемо про це говорити.

Ніна підвела голову і запитала:

– Я тільки хочу знати ще одне. Ти зустрів іншу жінку?

Спершу він не зрозумів, про що їй йдеться:

– Та ні, Ніно! О Боже, які ж ми далекі!

Вона встала і почала повільно натягувати рукавички.

– Ну, що ж, – сказала вона з посмішкою. – Мені не лишається нічого іншого, як тільки попрощатися з вами.

Ніна простягла руку, яку Кольський мовчки цілував. Вона повільно йшла до дверей. Біля дверей обернулася.

– Насправді, ви добрий хлопець.

Перш ніж він зміг щось відповісти, вона вийшла.

З того дня він її не бачив. Минуло три тижні. Він просто обходив ввечері пацієнтів на другому поверсі, коли прибіг санітар:

– Пане докторе, внизу пані професорова Добранецька і вона просить пана доктора.

Кольський відразу здогадався, що мусило статися щось надзвичайне. Коли ж він увійшов до кабінету директора і побачив Ніну – злякався. Вона була бліда, з глибокими колами під очима, руки тремтіли.

– Що з вами, пані? – запитав він зі щирою стурбованістю.

Її голос тремтів:

– Мій чоловік… Дуже погано з чоловіком.

– Пан професор повернувся?

– Ні. Я отримала лист з Марієнбада. Доктор Гартман пише, що у голові чоловіка виявили пухлину… Це, мабуть, питання лише місяців чи навіть тижнів… Страшно, мені страшно…

Вона точно не прикидалася. Її відчай був щирим. Це було несподіванкою для Кольського. Отже, Ніна схоже була близька до чоловіка. А може, навіть по-своєму кохала його. В її очах стояли сльози.

Кольський схилився над нею.

– Не втрачайте надії, – сказав він своїм професійним заспокійливим тоном лікаря. – Подібні діагнози можуть бути помилковими. І все одно такого типу пухлини можна видалити. Я сумніваюся, що в Марієнбаді були досить серйозні фахівці у цій галузі.

Ніна витерла сльози.

– Дай-то Боже… Єжи хоче повернутися до Варшави, але про повернення самому не може бути й мови. Він мусить мати в дорозі відповідний догляд. Чи… не поїхали б ви зі мною?

– Так, звісно, прошу пані.

– Доктор Гартман радить забрати Єжи якнайшвидше. Боже, Боже! Саме цей поспіх найбільше мене лякає.

– Чи маєте при собі лист Гартмана?

Вона заперечливо похитала головою.

– Я б хотів його прочитати.

– Там немає більше ніяких точніших даних. Але я можу його надіслати.

Кольський подумав і сказав:

– Я не бачу причин, щоб відкладати поїздку. Я тільки мушу домовитися з Ранцевичем. Коли ви будете готові?

– У будь-який момент.

Наступного ранку Кольський з Ніною швидким поїздом виїхали до Марієнбада.

Розділ XIII

Немає прекраснішої пори року, ніж осінь, рання осінь на величезних білоруських просторах. По полях, по стерні й облогах лагідний теплий вітерець розносить срібні нитки бабиного літа. Ліси стоять тихі, заслухані у пурпурову та жовту стиглість листя, у садах яблуні та груші, звільнені від ваги плодів, ледачим рухом гілок потягуються перед зимовим сном. На току горобці влаштовують щебетливі зльоти у золотій соломі. Блідо-блакитне небо чорними лініями перекреслюють журавлині ключі. У стодолах ритмічний танок вибивають ціпи, вилітає налите зерно з колосків, вистояних на сонці, щоб, перевіяне й чисте, злитись сипучим струменем у великий мішок.

Око господаря радіє з достатку. Йому приємно, коли його плечі відчувають важкість зібраного врожаю. Стогнучи більше за звичкою, ніж від зусиль, він складає мішки на воза. Цілу гору. Маленький пузатий коник має достатньо сили, щоб без поспіху, нога за ногою, дотягнути збіжжя до млина. А млин, це ненаситне чудовисько, доброзичливо буркотить і величезними зубами пережовує й пережовує молоде зерно. Широким потоком вода падає на колесо і, пінячись, з шумом витікає низом. Вдень і вночі у відкриту пащу сиплеться жито, день і ніч у білих туманах, що пахнуть хлібом, не пересякає потік борошна.

Голодною буває провесінь на бідних білоруських землях. Тож коли-не-коли, але ранньої осені млин відпочинку не знає. Люди нудьгувалися за хлібом, за чорним запашним хлібом, якого з весни багато-хто не мав у роті.

На добрий початок можна було і в неділю не зупиняти млин. Але старий Прокіп Мельник мав свої принципи і ніколи не відступав від них, хоча знав, що Гаєр у Піддубній та Шимонюк у Раковщині працювали по неділях. Конкуренція конкуренцією, а свято святом.

Тому-то в неділю й замовкали жорна у млині Прокопа Мельника. Сам він у святковій вишневій блузі, підв’язаній товстою шовковою мотузкою, йшов на розмову до Вільчура, з яким сидів на ґанку лікарні. Решта мешканців млина також відпочивали. Зоня та Ольга поїхали до Бервінт чи до містечка, Наталка вислизала тихенько у бік Нескупи, де на неї чекав її шанувальник та ровесник Сашко, Донка та Василь каталися на човні по ставку. Вдома залишилися лише стара Агата та Віталіс, який хропів під тополею. Як завжди, Омела провів день у корчмі в Радолішках. Люція вільний час присвячувала своїм приватним справам. Вона писала листи знайомим, ремонтувала свій гардероб, а також гардероб Вільчура, звичайно, без його відома.

Тим часом на ґанку точилася повільна розмова. Вільчур випитував Прокопа про справи у млині, про ціни на збіжжя, про те, що чувати в околиці. Сам розповів про найцікавіші випадки у лікарні. Вона непогано процвітала. Як завжди, після жнив, люди пригадували про свої недуги та про те, що можна їх позбутися, якщо просто піти до професора. З принесених пожертв можна було забезпечити нагальні потреби лікарні та свої власні без значних заощаджень, але й не бідувати.

Коли вони вже вичерпали ці теми, Прокіп почав детально розповідати про свої плани на майбутнє. Найбільше його цікавила думка переписати млин і землю на Василя.

– Я вже людина не молода, – говорив він, – і хоча, дякувати Богу, здоров’я й сили не бракне, раптова смерть завжди може статися. Чому ж я повинен залишати непорядок після себе? Поки я живий, вони всі мене слухають, але якби я помер, хто знає, чи не було б яких суперечок між Василем, Ольгою та Зонею. Не дай Бог, якби дійшло до тяганини по судах, і так весь доробок мого життя був би змарнований. Тож я подумав так: ще за життя все перепишу на Василя. Він хлопчина чесний, ані сестри, ані братової не скривдить, а таким правом худоба залишиться в одних руках і не змарнується.

– Коли ти думаєш це зробити? – спитав Вільчур.

– А от, думаю, що після Водохреща відбудемо весілля, то поїду в повіт і перепишу. Радиш чи не радиш?

– Ясно, що раджу, – відповів Вільчур. – А скажи-но мені, чи ти задоволений зі своєї майбутньої невістки?

– Чом же мені не бути задоволеним?! Не дівчина, а золото, охоча, працьовита, весела, а головне – здорова. Не хирлявих дітей буде народжувати. Тож, щиро кажучи, з цією думкою я її привіз з міста. І навіть спочатку журився, що між нею та Василем не було ніякої прихильності. Коли чоловік і жінка живуть пліч-о-пліч, повинна з’явитися прихильність. І вона з’явилась.

Запала мовчанка. Довкола була тиша, тільки з млина долинав монотонний шум води та тріск сойки, яка сіла на одній з берез, що росли біля гостинця.

– Ну, а як буде з тобою? – обізвався Прокіп.

– Зі мною? – Вільчур прокинувся від задуми.

– Авжеж. Ти не гнівайся на мене, що я тебе про такі речі питаю, але я дивлюсь, дивлюсь, та й дивуюся.

– То з якого боку? Що тебе так дивує?

– А от, під одним дахом ти живеш із цією панною. Кожен бачить, що ви прихильні одне до одного. Якби йшлося про когось іншого, а не про тебе, то люди почали б погано говорити про вас. Так, боронь Боже, ніхто нічого поганого не думає, але вже не раз мене питали: «Коли він з нею ожениться, наш професор?..» То я кажу: «А Бог же його знає». Бо й звідки ж я маю знати? То вони: «Запитайте…» – То я їм: «Самі питайтеся. Чи ж то у вас в губі язика немає?..» Але, мабуть, не мають відваги.

Вільчур опустив голову.

– Сам не знаю… Сам не знаю, що робити.

Справді не знав. Дійсно, тиждень тому він повністю вирішив одружитися з Люцією, але тоді стався один невеликий випадок, який дав йому ґрунт для роздумів і якщо не перекреслив планів про одруження, то у будь-якому разі він їх сильно підірвав.

А було так:

У лікарні тривалий час лікувався десятирічний хлопчик, син гончара з Бервінт. Збираючи яблука, він впав з дерева і зазнав досить серйозних внутрішніх травм. Він був наймолодшим пацієнтом лікарні й улюбленцем усіх. Навіть Омела міг годинами просиджувати біля його ліжка, розповідаючи найдивніші історії. Донка приносила йому різні ласощі, Люція пошила йому гарне вбрання, а Вільчур заглядав до нього значно частіше, ніж вимагала турбота про його здоров’я. Малий Петрусь поступово одужував. Попервах йому дозволили вставати по кілька годин на день, потім він лише спав уночі у ліжку. Ніхто не поспішав відправляти його додому. Але вдома він був потрібний. Молодша сестричка не могла впоратися з великим стадом гусей, і одного разу батько приїхав за Петрусем. З цією сумною новиною Люція прийшла до Вільчура разом з хлопцем, щоб він попрощався з професором.

– Подякуй, Петрусю, панові професору за те, що тебе вилікував. Тим часом я спакую твої пожитки, – сказала вона і вийшла у приймальню.

Хлопчик простягнув руки так, ніби хотів обійняти професора за шию. Вільчур, розчулений, нахилився і підхопив малюка, щоб поцілувати його.

– Але ти важкий, – сказав він, засапавшись, і поставив його на підлогу.

Через деякий час повернулась Люція, а за нею на порозі з’явився батько Петруся. Селянин почав дякувати і вибачатися за неприємності, яких тут, напевно, завдав його син.

– Але ніяких неприємностей, – весело сказала Люція. – Він найслухняніший хлопчик, якого я бачила в житті.

Раптом вона схопила Петруся, обійняла його і закружила з ним по кімнаті.

Люція зовсім не помітила, як це вразило Вільчура. Він прикусив губу і сумно придивлявся до неї, коли вона без жодних зусиль танцювала по кімнаті з хлопчиком на руках, з тим самим хлопчиком, якого він ледве міг підняти. Ніколи раніше випадок так яскраво не підкреслював різницю у їхньому віці й у силі.

Люція не помітила цього і зовсім не здогадувалася, якого болісного удару завдала його надіям. Вона пізніше також не могла пояснити нічим не обґрунтований відхід від неї Вільчура та смуток, який почав мучити його. Даремно шукала вона у своїй пам’яті якесь необачне слово, якийсь вчинок, який би міг образити професора. Вона боялася поставити йому щире запитання, бо знала, що він нічого не відповість, і таким чином невидима тріщина, яка знову почала їх ділити, поглибиться.

Вільчур відчув цю тріщину навіть більше, ніж Люція. Він бачив, як вона бігає сходами, як без чужої допомоги перестеляє ліжка для хворих, піднімаючи і переносячи їх. Він помічав, як після дня важкої праці вона йшла на довгі прогулянки, як, незважаючи на холодну воду в ставках, щодня купалася, плаваючи швидко і справно, що, одним словом, вона була молода, дуже молода, така молода, що він поряд з нею мусив вважатися старцем. Отже, коли його запитав Прокіп Мельник, він відповів:

– Не знаю. Сам не знаю.

Прокіп знизав плечима:

– А що ж тут потрібно знати? Вона хоче за тебе?

Вільчур пробурмотів:

– Хоче, бо ще не розуміє.

– Ну, якщо вона хоче, то женись. Що ж це за порядок такий, щоб мужик без баби був.

– Але ж, Прокопе, візьми до уваги різницю у віці. Вона молода і красива, а я старий дідуган. Попереду у неї майбутнє. Що ж я буду їй зав’язувати життя.

Прокіп роздратувався:

– От мудра ти людина, а мелеш дурниці. Не диво, коли глупак дурниці меле. Але як розумний дурниці меле, то й сміятися хочеться. Який же ти дід? Якщо ти дід, то тоді хто я? Я ж від тебе куди старший. І якщо не дай Бог, Агата помре, так і оженюсь.

– Бачиш, Прокопе, у вас то щось інше. У вас то беруть собі дружину, щоб мати господиню. А у нас це – любов, кохання.

– Це не добре, – промовив Прокіп. – Треба й для того, й для того. А чи мало людей похилого віку з молодими жінками одружується? От навіть у нашій околиці я б нарахував тобі з тридцять таких. І друга справа: чого ж тобі бракує? Що ти думаєш, що вона єдина хотіла б вийти за тебе заміж? Кожна хотіла б. Тепер говориш таке: зав’яжеш їй життя. Одне з двох: або ти будеш здоровим і житимеш довго, або ти залишиш її як удову, то й життя її буде вільне. Ото й усе – і справа ясна.

Після розмови з Прокопом Вільчур знову завагався у своїх переконаннях остаточно відмовитися від шлюбу. Дійсно, він не зав’язував життя Люції. Вона ж бо була зрілою жінкою і знала, чого хоче. Не можна всіх людей міряти однією міркою. Можливо, щастям для неї, справжнім щастям буде те, що він зможе їй дати. Спокійне рівне життя, щасливу дружбу, сердечну прихильність, та й, нарешті, як чоловік він ще не вичерпав своїх можливостей.

Коли після обіду, як зазвичай у неділю, він збирався з Люцією на радоліський цвинтар, то вирішив відкрито і чесно поговорити з нею про всі ці справи і лише після того прийняти рішення.

Люція цього дня трохи була сумна. Вона саме відповідала Кольському на його довгий і повний гіркоти лист. Їй здавалося, що Кольський потрапив у якусь неприємну історію, піддався депресії через справи, про які він не хотів чи не міг писати. Вона була переконана, що якби він чесно виповів їй усе, вона б могла знайти якусь пораду чи допомогу. Вона не сумнівалась, що якби вони зустрілися, Кольський не робив би таємниці від неї. Однак у листах він не міг бути повністю відвертим. Люція здогадалась, що в глибині його стурбованості стоїть якась жінка. Вона була впевнена в цьому і в тому, що та жінка не заслуговує на його кохання і скоріше є пригодою в його житті. Незважаючи на це, Люція відчула щось, чого не могла назвати ревнощами, але це її зачепило. Певне задоволення дало їй те, що Кольський, роблячи спробу забути її, не знайшов у тій жінці нічого цінного, що, навпаки, вона, Люція, лише виграла у протистоянні з тією невідомою.

– Ви сьогодні не в найкращому гуморі, – зауважив Вільчур, коли вони вийшли на стежку, що звивалася берегом ставка. – Чи сталося щось неприємне?

– Та ні, – заперечила Люція. – Я трохи переживаю через Кольського. Я отримала від нього листа. І хоча він не пише прямо, я знаю, що в нього серйозні проблеми.

– У клініці?

– Ні. Це скоріше моральні проблеми. У мене таке враження, що він закрутив якийсь роман або заручився з кимось, хто завдає йому багато клопоту.

– Кольський мені не видається людиною, яка легко піддається серцевим драмам. Це дуже порядна людина із сильним характером.

Вільчур пригадав останню розмову з Кольським і додав:

– Може, його вадою є робити занадто швидкі висновки. Але це провина молодості. Вона відшкодовується його громадянською мужністю. Це велика чеснота в наш опортуністичний час. Коли ви писатимете йому, будь ласка, передайте від мене привіт.

Їхню розмову перервали крики зі ставка. Це Василь і Донка когось гукали з човна в бік берега. Лише тепер Вільчур і Люція помітили Омелу, який зручно розкинувся в тіні кущів. Біля нього стояла напівпорожня пляшка горілки. Молоді підпливли ближче і вступили у розмову з ним. Донка, вказуючи на Люцію й Вільчура, які віддалялися, сказала:

– І ви не ревнуєте, пане Омело?

– Ревнощі? До кого?

– Ну, у кожного є своя дівчина. А ви сам-один.

– Моя дорогенько жабко, так, я сам-один, один, як палець в носі. Але якщо ти думаєш, що я заздрю іншим, ти грубо помиляєшся.

Василь голосно засміявся.

– А тому, що ви ніколи не буваєте сам, пане Омело, завжди з пляшкою.

– Твоє щастя, тубільцю, мій місцевий Ромео, що пляшка ще не порожня. Інакше я міг би надіслати її повітряним шляхом. Дивись, щоб вона не приземлилась на твоєму органі нюху.

– Ха-ха, сюди ви не докинете, – засміявся Василь і про всяк випадок махнув кілька разів веслами, щоб трохи відпливти від берега.

– А коли йдеться про ревнощі, зрозумій, мікроцефале, що у цій пляшці я маю не одну подругу, а ціле стадо. Гарем. Розумієш – гарем?

– Не розумію, – чесно зізнався Василь.

– Фу, ви такі свинства говорите, – обурилась Донка.

– Я говорю, а ви маєте бажання робити. А хто ви такі? Просто мимовільний інструмент фатуму, який наказує вам бути популяційно-демографічною функцією. Кустарним закладом приросту населення. Ліцензованою маленькою фабрикою, створеною для виготовлення декількох примірників подібних indigène[71]. Глипаєте одне на одного мрійливими очима, а результат? Купа смердючих пелюшок і кілька кілограмів живого м’яса, з якого днями й ночами видобувається нерозбірливий крик. І даремно я б закликав вас задуматися над цією проблемою. Чи котресь із вас коли-небудь поставило собі питання небіжчика Гамлета: «To be, or not to be?»[72]… Чи котресь із вас, засліплене поспіхом підтримки виду, задумувалось над тим, що цей вид так насправді дуже підлий? Вид homo pseudo sapiens rusticanus[73] часто наділений ковтунами або паршею. І я запитую вас гучним голосом: чому, до біса, ви повинні продовжувати це сімейне дерево звичайних мавп, антропоїдних істот, що населяють басейн Даугави та Немана?..

Молоді сміялися, хоча мало що зрозуміли. Балаканина Омели була для них чимось надто смішним. Він сам потягнув невеликий ковток з пляшки і, підперши рукою голову, зручно розлігся у високій траві.

– Ви смієтесь, щоб задокументувати свою людяність. Справді це єдиний доступний для вас рефлекс організму, який відрізняє тварину від людини.

Донка запротестувала:

– Це неправда. Бо й звірі сміються. Наприклад, собака.

– І кінь, – додав Василь. – У Нескупій у Парафімчука є кінь, який сміється, як людина.

– На здоров’я. Нехай сміється, – вів далі Омела. – Якби ви були знайомі з класичною філософією, я б сказав вам, що винятки підтверджують правило і не спростовують його взагалі. Однак у вищому порядку сміх перестає бути ознакою людяності. У вищому порядку залишається лише посмішка співчуття та поблажливої байдужості до світу, над яким слід було б розмістити вивіску, якою Данте прикрасив браму пекла: «Lasciate ogni speranza!»[74], що польською означає: «Ферфал ді кашкес міт ді ганце пастройкєс». Не плачте тоді наді мною, що ходжу по світу, необтяжений товариством самиці. Якби я комусь мав би вірити, я б перш за все вірив Вейнінгеру[75], який, як ви добре знаєте, не занадто добрих слів сказав про жінок.

– Той пан був некультурним, – рішуче сказала Донка.

– Ти вгадала, люба.

Ось так вони довгий час предражнювались, коли з боку млина долинули якісь крики. Мабуть, там щось трапилося, бо крики були тривожні. Василь першим помітив їхню причину. Великий собака мчав з боку млина, мчав стежкою над ставками. Зрозуміти значення криків було не важко. Собака був чужий, невідомий в околиці. Слина піною витікала з його пащі, хвіст мав підібганий.

– Пане Омела, втікайте! – крикнув Василь. – Це скажений пес!

– Втікайте, біжіть! – перелякано запищала Донка.

Але легше було порадити втікати, ніж вказати напрямок. Навколо був відкритий простір, власне у тому напрямку, в якому біг пес. Омела зірвався на рівні.

– Якби у мене була якась палиця!

– Тримайте – гукнув Василь і кинув весло до берега, але відстань була занадто велика, і весло не долетіло.

Собака мчав швидко. Не було часу на роздуми, й Омела, схопивши пляшку з трави, стрибнув у воду. На жаль, він не вмів плавати, а ставок у цьому місці був глибоким, тож минуло досить часу, перш ніж він виринув на поверхню. Василь саме підвів човен до того місця, де занурився Омела, і щойно голова утопленика з’явилася над поверхнею води, він схопив його за чуприну, потім за комір і втягнув у човен.

– Хай йому дідько! – лаявся Омела, пирскаючи й спльовуючи воду. – Що ж це за порядки такі, щоб скажені пси гарцювали околицею післяобідньої пори у сонячний недільний день, змушуючи громадянина, який тішиться dolce far niente[76], зануритися в цю жахливу рідину. Обережно, Василю, заради Бога! Там, вона пливе. Не розбий її веслом.

Дійсно, біля носа човна з’явилася пляшка. На щастя, вона була закоркована і її вміст зберігся. Однак ненадовго, бо Омела одразу перелив його у свій шлунок.

Задиханий Віталіс з великим дрином підбіг до ставка, але погоня за собакою спізнилася. З оповідки Віталіса вони дізналися, що сталося. А саме, дорогою від гостинця прийшов пес. Він зовсім не виглядав на скаженого. Деякий час крутився у дворі і раптом кинувся на Зоню, яка, на щастя, несла порожнє відро. Вона вдарила звіра по голові й так захистилася. Потім собака стрибнув у бік Віталіса і, коли два місцевих пси прибігли, він сильно покусав обох.

– Немає ради, треба буде їх вбити, – закінчив свою розповідь наймит.

– Дуже прикро, – сумно сказала Донка.

Вони причалили до берега й пішли оглянути скалічених собак.

Тим часом Вільчур та Люція вийшли з кладовища і, як завжди, окружним шляхом рушили додому, а точніше на гостинець, де мали розстатися, бо Люція мала намір піти до хворої дівчинки в Радолішках.

Розмова про Кольського і про Варшаву, а пізніше про ту маленьку пацієнтку, зіпсувала Вільчурові плани. Не було ніякої нагоди почати говорити про свої шлюбні наміри. Щоправда, професор не поспішав до цього і насправді був навіть радий, що може знову відкласти цю тему на майбутнє.

Вони йшли звивистою дорогою між стернищами, краї дороги густо поросли кущами. На повороті, під великим кущем вони побачили великого рудого собаку, який завмер на місці і придивлявся до людей, які наближались.

– Який чудовий сетер! – вигукнула Люція.

– І справді красивий, – зізнався Вільчур. – Він, мабуть, тут недавно, бо я його ніколи не бачив.

Він повернув у бік собаки і, простягнувши до нього руку, покликав:

– Іди сюди, песику, ходи.

Професор не встиг вчасно забрати руку. Спокійний на вигляд сетер вмить впився зубами в долоню, потім розвернувся і галопом побіг у бік кладовища.

– Мій Боже! – вигукнула Люція. – Собака вкусив вас. Дуже болить?

Вільчур за усмішкою сховав біль.

– Та ні. Дрібниці, – збрехав він.

Він відчував гострий біль у всій руці. Зуби тварини, певно, пошкодили якийсь нерв. Крапельки крові стікали з невеликої рани. Він дістав хустинку, витер руку і зауважив:

– Чого ж вимагати від тварини, оскільки люди часто так само відповідають зубами на дружбу й доброту.

Люція стурбувалася.

– Тут немає води. У будь-якому разі, одразу після повернення додому продезінфікуйте цю ранку. Ви мусите мені пообіцяти.

Він засміявся.

– Але ж, панно Люціє. Це дрібниця. Зрештою, можу вам пообіцяти, що це зроблю.

– Дуже прошу.

Вони дійшли до гостинця, і Вільчур спитав:

– Ви довго будете в містечку?

– Ні, – вона похитала головою. – Найбільше півгодини. Мені потрібно зробити перев’язку цій маленькій дівчинці. Ось і все.

Вони посміхнулися одне одному і розійшлися. Вільчур повернув у бік лікарні, Люція – на Радолішки. Однак вона не встигла пройти кілька сотень кроків, коли зустріла двох радоліських поліцейських. Вони її давно знали і, як завжди, вітали, ввічливо салютуючи. Вона вклонилася їм, коли один з них запитав:

– Ви тут десь не бачили такого рудого собаку?

Вона зупинилася.

– Авжеж, бачила. Побіг у бік кладовища. Це ваш собака?

– Де там, прошу пані. Це якийсь чужий скажений пес. У містечку він покусав коня та трьох собак. Ми йдемо шукати його, щоб застрелити.

Серце Люції гарячково забилося.

– Матір Божа! – прошепотіла вона.

Тепер лише вона помітила, що поліцейські озброєні карабінами.

– Отже, побіг до кладовища? – запитав другий поліцейський. – Дякую вам і моє шанування.

Лише за хвилину вона опанувала себе. Спершу Люція хотіла наздогнати Вільчура, щоб повідомити новину, але, подумавши, вирішила чимшвидше йти в аптеку. По дорозі вона переживала, чи в такій невеликій аптеці знайде протиправцеву сиворотку. Вона не помилилася.

– Єдиний спосіб, прошу вас, пані доктор, – сказав їй фармацевт, – це відвезти професора до міста. І якнайшвидше. Ви самі знаєте, що в таких випадках немає часу затягувати.

Люція глянула на годинник. Вечірній потяг із Людвикова відходив за годину. Про те, щоб за цей час встигнути до лікарні, а потім на станцію, не було й мови. Наступний мав бути лише завтра після обіду. Вона вже виходила на вулицю, коли аптекар зупинив її.

– Прошу пані, наскільки мені відомо, доктор Павліцький замовив собі протиправцеву сироватку, бо останнім часом було кілька випадків укусів скажених собак. Можливо, у нього ще залишалось.

– Дякую, пане. Дуже дякую! – вигукнула Люція і швидко побігла до помешкання Павліцького.

Однак вона не застала його вдома. Дружина Павліцького прийняла її з явною неприязню. Спочатку вона навіть не хотіла говорити, де її чоловік.

– Виїхав до хворого. Це все, що я знаю.

– Як це? І ви не знаєте, в який бік?

Жінка знизала плечима.

– Не знаю. Мене ці питання не цікавлять.

– Мій Боже! Тут йдеться про життя людини!

Пані Павліцька зміряла Люцію холодним поглядом.

– Але ж ви лікар, наскільки я знаю. Крім вас, також там є професор Вільчур. Для чого ще й мій чоловік?

– У вашого чоловіка, – сказала Люція, – є вакцина проти сказу. Професора вкусив скажений собака.

– О! – вигукнула пані Павліцька таким тоном, що в її окрику можна було почути і страх, і цікавість до сенсації.

– Прошу пані, – сказала Люція. – Ваш чоловік, безумовно, має вакцину тут, у своєму кабінеті. Я лікар. Я це знаю. Дозвольте мені пошукати у кабінеті вашого чоловіка.

– Шукати в його кабінеті?! – обурилася пані Павліцька. – О ні, пані. Пробачте, це немислимо. Хоч я і його дружина, але навіть я б не наважилася зробити щось подібне. Та й зрештою, мій чоловік тримає все під замком.

– То що мені робити?! Що мені робити?! – Люція гарячково шукала рішення.

Після хвилинного вагання пані Павліцька сказала:

– Почекайте. Я дізнаюся в служниці. Можливо, вона знає, куди поїхав чоловік.

Вона зникла за дверима. Кожна хвилина очікування здавалася Люції годиною. Уява малювала найстрашніші картини. То щеплення запізніле, то професор помирає в найжахливіших, нелюдських муках. У муках, які перетворюють людину на дику тварину. У муках, в яких полегшення неможливо зробити.

Нарешті пані Павліцька повернулася.

– Мій чоловік поїхав у маєток Ковалево, – сказала вона. – До родини Юрковських.

– До Ковалева?

– Так.

– А ви не знаєте, як це далеко?

– На жаль, не знаю. Я думаю, що ви легко отримаєте цю інформацію від людей у містечку.

– Дякую вам. Дуже дякую.

Люція вибігла надвір. У будь-якому разі потрібно було наймати коней. Оскільки майже всі жителі Радолішок християни, які займалися землеробством, вона думала, що винайняти підводу до Ковалева буде не надто складно. На жаль, вже у першого господаря її спіткала невдача. Виявилося, що, як завжди, у святковий день коні знаходяться на далекому пасовищі. Ще однією неприємною несподіванкою було те, що Ковалево знаходиться на відстані шести кілометрів від Радолішок, до того ж дорога там піщана, яку не можна подолати навіть парою коней, лише пішки.

– Є ближча дорога, – пояснив селянин. – Але тут можна тільки пішки. І це не дуже безпечно. Це буде не більше трьох верст. До Мухувки дві, а там верста чи півтори через торфовища. Якщо ви хочете, я можу послати мого Стаська.

– Ні, ні, – запротестувала Люція. – Сама піду. Я страшенно поспішаю.

– Якщо ви поспішаєте, ви можете взяти велосипед у Войдиллів. У них два велосипеди. Вмієте їздити на велосипеді?

– Вмію.

– То до Мухувки можна доїхати велосипедом. А вже пізніше через луки і торфовища – пішки. Ні велосипед, ні кінь там не проїдуть. І самій треба бути дуже обережною, бо там хтось щороку топиться. От і минулого місяця Кульманюка витягнули, коли вже голова з болота стирчала. Треба бути дуже пильним. Взимку, як мороз, там є проїзд, але зараз – то ні.

– А ви б, пане, не могли піти зі мною? – гарячково запитала Люція. – Я вам заплачу.

Селянин почухав голову.

– Ну що ж, не в оплаті справа, прошу пані. Але святковий день. Неділя. То й не випадає.

Люція подякувала за підказку й побігла до Войдиллів. Тут вона не зустріла жодних труднощів. Почувши, про що йдеться, Войдилло тут же вивів велосипед своєї невістки. Старий римар мав борг вдячності перед Вільчуром і щиро затурбувався про його здоров’я.

– Пані докторко, не турбуйтеся про велосипед. Ви можете сміливо залишити його в Мухувці, у солтиса Ягодзинського. То завтра невістка піде туди й забере.

Дорога до Мухувки вела через березові гаї, де після недавніх дощів стояли великі калюжі з мутно-глинистою водою. Перш ніж Люція проїхала півкілометра, вся була забризкана болотом. Не полегшувало їзду й те, що колеса постійно бились у коріння, яке випинало з землі, до того ж Люція не їздила на велосипеді ще з гімназійних часів і втратила вправність.

Невелике село Мухувка містилося на значному узгір’ї, яке захищало його від частих повеней у цій місцевості. Маленька річечка Лівінія, яка перетинала торфовища, під час весняної відлиги перетворила навколишні луги та гаї на справжні озера. Тепер же вона була такою мілкою, що Люція, переходячи з велосипедом брід, замочила свої ноги лише до щиколоток. У селі вона легко знайшла хату солтиса, де мала залишити велосипед.

Коли вона повідомила, що через болота хоче дістатися до Ковалева, солтис здивувався:

– Як це? Ви хочете туди йти? Це небезпечно. Особливо зараз, під вечір, коли вже темніє.

– Мушу, – відповіла вона. – Професора Вільчура покусав скажений собака. А в Ковалеві зараз перебуває доктор Павліцький і тільки у нього є ліки від цього.

Селянин сплеснув руками.

– Боже мій! Професора Вільчура покусав собака! Професора Вільчура, того знахаря?

– Так, так.

– Що живе у Прокопа Мельника?

– Того самого.

– А Боже ж ти мій! Таку людину! То, певно, ви будете тією докторкою, що то з ним разом лікує?

– Так, це я.

– От нещастя. Тут зараз дуже багато скажених псів. От нещастя! Як же я вас пущу в ту дорогу. То ви втопитесь як ніщо. Я сам не раз ходив, але коли був молодим. Я тоді знав переходи. Бо кожен рік різні. Розумієте, вода підмиває… Сьогодні я б не наважився.

Він замислився, поскубуючи бороду, нарешті гукнув у глиб хати:

– Ганнусько! Біжи зараз же по Сушкевича Антонія. Тільки жваво! Жваво, бо темніє.

Дівчинка-підліток вибігла з хати, вміло перелізла через паркан й зникла в кущах бузку. Вони чекали добрих п’ятнадцять хвилин, доки вона повернулася тим же шляхом. З вулиці зайшов Антоній Сушкевич, на якого чекали. Це був підліток з лляним білим волоссям, досить худорлявий і схожий на роззяву.

Він зняв шапку перед прибулою панею, пробурмотів: «Слава Ісусу Христу!» і посміхнувся до своїх босих ніг. Незважаючи на свято, він був одягнутий лише в лляну сорочку та штани з грубого полотна.

Солтис поклав йому руку на плече.

– Слухай, Антонію. А дорогу через торфовище знаєш?

– Чого б мені не знати?

– До Ковалева перейдеш?

– А що маю не перейти?

– А цю пані проведеш?

– А що мені не провести?

– А до ночі перейдете?

– А що не маємо перейти?

Солтис із задоволенням засопів і, звертаючись до Люції, сказав:

– Цей Антоній – найбільший волоцюга у всьому селі. Він не хоче вчитися, працювати не хоче, а по цих болотах все вишукує качині яйця, такий вже він є. Але зате ніхто краще від нього не знає ходів через болото. Це небезпечна похід, але якщо ви хочеш з кимось йти, то тільки з ним. Тільки зачекайте. Я зараз щось принесу.

Солтис пішов до стодоли і повернувся з довгим ліщиновим києм.

– Він дасть собі раду й без палиці, – пояснив солтис. – Але вам то краще взяти. Якщо будете провалюватись, треба покласти палицю рівно, то завжди людина залишається на поверхні.

Люція, як тільки могла, сердечно висловила йому подяку й нагадала, що якщо хтось із села захворіє, нехай прийде до лікарні і отримає допомогу. Потім, йдучи за Антонієм, вийшла на сільську вулицю. В кінці села дорога спускалася з пагорба майже круто, і болото починалося через кілька сотень кроків.

– Швидше, швидше, – повторювала Люція хлопцеві, який, видно, не був призвичаєний поспішати, крокував повільно.

Перед очима розгорнулася справжня тундра, пустка, заросла купами густої, гострої, місцями пожовклої трави. Тут і там зелені карликові берези зеленіли на скручених білих стовбурах, тут і там вусата лоза вистрілювала пучками жовтих гілочок, де-не-де густо стояв темно-зелений очерет. Протилежного берега болота не було видно. Він міг видатися і близьким, і надзвичайно далеким, бо був прихований випарами, які піднімалися з мочурів.

Перші кроки на торфовищі налякали Люцію. Ґрунт під ногами прогинався, як пружинний матрац, відбираючи відчуття рівноваги.

Хлопець зупинився.

– Акуратно ступайте за мною, – сказав він флегматично, ковиряючись у носі. – Куди я поставлю ногу, там і ви. Не деінде, а просто там.

– Гаразд. Буду уважна.

– А якщо я зупинюсь, то й ви станьте.

Вона кивнула головою, і хлопець рушив уперед.

Якщо до того Люції здавалося, що вони рухалися дуже повільно, то тепер вона з розпачем подумала, що вони пересуваються черепашою ходою. Хоча це було більш схоже на стрибки жаби, ніж на крок черепахи. Під густою травою, серед рясно порослих купин, прозирала вода. Іноді, коли нога, непризвичаєна до таких маршів, обсувалась, то занурювалась у теплу, густу чорно-червону рідину. На панчосі залишалися іржаві плями. Порослі травою купини, хвилювалися і здавалися Люції якимсь лісом, затопленим густим лісом, від якого на поверхні лишилися тільки крони дерев. Саме по цих кронах слід було ступати. Ступати з усією сконцентрованою увагою, бо кожен необережний крок міг бути фатальним. Люція мала передчуття цього, коли, спершись на палицю в простір між двома купинами, з жахом виявила, що її палиця майже не зустрічає опору і, незважаючи на її двометрову довжину, не сягає дна, дна, якого тут може взагалі не бути.

Через кілька хвилин її почав опановувати страх. Страх, який паралізував, фізичний страх тварини перед невідомим. Люція даремно казала собі, що провідник знає дорогу і виведе її. Тривога була сильнішою. Вона до крові закусила губу, щоб не заволати від страху, щоб не попросити цього хлопця повернутися назад в село.

– Я мушу туди дійти, – вперто повторювала вона. – Я мушу його врятувати.

Низький туман холодно нависав над ними. Тепер навколо нічого не було видно. Вона з трудом могла розрізнити постать Антонія, одягненого в біле, і найближчі купини. Вони йшли, як у молочному мареві. Над їхніми головами імла ледь рожевіла від заходу сонця. Іноді з туману виринали карликові хворі берізки, які здавалися таємничими чудовиськами огидних форм, монстрами, які підстерігали сміливців. Незважаючи на холод, на шкірі густо з’явився піт, а серце то зупинялося від втоми, то при будь-якому зіслизанні ноги на кілька міліметрів обривалося від переляку.

Хлопець йшов повільно, і Люція могла присягнути, що вони кружляють, що вони збилися з дороги. Він час від часу зупинявся, оглядався на неї, дурнувато посміхався, озирався навколо і, вибравши одну із сусідніх купин, ставив на неї ногу.

Люції почало здаватися, що все, що її оточувало, раптом втратило справжні контури реальності, що це якийсь сон, втомлюючий і злий, з якого неможливо прокинутися. То їй спадало на думку, що Антоній божевільний і він раптом залишить її тут саму безпорадну, розчинившись в тумані.

Тож коли хлопець хоч на мить зникав з її поля зору, вона у відчаї щоразу кричала:

– Антонію, Антонію! Де ти?

Невимовне полегшення наступало, коли в імлі лунав його спокійний гортанний голос:

– Та тутечки. Тутечки.

І повертався з незворушним терпінням, щоб показати їй, куди йти.

Цей страх мало не став причиною нещастя. А саме, коли провідник однієї миті зник, Люція, бажаючи наздогнати його, занадто швидко і недбало стрибнула на маленьку купину. Хиткі коліна відмовилися її слухати, і з гучним сплеском вона зсунулась у воду. Це було огидне жахливе почуття. Усі знання, які вона мала про болота, пригадалися їй водномить. Вона була наполовину була занурена в якусь рідку мазюку. Грудьми вона притулилася до купини, впиваючись пальцями у траву. Вона настільки не тямила себе, що навіть не відчувала болю. Гострі стебла трави в багатьох місцях порізали шкіру на руках.

На щастя, коли вона падала, палиця сперлася на дві сусідні купини, і якби Люція не нервувала, вона зрозуміла б, що їй не загрожує безпосередня небезпека.

Її розпачливий крик повернув флегматичного підлітка, який без особливих зусиль допоміг Люції вибратися з трясовини. Вона вся тряслась і говорила:

– Зараз я не можу йти далі. Мені треба відпочити. Я мушу відпочити.

Але хлопець похитав головою.

– Тут не можна. Якщо довше посидіти на купині, вона потоне. Так вона влаштована. Ще трошки, а там буде таке місце, яке я знаю, де можна відпочити, бо там твердий ґрунт.

Люція насилу підвелась. Сукня стікала водою, іржавою й ніби жирною. Прилипала до ніг, гальмуючи рухи. На щастя, місце, про яке розповідав провідник, справді виявилося не дуже віддаленим. Це був острівець розміром у кілька метрів, вкритий тією ж травою, але сильно вигорілою від сонця. Люція простягнулася на ньому з відчуттям невимовного полегшення. По-перше, вона змогла відпочити, по-друге, переконалася, що цей хлопчина справді добре орієнтується і не блудить. На мить її охопила блаженна думка: звідси я навіть можу далі не йти, можу навіть тут переночувати, а наступного дня повернутися при денному світлі.

Вона лаяла себе за слабкодухість.

«Ні. Я мушу ще сьогодні. Я маю якнайшвидше бути в Ковалеві…»

Раптом її охопила тривога.

«А що буде, коли Павліцького я там не застану?»

Під дією страху, незважаючи на втому, вона підскочила і сказала:

– Йдемо далі. Шкода часу.

Провідник не зрушив з місця.

– Краще відпочиньте. Бо зараз буде ще складніша дорога.

– Як це складніша? – запитала вона ледь чутно.

Вона просто не могла уявити, щоб будь-який шлях міг бути складнішим, ніж щойно пройдений.

– Ну так, бо тут буде менше купин, то треба буде далі скакати. І зважайте на те, як скачу. Тільки спідниця вам заважатиме. Підберіть її.

Іншого шляху не було. Зрештою, присутність цього шістнадцяти-сімнадцятирічного підлітка зовсім не турбувала її. Вона підняла поділ сукні і запхнула за пояс, високо відкриваючи стегна. Насправді так було зручніше. Хлопець спостерігав за цією дією з посмішкою.

– Ходімо, – вже більш жваво обізвалась Люція. – Стає дедалі темніше.

Дуже швидко вона отримала можливість переконатися в тому, що Антоній не перебільшував, говорячи про складність шляху попереду. Справді, нічого надзвичайного немає в тому, щоб перестрибувати з одного кружальця розміром з великий полумисок на інший на відстань одного метра, але коли між цими кружальцями чорніє бездонна багнюка – це вже мистецтво. Люція найбільшими зусиллями волі утрималася від недоречного та самовбивчого бажання: заплющувати очі під час кожного стрибка. В душі вона почала молитися. Вже ні про що інше, тільки про те, щоб, ставши на наступній купині, могла скочити на берег. На твердий берег. Відчути твердий ґрунт під ногами.

– Ще далеко? – питала вона раз за разом задихано.

– Недалечко, – з непохитною стійкістю відповідав провідник.

Люція була зла на того чоловіка в Радолішках, який сказав їй, що треба пройти кілометр через болото. Гарний кілометр. Вона була впевнена, що вони вже зробили щонайменше десять.

Хлопчина раптово зупинився і підніс палець догори.

– Ви чуєте?

Дійсно, в тиші, яка панувала над торфовищем, до її вух долинув далекий звук якоїсь музики. Через деякий час вона розрізнила ритм. Хтось на гармонії вигравав польку.

– Це вже Ковалево, – пояснив Антоній. – У Ковалеві сьогодні весілля. Дочка коваля вийшла заміж за рудоволосого Міцьку, що то минулого року до Латвії на роботу ходив.

Купина ставала дедалі густішою. Однак на них ще чекала неприємна переправа через високі очерети. На тому березі болота їх росло ціле широке пасмо – важких, гострих, непідступних. Між очеретами довелося брести по коліна у воді. Ноги з задоволенням впиралися на тверде, хоч і нерівне дно, вкрите корінням очерету. Гостре листя терлося по обличчю, ріжучи шкіру.

Нарешті вони вийшли на берег. Це був луг, який м’яко піднімався до досить високого пагорба, чорного від густих дерев. Над їхніми головами темне аквамаринове небо виблискувало зірками. Люція озирнулася. Море білої імли огортало ці страшні мочарі. Вона обтрусилася. Просто не могла повірити, що щойно пережила це пекло.

Тепер вони йшли разом широкою, добре протоптаною стежкою. Міцне спортивне взуття Люції повністю розм’якло, в ньому хлюпотіла вода. Серед дерев на пагорбі мерехтіли вогні. Звуки гармонії обізвались гучною жвавою мелодією. У темряві, яка густішала, можна було розрізнити дві великі чотирикутні довгі будівлі: будівлі фільварку. Тут, нагорі, значно потеплішало.

Хлопець зупинився.

– От, прошу пані, й двір, – він рукою вказав на ряд освітлених вікон поза деревами.

Люція дістала з кишені всі дрібні монети, які мала. Тут було майже десять злотих. Вона все опустила в руку хлопцеві, кажучи:

– Це не багато, але коли прийдеш до лікарні у млині, я дам тобі більше. Дуже тобі дякую.

– І я вам дякую, пані.

– А що, ти напевно переночуєш тут, на фільварку?

– Ні, прошу пані. Піду додому.

– Як це? Знову через болота?

– Авжеж.

– Я ніколи тобі цього не дозволю. Це було б божевілля. Така густа імла і майже зовсім темно.

Хлопчина знизав плечима.

– Я б і з заплющеними очима пішов. Чи це мені вперше? Я там знаю кожну купинку, то чого мені тут ночувати?

Люція даремно вмовляла його. Вона даремно переконувала і пообіцяла забрати його кіньми в Радолішки. Антоній Сушкевич був упертим підлітком, і, мабуть, його амбіції не дозволили йому відмовитись від переходу, який ця пані вважала ризикованим. Можливо, він хотів їй сподобатись, добре, що попрощався, і вже за хвилину до вух Люції донісся плескіт води під ногами в очеретах.

Щоб дістатися до садиби, треба було пройти невеликим парком. Собак, мабуть, ще не встигли спустити, бо вони грізно гавкали з боку господарських будівель, але жоден з них не зустрівся дороги Люції. У неї було велике бажання присісти тут на сухій траві й перепочити, але знову її охопив страх, що Павліцького може вже не застати.

Тільки тепер вона почала відчувати ниючий свербіж на обличчі, руках, шиї та ногах. Тисячі комарів залишили на її шкірі мікроскопічні крапельки отрути, яка зараз, подразнюючи тіло, викликали появу незліченної кількості пухирів. На болоті вона лише попервах відганяла цих ненажерливих комах. Пізніше страх і втома зробили її нечутливою до болючих укусів.

Біля ґанку стояла пара коней, запряжених у бричку. На козлах дрімав наймит. Люція полегшено зітхнула. Вона здогадалася, що коні чекають на Павліцького. Тож вона застала його ще тут.

Двері не були зачинені. Вона увійшла у просторий передпокій, і тут її зустрів лютий гавкіт маленького бридкого песика. Він у свою чергу викликав з дальніх кімнат якусь старшу пані, яка кинула на Люцію здивований погляд.

– Я доктор Люція Канська. Пробачте, будь ласка, мій вигляд, але сюди я прийшла з Мухувки через болота. Чи я ще застала пана доктора Павліцького?

Старенька розклала руки.

– Господи Боже мій! Поночі через болота?

– У мене був провідник, – пояснила Люція. – Чи можу я побачити доктора Павліцького?

– Але ж звичайно. Сідайте, будь ласка.

Вона окинула стурбованим поглядом усю в болоті сукню Люції і чистюсінькі білі чохли на меблях.

– Ну я не знаю, може, ви б перевдягнулись у щось сухе?

Вона повернулася і швидко подріботіла до напівпрочинених дверей.

– Вітьку, Вітьку, – покликала вона.

Високий широкоплечий чоловік з червоним обличчям і світлим коротким волоссям увійшов до передпокою.

– Це доктор Канська, – пояснила старша жінка. – Уяви собі, з Мухувки через болота вона прийшла сюди. Тепер, о цій порі! Пані дозволить представити мого сина…

Чоловік підійшов до Люції, вклонився і простягнув руку:

– Юрковський. Вітаю вас з цією переправою. Я знаю ці місцини ще з дитинства і не вважаю себе боягузом, і, тим не менш, особливо в темряві, я б не відважився зробити щось подібне.

Люція посміхнулася.

– Ніякий це не героїзм, прошу пана, а необхідність. Йдеться про життя людини. Я мусила якнайшвидше дістатися до доктора Павліцького. А в Радолішках я ніяк не могла знайти коней.

– Так-так, зрозуміло. Доктор Павліцький тут. Зараз його запрошу. Але, мамо, треба подбати про пані. Але ж вас покусали комарі. Це паскудство не поважає представниць прекрасної статі.

Він посміхнувся і потягнувся рукою до вусів, але, мабуть, подумавши, що Люція в такому стані не готова сприймати компліменти, вигукнув:

– Горілки вам зараз треба випити. Добру чарку ялівцевої горілки. Інакше дістанете якусь температуру. Мамо, для пані треба знайти якийсь одяг. Ядзя насправді вища, але щось там для вас знайдеться.

Старенька потупцяла на місці.

– Але ж так, звичайно.

– Дуже вам дякую, – відповіла Люція. – Перш за все я хотіла б побачити доктора Павліцького.

– Вже біжу по нього, – сказав пан Юрковський. – Він сидить біля ліжка моєї сестри Ядвіги. У бідної жіночки напад жовчних каменів. О, бачите, мамо, як це добре, що ви теж лікар. Зараз ми попросимо, і вони зроблять нам тут цілий консиліум. Нехай мама дасть вам горілки, а я йду по лікаря.

Він зник за дверима, а тим часом його мати принесла об’ємний графин і чарочку. Люція із справжньою насолодою випила її вміст. Приємне відчуття тепла розійшлося по стравоходу і шлунку. Їй так хотілося присісти. Вона ледь трималася на ногах.

– Ще одна чарочка вам не зашкодить, – переконано закликала старенька. – Я нічого не даю закусити, оскільки незабаром сідаємо вечеряти. Тим часом ви приведете себе в порядок і вмиєтесь. Через болота! Боже милий! А хто ж вас провів?

– Такий підліток з Мухувки. Антоній Сушкевич.

– А, той волоцюга! А де ж він?

– Пішов назад. Я не хотіла його пускати, але він наполіг. Я боюся, щоб з ним не трапилося якесь нещастя.

Старенька махнула рукою.

– Поганого дідько не бере, – впевнено сказала вона.

Двері відчинилися, й увійшов доктор Павліцький. Досі вони знали одне одного лише з вигляду. Люція знала, як недоброзичливо Павліцький ставиться до професора Вільчура, а отже й до неї та до їхньої присутності в околицях Радолішок. Вони не представляли для нього небезпечної конкуренції, бо лікували лише бідних, та й то безкоштовно або майже безкоштовно, тоді як у нього були пацієнти, здебільшого поміщики, які не користувалися допомогою Вільчура з тієї простої причини, що професор приймав лише у лікарні та їздити до панських дворів не хотів. До цього часу було лише два випадки, коли він погодився прийняти заможних пацієнтів. Однак тоді йшлося про хірургічні втручання і цих пацієнтів направляв до нього, хоч і неохоче, сам доктор Павліцький, позаяк хірургія не була його спеціальністю. Між Павліцьким та Вільчуром був давній конфлікт, який нібито зарубцювався, але залишався в пам’яті Павліцького, оскільки конфлікт цей закінчився для нього майже ганьбою. Тому Люція не очікувала дружнього прийому.

І справді, Павліцький увійшов з холодним, неприступним виглядом. Це був високий, ледь повнуватий мужчина років сорока. Був одягнений у світлий і добре випрасуваний одяг. Він ледь вклонився і звернувся до Люції:

– Ви хотіли мене бачити?

– Так, пане докторе. Я лікар Люція Канська. Я працюю з професором Вільчуром.

Він простягнув їй руку.

– Радий вас бачити й чути. Чим можу служити?

– Вся моя надія на вас. В аптеці у Радолішках немає протиправцевої сироватки, а я боюся зволікати.

– Кого ж це покусав скажений пес? – поцікавився він.

– Професора Вільчура.

Павліцький не міг приховати своє враження.

– А-а… Професора Вільчура…

– Так. І в аптеці мені сказали, що нещодавно пан доктор придбав вакцину…

– Коли вкусив?

– Десь о п’ятій годині вечора.

Павліцький насупився.

– Ну, якщо так, то ніякої серйозної небезпеки немає. Професор Вільчур встигне вчасно доїхати до міста.

– Бувають нещасні випадки, – зауважила Люція, – коли навіть коротка затримка непоправна. І якщо пан доктор має вакцину, то я була б безмежно вдячна.

Павліцький прикусив губу і нахмурився. Люція знала, що він вагається, що бореться із самим собою і не може прийняти рішення.

Нарешті він сказав:

– Я точно не пам’ятаю. Думаю, що одна ще залишилась. У всякому разі я не маю її при собі, тільки в Радолішках.

– Я була там, у вас вдома. Ваша дружина сказала, що без вашої згоди не може нічого видати. Якби пан доктор був ласкавий написати записку…

Павліцький заперечливо похитав головою.

– Це не допоможе. Усі ліки зачинені, а я принципово нікому не даю ключів.

Люція прийшла у відчай.

– То що ж мені робити!

Пан Юрковський голосно прокашлявся.

– Тут нічого не вдієш. Доктор мусить їхати сам. Гостинність гостинністю, вечеря вже на столі, але я розумію, що затримувати не маю права.

– Звичайно, ні. Дуже шкода, але що робити, – додала його мати.

Павліцький знизав плечима.

– Доктор Канська, як мені видається, трохи пербільшує. Година затримки чи навіть більше тут не має значення.

– Ну, добре, – підсумував пан Юрковський. – Ми вечеряємо в темпі мазурки, а потім їдемо!

Пані Юрковська повела Люцію до своєї кімнати і там просто змусила перевдягнутися в доньчину сукню і натертися якимось домашнім засобом, начебто надійним від укусів комарів. Коли обидві прийшли до їдальні, Павліцький, господар та ще якийсь пан уже сиділи за столом. Лікар ані разу не звернувся до Люції. Взагалі він був мовчазний і насуплений. Оскільки господар підганяв, вечерю закінчили менш ніж за півгодини, а через п’ять хвилин вони вже сідали в бричку. Несподіванкою для всіх було те, що пан Юрковський з’явився на ґанку в капелюсі і гукнув до візника:

– Злізай-но, хлопе, з козлів! Я сам повезу.

Вказуючи на козли, він повернувся до Люції та Павліцького.

– Він би волікся з вами чортзна-скільки. А я полюбляю кавалерійську їзду.

Юрковський засміявся і замахнувся батогом над кінськими спинами. Бричка рушила, аж пасажири похилилися назад. Коні клусом рушили з місця.

Це справді була кавалерійська їзда. Оскільки середина дороги, а місцями дорога на всю ширину, була суцільно піщана, так що колеса вгрузали аж по самі осі, пан Юрковський їхав по краю, іноді там, де рів був мілкіший, їхав ровом або просто виїжджав на стерню. Люція з усіх сил трималася за залізне поруччя, Павліцький, підстрибуючи на вибоїнах, лаявся собі під ніс. Коні продовжували йти клусом. Вони полегшено зітхнули, коли дорога нарешті повилась між двома крутими пагорбами і треба було тягнутися нога за ногою. Навіть кавалерійська вдача кучера тут не могла зарадити. Такої дороги було два кілометри. Пан Юрковський розпочав розмову з Люцією, випитуючи її про лікарню, про те, що спонукало покинути Варшаву, чи збирається вона повернутися туди і, нарешті, чи вона одружена.

– Пробачте, що я так різко питаю вас про все, але я простий неотесаний мужлан. Я простий селянин, що на думці – те й на язиці. Будь ласка, не судіть мене суворо за це.

– Зовсім ні. Я не суджу строго вас, – змушена була усміхнутися Люція. Цей молодий чоловік видавався їй дуже приємним. Зрештою, вона була йому вдячна за його щире й живе ставлення до її справи.

Вона також спробувала завести розмову з Павліцьким. Тремтіла від думки, що той може, навіть якщо і має сироватку, не перебороти своєї неприязні до професора і сказати, що її немає. Треба було завоювати його прихильність. Це було непросте завдання, оскільки відповідав він неохоче й односкладними словами. Павліцький наїжачено сидів без всякого бажання говорити.

З огляду на те, що дипломатія не давала наслідків, Люція вирішила поговорити з ним напряму, не уникаючи чутливої теми.

– Знаєте, – сказала вона в один момент, – мені це видається дивним і незрозумілим, що ви зачаїли образу на професора Вільчура.

– Ніякої образи, – знизав плечима Павліцький.

– І все ж… Чесно кажучи, не розумію, за що. Повірте, професор Вільчур завжди говорить про вас найкращим чином. Ви навіть уявити не можете, яка ангельська душа у цієї людини.

– Я його ближче не знаю, – пробурмотів Павліцький.

– А чому? Чи думаєте, що це завдало б вам якоїсь шкоди?

– Навпаки. Це велика честь, – він іронічно схилив голову. – Честі, яку я не заслуговую.

Люція вдала, що не чує іронії в його голосі.

– До лікарні часто звертаються пацієнти, які раніше лікувались у вас. І майже завжди професор рекомендує їм продовжувати приймати ті ліки, які ви прописали. Професор вважає вас дуже гарним лікарем. Коли будувалася лікарня, він сам мені казав, що сподівається на те, що колись ви зацікавитесь нею.

– Я вважаю це зайвим, – відповів Павліцький. – Панові професору, напевно, достатньо і вас. Ніхто мене не просив, щоб я зацікавився лікарнею. А сам я не хотів нав’язуватися. Мені не подобається, коли мене хтось може назвати небажаною особою.

– Ви помиляєтесь, – енергійно заперечила Люція. – Не кажучи вже про мене, але й професор прийняв би вашу співпрацю.

– Дозволю собі сумніватися в цьому, – холодно зауважив він.

– Але чому?

Він повернувся до неї і подивився просто в очі.

– Хочете щиро?

– Дуже прошу.

– Отже, я дійсно ображений як на професора, так і на вас. Ображений на вас обох. Ви приїхали сюди, де єдиним лікарем був я. Звичайно, я не хочу рівнятися з професором. Він великий вчений, а я скромний сільський лікар. Навіть не хочу рівнятися з вами, пані, яка, практикуючись у столичних медичних закладах, неодмінно мала можливість дізнатися про новітні методи лікування та нові ліки. Але мене глибоко зачепило те, що ви обоє знехтували мене. Ви могли мною нехтувати, але виявити стільки такту, щоб хоча б цього не демонструвати!

– Побійтесь Бога! Це якесь непорозуміння! Яким способом ми виявляли до вас зневагу, якої у нас навіть близько немає?

– Дуже просто. Я вже не говорю про те, що ви мали б відвідати мене, але мені було б достатньо, якби професор написав мені записку з запрошенням відвідати його. Ні. Це було демонстративне уникнення будь-якого контакту зі мною. Ох, прошу пані. У мене є свідки цього, як я чекав на це. Я ні з ким іншим, як з паном Юрковським, не говорив про це. Він може засвідчити.

– Свята правда, – підтвердив пан Юрковський.

– Я чекав. Я був терплячим, – продовжував Павліцький. – Я подумав, що поки професор живе у млині, він вважає своє перебування у цій місцевості неофіційним. Коли розійшлася чутка про будівництво лікарні, я сказав своїй дружині: ну, тепер вони обов’язково запросять мене до співпраці… Я теж сказав це при вас, пане Вікентію.

– Атож, атож.

– І я чекав, чекав, тижнями чекав. Нарешті я чую – лікарня готова. Має відбутися освячення. І тут я раптом отримую запрошення. Я був щиро зрадів, але я дивлюся на дату і бачу, що освячення призначене… що професор побажав призначити саме на той день, коли у мене розпочався з’їзд в місті.

Люція взяла його за руку.

– Даю вам слово, що професор узагалі про це не знав…

– Я хотів би вам вірити, – з гіркотою у голосі сказав Павліцький.

– Ви мусите мені вірити.

– Але ж уся околиця знала, що я їду, і ця новина мала б дійти до вас. Мала б дійти, оскільки перед від’їздом я повідомив усіх своїх пацієнтів, що мене тиждень не буде в Радолішках і в цей час вони повинні звертатися за медичною допомогою до професора Вільчура чи до вас. І щоб не бути голослівним та довести вам, що ви з професором мали б це знати задовго до встановлення дати освячення, дозволю собі навести аж шість випадків, коли мої пацієнти зверталися до вас за порадою під час моєї відсутності в Радолішках. Отже: Ямьолковський, працівник винокурні з Віцкунів, дружина…

– Це дійсно було так, – перервала його Люція. – Однак ми думали, що ви навмисно поїхали, щоб таким чином продемонструвати свою неприязнь до нас.

Пан Юрковський повернувся на козлах і голосно засміявся.

– Оце так історія! Ну, я завжди говорив, що всі ці образи, чвари та інші витрибеньки засновані на непорозумінні.

Він так міцно ляснув Павліцького по плечу, що той ледь не впав на Люцію.

– І чи я докторові не казав сто разів: плюнути на все, поїхати до професора і сказати: що було, а вже немає, то по тому й сліду немає. Згода між нами – й кінець. Так я роблю і, чорт забирай, я ніколи не помилявся. Ну, а тепер тримайтеся міцно, бо нарешті ми знову зможемо їхати нормально.

Пісок справді закінчився, і коні рушили клусом вибоїстою, але твердою дорогою. Проминувши поворот, вони побачили вогні Радолішок, що світилися.

У домі Павліцького ще ніхто не спав. Лікар лише кількома словами перекинувся зі своєю дружиною, забрав із шафки потрібні речі й повернувся до брички. Оскільки до млина вів ідеальний битий тракт, через кілька хвилин вони були вже там. Люція почала дякувати панові Юрковському, але він засміявся:

– Я навіть не думаю прощатися. Так легко ви мене не позбудетесь. По-перше, мушу після тих ваших процедур відвезти доктора до містечка, а по-друге, я хочу скористатися цією можливістю та зробити візит вам і заодно познайомитись з професором.

– З радістю. Будь ласка.

Всупереч передбаченню Люції, Вільчур уже знав, що собака, який вкусив його, був скажений. Поліцейським вдалося вбити нещасну тварину біля ставка, куди він повернув після кладовища. Професор сам оглянув його і не сумнівався, що це сказ. Він також здогадався, що Люція не повертається так довго, бо шукає противоправцеву сироватку.

Він тепло привітав Павліцького, і дізнавшись, що лікар випадково мав сироватку вдома, щиро подякував йому за те, що він захотів особисто його відвідати.

Після закінчення процедури, яку Павліцький провів спільно з Люцією, треба було змінити перев’язку. Рана від укусу виявилася глибокою. Ліва рука опухла по лікоть, долоня дуже спухла, а два пальці не рухались. Не було сумнівів, що були пошкоджені нерв та кілька судин.

– У всякому разі, – підсумував Павліцький, – вам, пане професоре, треба їхати в місто. Ви самі бачите, що, окрім вакцини, можливо, вам доведеться зробити хірургічне втручання. Колега Канська – лікар-терапевт, а щодо моїх хірургічних здібностей, – він вимушено посміхнувся, – ви вже маєте свою думку.

– Не ображайтеся за це на мене. Кожен з нас має якусь спеціальність. А дивлячись на ваші рецепти, мушу вам сказати, що я завжди підкреслював вашу поміркованість у призначенні найрадикальніших медичних засобів. Ви, без будь-яких сумнівів, досвідчений терапевт.

Павліцький ледь почервонів.

– Для мене честь почути слова вдячності з ваших уст, пане професоре.

Вільчур розсміявся.

– Облиште, любий колего. А щодо вашого професійного визнання, то я дам вам найкращий доказ того, що виконуватиму ваші вказівки і завтра поїду до міста.

Люція пішла, щоб зайнятися приготуванням чаю. Самовар був ще теплим. Потрібно було тільки досипати трохи вугілля і за допомогою малого міха розжарити його. Роблячи це, вона відчула легке запаморочення. Здивована цим, вона перевірила свій пульс. Нарахувала дев’яносто шість ударів.

«У мене лихоманка», – подумала вона.

Однак поміряти температуру в неї не було часу.

Незабаром, випивши чай, Павліцький та Юрковський почали прощатися.

– Якщо пан професор дозволить, за вашої відсутності я сюди заглядатиму, щоб допомагати колезі Канській.

– Я буду вам дуже вдячний. Не тільки за моєї відсутності, але завжди вас сюди ласкаво просимо.

– Може, таким чином, – засміявся Павліцький, – я якось реабілітую себе. Маю репутацію заздрісника й скнари. Хочу довести, що це не так. Повірте, пане професоре, у мене завжди багато бідних пацієнтів. Зрештою, інакше й бути не може в околиці, де так багато бідноти.

Коли вони нарешті поїхали, а Вільчур теж пішов відпочивати, Люція поміряла температуру. Мала тридцять вісім з рисочками. Переправа крізь торфовище не могла минути безслідно. Вона ж тим не дуже переймалась. Перед сном прийняла велику дозу аспірину і негайно заснула важким кам’яним сном.

Наступного ранку вона прокинулася з гарячкою. Незважаючи на це – встала. Цього дня на неї чекали не тільки звичайні пацієнти, але найважливіше, чим треба було зайнятись: відправити Вільчура на залізничну станцію.

О сьомій ранку крутобокий огир Ванька вже був запряжений в бричку. Зоня мала везти, бо ніхто з чоловіків не міг відірватися від роботи в млині. Люція спакувала валізу Вільчура, який з перев’язаною рукою, однак, приймав хворих. Біля восьмої, після сніданку, він сів у бричку.

– Мені дуже шкода, що відпускаю вас самого, – сказала Люція, – але я не можу залишити всіх цих хворих без опіки.

Вільчур уважно придивився до неї.

– У вас немає гарячки?

Вона рішуче заперечила.

– О ні. Я просто схвильована тим всім.

– Тільки ви тут принаймні не розхворійтесь, – сказав він, цілуючи їй руку.

– Я сумуватиму, – прошепотіла вона так, щоб Зоня не почула цього. – І, будь ласка, напишіть мені.

– Добре. Добре.

– Якщо я щодня не отримуватиму листа, то не втримаюсь і приїду до міста. Я думаю, що ця погроза є достатньо значною, щоб змусити вас писати.

Зоня, яка нетерпляче сиділа поруч з Вільчуром, перервала цю розмову:

– Ну, якщо ми маємо ще затриматися у доктора Павліцького у Радолішках, то час уже їхати.

– До побачення! – вигукнув Вільчур.

Бричка мусила ще зупинитися перед млином, бо вся родина Прокопа Мельника з ним самим на чолі вийшли попрощатися з професором.

– З Богом і, будь ласка, повертайтеся здоровим.

Дійсно, Вільчур хотів заїхати до Павліцького, насамперед щоб подякувати йому за вчорашню люб’язність і зробити взаємний візит, а по-друге, попросити його дотримати обіцянки і зазирнути до Люції, яка працюватиме без сторонньої допомоги.

Павліцького з дружиною він застав за сніданком. Тут тільки під час розмови він дізнався про шлях через болота, який Люція мусила пройти до Ковалева.

– Я знаю від місцевих жителів, що перейти ці торфовища майже неможливо, – сказав Павліцький. – І сьогодні я маю доказ цього. Дуже сумний доказ.

Він зробив паузу і додав:

– Панну Канську проводив хлопчина з Мухувки, такий собі Сушкевич, який вважався найкращим знавцем цих місць. Він щасливо провів її. Потім він сам вирушив додому тим же шляхом. Повертався, але досі ще не повернувся. Та й вже ніколи не повернеться.

Розділ XIV

Люція не дізналася про смерть Антонія Сушкевича ні того, ні наступного дня. Під час перев’язки в амбулаторії їй знову запаморочилася голова, але набагато сильніше. Вона ледве встигла прикрити рану пацієнта марлею і доручила Донці перев’язати. Напівсвідома, тримаючись за стіни, дійшла до своєї кімнати. Перелякана Донка побігла за Омелою, який, змірявши непритомній температуру, сам перелякався. Ртуть у градуснику піднялася вище сорока. Він кинувся рятувати Люцію, як умів.

Перш за все дав Люції відвар з цих трав, який професор давав хворим для зниження температури, потім наказав Донці роздягнути Люцію і покласти її в ліжко. Далі його медичні знання не сягали, тож він сів біля ліжка і заходився відганяти мух.

На щастя, доктор Павліцький прибув одразу після обіду. Омела вийшов йому назустріч:

– Впало на нас, вельмишановний ескулапе, сім кар єгипетських. Мого старого друга вкусив собака, в аптечці закінчився спирт, а панна Люція лежить непритомна в гарячці. Я призначив їй відвар з якихось трав для зниження температури, але й далі тримається сорок. Подивіться, що з нею. Я сподіваюся, що, незважаючи на високу температуру, нічого серйозного.

Доктор Павліцький оглянув хвору і дійшов висновку, що лихоманку викликали холод і нервове виснаження.

– У панни Канської здорове серце, – пояснив він Омелі, – тому я не передбачаю ніяких серйозних ускладнень. Через кілька днів здоров’я відновиться. У всякому разі я сюди заглядатиму щодня.

І він справді дотримав обіцянки. Щодня після своїх звичайних прийомів у Радолішках приходив до лікарні, де його цікавило не тільки здоров’я Люції, але й тутешні пацієнти.

Через п’ять днів Люція нарешті опритомніла. Вона хотіла встати, але була така слабка, що навіть не могла вдягнутися. Вона зробила це наступного дня. Була неділя, і пан Юрковський приїхав відвідати її.

Він знав від Павліцького про хворобу Люції і приїхав з величезним букетом квітів.

– О, напевно ви мали багато клопоту з цими квітами, – подякувала Люція. – Це дуже мило з вашого боку.

– Та де там мило! Але ж, чорт забирай, ваша хвороба – це частково й моя вина. А якщо не моя, то моїх дідів і прадідів, які оселилися в Ковалеві. Бо ви напевне точно не знаєте, що це паскудне болотисько належить до Ковалева. Я вже не раз думав над тим, як осушити ці болота. Я навіть приводив двох інженерів. Вони ходили, хитали головами, міряли, а з того вийшла дуля з маком.

Він голосно засміявся, з розмаху ляснув себе по колінах і додав:

– По п’ятсот злотих взяли і поїхали під три чорти. А болото як було, так і лишилось.

Він говорив дуже голосно і розкотисто сміявся. Весь будинок наповнився його баритоном. Коли він пересувався кімнатою, здавалося, що все поперекидує. У лікарні від нього стало тісно й шумно.

Оскільки він прибув прямо з недільної служби Божої в Радолішках, а це була обідня пора, Омела зайнявся тим, щоб на обідньому столі не забракло горілки під час їжі. І справді її не забракло. Пан Юрковський виявився добрим компаньйоном. Обід уже давно з’їли, а вони обоє продовжували пити. Люція, відчуваючи втому, попрощалася з ними, щоб лягти. Коли вона пішла, пан Юрковський нахилився до Омели і пошепки сказав, що чудово було чути в радіусі двадцяти метрів навколо будинку:

– Але ж, пане! Яка надзвичайна жінка! Така повинна народитися на камені[77].

Омела серйозно кивнув.

– Я нічого не маю проти такого роду народжень, шляхетний аграрію. Хоча я думаю, що вони воліли б за краще народжуватися на чомусь більш пухкому.

Пан Юрковський нахмурився із зацікавленням:

– На більш пухкому?

– Si, signore. Ну, будьмо.

Вони випили, і пан Юрковський запитав по-діловому:

– Ви холостяк?

– Так. Але не мальтійський.

– І ви знаєте, що мені вже набридло холостякувати. Людині, яка досягає сороківки, вже час. Самий час.

– А чому ви ще не оженились?

– Не мав часу. Сміх сказати, але це щира правда. Бо так, пане милий: спершу війна. Тоді людині такі речі не в голові. А потім повертаюся до свого Ковалева, а тут ніби хтось мітлою повимітав. Усе згоріло до фундаменту, та ще й те, що лишилося, селяни розікрали. Як то кажуть, не було до чого рукам зачепитись. Отже, як було женитися? Важко взяти дружину, посадити її, мій дорогий, під грушею і сказати: сідай-но тут, кохана, і чекай, поки я хату тобі збудую і шматок хліба з землі виорю. Коли я вже взявся за відбудову господарства, то від світанку до смеркання чоловік на ногах. Як я вже сяк-так усе влаштував, а тут і криза. Думаю собі: яке лихо? Адже ж люди їсти не перестануть. Земля має своє дати. Але кілька років вона не давала. Сто кілограмів жита чи фунт паклі – одна ціна. Сам, пане, знаєш.

Омела підтакнув.

– Знаю, знаю. Бо я, по правді, жита не сіяв, але мав плантацію паклі.

– Як це? – здивувався пан Юрковський.

– Усе просто. Пакля на голові. Як бачите, пане цинцинате, плантація функціонує не вельми справно. Занадто низький врожай.

– Ха-ха-ха! – зметикував пан Юрковський. – То ви лисієте? Ха-ха-ха! Але комік з вас справжній! Так про що то я говорив? Ага. До женячки не дійшло. Бо й правду вам сказати, тутешня місцевість неврожайна на дівок. А ті, що були, то вже повискакували заміж. Зайдеш до цього сусіда, до іншого – кожен жонатий. У кожного по хаті жінка ходить, діти бігають…

– На камені народжені, – вставив Омела.

– На камені народжені, – повторив пан Юрковський і, зметикувавши, що опинився у невинній витівці товариша, знову вибухнув сміхом. – Але ж ви гострий на язик, варшав’янине. Нехай я вас не знаю, шановний пане!.. А ви ніколи не були одружені?

– Ніколи, – похитав головою Омела.

– І вас ніколи не тягнуло до женячки?

– Та як же? Одного разу у мене тягнули двоє хлопчаків, щоб одружився з їхньою сестрою.

Пан Юрковський значущо підморгнув лівим оком.

– Тож ви далеко зайшли?

– Якщо це можна вважати далеко, carissime.

Вони так собі балакали аж до смерку, коли гість нарешті почав збиратися їхати. Оскільки він нерішуче вагався і озирався, Омела підказав:

– А може б, ви хотіли попрощатися з панною Люцією?

– О, саме так, саме так. Якщо вона почувається досить добре і ще не спить.

Люція не спала, але попрощалася з паном Юрковським лише через двері і після його від’їзду сказала Омелі:

– Який це приємний чоловік. Він настільки безпосередній і захоплююче простий, що дається щирим і добрим серцем.

– То є правда, – підступно зізнався Омела. – А при цьому врода. Плечі Геркулеса, біцепси Титана, шия зубра, фантазія Кміціца[78]! Гай, гай! Бідний мій друже, бідний мій друже!

Люція здивувалася.

– Про кого ви говорите?

– Про мого друга. Про Вільчура. Нещасний лікується там, у місті, й не здогадується, що Пенелопа тут забула про те, щоб пороти свою тканину вночі, навпаки, вночі вона мріє, але не про нього, нещасного Одіссея!..

Люція легенько зашарілась і засміялася.

– Що це ви за дурниці оповідаєте?

– Горе тобі, о горе, Одіссею, – стогнучи виводив Омела. – Правду кажу я тобі, ти був більш безпечний, коли ціла купа залицяльників чигала на серце твоєї Пенелопи, ніж зараз, коли є лише один! Один, але який! Постава Завіші Чорного[79], вусики, чорт забирай, Лешка Білого[80], так й взагалі. Зараз їде собі до свого Ковалева, коней батогом поганяє, задоволено посвистуючи, а вслід за ним біжать думки та зітхання про чарівну Дульсінею Тобоську. Лети, лицарю, з вітрами змагатися! Це змагання, в яких розчарування тебе не спіткає.

Звеселіла Люція сміялася із задоволенням.

– Поганий з вас пророк.

– Поганий?.. Ви хочете сказати, що nemo profeta[81] у своїй лічниці. Нехай мої передбачення будуть хибні!

– Я запевняю вас, що вони не можуть підтвердитись, – сказала вона з притиском.

– А мені здалося, що цей agricola з першого погляду завоював ваше серце.

– Він справді підкорив моє серце, але не в тому сенсі, як ви думаєте.

– А ви знаєте, що він, схоже, відверто суне до вас із залицяннями? Ці залицяння за всіма правилами сільських традицій.

Люція махнула рукою.

– Я твердо переконана, що ви й тут помиляєтесь.

– Ручаюся за це усім своїм майном, – наполягав Омела. – І хто знає, чи не доб’ється він свого? Хто знає? Терпінням і працею… Побачите, що він дедалі частіше відвідуватиме нас!

Омела не помилявся. Дійсно, майже не було дня без візиту пана Юрковського. Він приїжджав під різними приводами: чи тому, що йому було по дорозі до одного зі знайомих, чи через те, що мав справи в містечку, чи щоб доставити до лікарні деякий провіант, пожертвуваний його матір’ю. Ці приводи не були ані особливо хитрими, ані витонченими. Але вони не дозволяли Люції розпочати з ним відверту розмову. Навіть коли панові Юрковському бракувало штучних приводів, він говорив відкрито:

– Зараз в господарстві мало роботи, а чоловік цілий рік так важко напрацюється, що заслужив на якийсь перепочинок. Коли поїду до сусідів, розмова, як ви знаєте, не надто різноманітна. Балачка про повсякденні справи, а то про жито, а то про корів, а то про службу. Пробачте, що я інколи приїжджаю до вас, але мені приємно провести тут годину-другу.

Година зазвичай затягувалася на кілька годин, але знову ж таки не було нагоди сказати йому, що хоча його відвідини й приємні Люції, вони не можуть призвести до того, на що він очікує. Пан Юрковський у своїх розмовах з нею ніколи не торкався тих питань. Незважаючи на свій темперамент та відкритість, він, видно, не належав до людей агресивних і вважав за краще спершу звідати ґрунт, ніж натрапити на прикру відмову.

Так було й тоді, коли одного дня перед самим вечором без жодного повідомлення повернувся професор Вільчур. Вони саме сиділи за чаєм, коли почули, як заїжджає бричка. Перш ніж Омела вийшов на ґанок, до кімнати увійшов Вільчур. Люція і пан Юрковський привітали його радісними вигуками. При світлі лампи він виглядав здоровим.

Можливо, він дещо схуд і зблід, але це було пов’язано з тим, що зійшла сільська засмага. Вже коли сіли за стіл, Люція помітила, що ліва рука професора тремтіла, тремтіла постійно, і тремтіння посилювалось щоразу, коли він намагався втримати в руці виделку чи ложку.

На очі Люції накотилися сльози. Щоб сховати їх, вона встала й вийшла до своєї кімнати. Тут їй не треба було стримуватися і вона розридалася. Безперечно, і Омела, і пан Юрковський також помітили цю тремтячу руку, але лише вона розуміла весь трагізм ситуації: Вільчур як хірург вже не існував. Ці найточніші руки, яким довіряли своє життя сотні й тисячі пацієнтів, стали зіпсутим апаратом, пристроєм, яким уже не можна скористатись. Відтепер Вільчур більше не в змозі самостійно проводити жодної серйозної операції. Насправді ж багато з них не вимагають використання обох рук, і за присутності лікаря-асистента можна їх робити, однак навіть часткова втрата влади над руками, мабуть, була страшним ударом для Вільчура.

Люція довго не могла себе опанувати. Вона була лікарем і розуміла, що це тремтіння руки не може бути симптомом, який минеться. Подібні речі у виняткових випадках можуть бути усунуті за допомогою нагрівань і електрофорезу, тобто процедур, яких не можна було застосувати, не маючи необхідних пристроїв. Лікарі, звичайно, не відпустили б Вільчура, якби вважали, що це піддається лікуванню. Він, безперечно, залишився б там надовше, щоб не втратити своїх хірургічних здібностей. Тому стан був безнадійний. Можна було здогадатися, що зуби скаженого собаки пошкодили один із важливих нервів і вже нічого не можна виправити.

Коли вона повернулась до товариства, пан Юрковський почав прощатися. Незабаром Омела пішов спати. Вони залишились самі. Вільчур сумно посміхнувся до неї.

– Бачите?..

І простягнув до неї тремтячу руку. У пориві ніжності та співчуття вона схопила його руку і почала вкривати її поцілунками. Мабуть, він сам був занадто шокований, щоб захищатися від них.

– І уявіть собі, панно Люціє, – говорив він тихим голосом, – уявіть собі, що не вдалося виявити жодного пошкодженого нерва. Не підірвано жодний м’яз… Ми там уже випробували все. Дуже хороші фахівці. Вони висловили думку, до якої схиляюсь і я, що на це вже немає ради. Я помітив, що це дуже сильно залежить від психічного стану. Чим більше я збуджений чи нетерплячий, тим збільшуються судоми, а, наприклад, вночі, під час сну, цілком зникають.

Люція обома руками тримала його долоню, ніби намагаючись щирим стисканням стримати це тремтіння.

– Це нічого. Нічого, прошу пана. Не сумуйте. Пам’ятайте, що я завжди буду біля вас. Зрештою, і до тепер ви не проводили всі операції самі. У дуже багатьох випадках вистачало вашого діагнозу та ваших інструкцій.

Вільчур погладив її волосся.

– Я знаю, знаю, дорога панно Люціє. Бувають гірші каліцтва, ніж це. Зрештою, хто ж може більше, ніж я, бути призвичаєним до каліцтв… Будемо якось давати собі раду.

Наступного ранку приїхав доктор Павліцький, який отримав звістку про повернення Вільчура. Він також був дуже схвильований станом руки професора і, ніби між іншим, сказав:

– Хоча мені не пощастило слухати лекції та вчитися клінічної майстерності пана професора, але зараз своїм нахабством хочу піти так далеко, щоб використати вашу присутність тут для поглиблення моїх скупих знань у галузі хірургії. Знаючи вашу доброту, я думаю, ви не відмовите мені в тому, що б давати настанови та практикувати під вашим пильним оком.

Вільчур серйозно подивився на нього.

– Ні, пане-колего. Я навіть буду вам вдячний за це. Зазвичай усі серйозні хірургічні операції ми робимо вранці. Заглядайте до нас о такій порі.

– Я постараюся не втратити жодної нагоди, – кивнув головою Павліцький.

І справді, майже щодня він почав приходити в клініку і під керівництвом Вільчура або за його участю проводив операції. А оскільки він в околиці не мав великої практики, то міг собі дозволити працювати тут безплатно. Тим більше що завдяки одруженню був матеріально забезпечений і йому не треба було бігати за заробітком.

Крім нього, частим гостем лікарні, як і раніше, був пан Юрковський. Вільчур не міг не помітити, хто є головною метою його візитів. І хоча він також бачив, що Люція ставиться до молодого поміщика лише зі звичайною прихильністю, одного разу все ж запитав її:

– Вам подобається пан Юрковський?

Вона здивовано глянула на нього:

– Чи це питання має якесь значення?

Вільчур трохи змішався:

– Ні, прошу пані. Мені здалося, що він приїжджає сюди головним чином задля вас.

Люція знизала плечима:

– Можливо. Якщо ви цим незадоволені, немає нічого легшого, ніж дати йому зрозуміти, що він занадто часто буває тут.

– Але ж ви знову! – обурився професор. – Це дуже приємна людина. А крім того, навіщо вам нудьгувати? У вашому віці – це велика жертва бути в цій глушині подалі від усіляких розваг. Ви ж мусите мати якесь товариство.

Люція глянула на нього зі щирою посмішкою.

– Ви ж чудово знаєте, що я не сумую за розвагами і ваше товариство мене влаштовує якнайбільше.

Вона не була до кінця щира щодо цього, хоча, можливо, сама про це не знала. Насправді були випадки, коли їй було трохи нудно. Якщо пан Павліцький чи Юрковський тоді не приїжджав, вона бралася писати листи, ті листи були довші, ніж зазвичай. Крім того, у неї були причини для більш широкого листування. Кольський писав майже щодня, і тон його листів ставав дедалі сумнішим. Не важко було здогадатися, що він впав у якусь меланхолію, і Люція вважала своїм обов’язком втішати та заохочувати його до життя.

Незважаючи на симпатію до пана Юрковського, в результаті розмови з Вільчуром вона вирішила поговорити з молодим поміщиком і чітко дати зрозуміти, що його відвідини лікарні не можуть мати тих наслідків, на які він очікує. Випадок, однак, розпорядився інакше. Одного разу після полудня Юрковський приїхав зі своєю сестрою. Це була вже не молода панна приємної та хворобливої зовнішності. Вона приїхала із запрошенням. З приводу її іменин у Ковалеві мав відбутися бал і стара пані Юрковська якнайщиріше запросила Вільчуру та Люцію. Професор, коли почув це, від душі розсміявся.

– Але ж, дороге панство! Бал і я! Я з непам’ятних часів не був на балу. А не танцював іще зі студентських часів. Для чого я вам буду корисний?!

– Не відмовляйте нам у цьому, – обізвалася панна Юрковська. – На балу буде багато людей старшого віку і тих, хто не танцює. А матуся так сильно просила… Вона так хоче познайомитись з паном професором. Вона так багато чула про вас. І від мого брата, і від людей.

– Я й фрака навіть не маю, – захищався Вільчур.

Однак виявилося, що це не обов’язково, бо в околиці рідко хто використовував такий парадний стрій на сусідських забавах.

Вільчур глянув на Люцію, ніби очікуючи на її допомогу в обороні. Несподівано для нього Люція приєдналася до нападників:

– Якщо бальні костюми не обов’язкові, ми могли б скористатися запрошенням.

Вона посміхнулася до панни Юрковської і додала:

– Я також страшенно давно не танцювала, а так люблю танцювати.

– Тоді нічого й казати! – з розмахом пан Юрковський поплескав по колінах. – Тобто в суботу о шостій посилаю коней до шановного панства і справу вирішено.

Вільчур більше не заперечував, справді, він не мав права відмовляти Люції у задоволенні танцювати, а він же знав, що вона без нього не піде. Наступного дня він з’ясував, що це було для неї не будь-якою приємністю, заскочивши її, коли вона порола якусь сукню. Виявилося, що за допомогою Донки Люція взялася перешити своє варшавське офіційне плаття у таке, яке могло б нагадувати бальний туалет. Вона так була зайнята, що ледь зауважила, коли зайшов Вільчур.

– Я думаю: якщо тут вирізати зо три сантиметри, – схвильовано говорила вона Донці, – а тут зморщити, то складки добре вкладатимуться…

Люція на собі драпірувала плаття, прикладаючи до стегна і до плеча.

– Вони ідеально вкладаються, – з поблажливою посмішкою сказав Вільчур.

– Справді так добре? – серйозно запитала вона.

– Моя дорога пані, якби ж то я хоч трошки знався на цьому.

Донка вклякла перед Люцією і, обтягуючи поділ сукні, сказала:

– Якщо тут випустити на два сантиметри, то довжина буде саме раз.

Вільчур кашлянув:

– Гм. Коли пані закінчать це, то прошу дати мені знати.

– Добре, добре, – розгублено сказала Люція. – Ми зараз закінчимо.

Вільчур вийшов і сів на ґанку поруч з Омелою, який був зайнятий скручуванням цигарок. Раніше цього він ніколи не робив. Вільчур був призвичаєний сам робити собі цигарки, а Омела брав з його коробки стільки, скільки потрібно. Однак з моменту повернення професора виявилося, що посмикування руки заважає йому виконувати таке просте завдання. Якогось дня Омела помітив це і відтоді, не сказавши ні слова, сам перейняв цю функцію.

Давніше, коли бачив професора, який скручував цигарки, він говорив:

– Ось маленька деталь, яка характеризує людину: думка про майбутнє. Про найближче, але майбутнє.

– Бачиш у цьому щось погане? – спитав Вільчур.

– Naturellement, sire[82]. Чи можна мати голову, яка завжди зайнята майбутнім? Невже ти не бачиш катастрофічних наслідків такого Standpunktu[83]?

– Признаюсь тобі, що не бачу, друже.

– Бо ти не можеш поглянути на речі по-філософськи, darling. Поміркуй: люди постійно думають про завтрашній день. Щодня про завтра. І лише про завтра. Завдяки цьому вони не бачать такої дрібниці, як день сьогоднішній. Вони не бачать сьогодення. Вони постійно живуть завтрашнім днем, і коли це завтра нарешті стане реальністю, коли годинник відміряє потрібну кількість годин і перенесе їх у те завтра, вони вже не звертають на це найменшої уваги. Бо вони, як божевільні, задивлені в наступне завтра. Події течуть навколо них, справи крутяться, щось відбувається. Вони цього не помічають, не бачать, не можуть зосередити увагу на цьому, оскільки вся їхня увага зосереджена на майбутньому. Якби я писав монографію про наш час, я би дав їй назву: «Люди без сьогодення». За цих умов людина лише на смертному одрі, коли чує з вуст лікаря, що перед нею вже немає ніякого завтра, помічає своє сьогодні. На жаль, сьогодні це не дуже привабливо. І ось такий happy end завершує довгий фільм про життя двоногої істоти без оперення, обтяженої безумством у пошуках завтрашнього дня. Чи вважаєш, маестро, що це парадоксальне марнотратство?.. На твою думку, ця система існування спирається на непорушну основу кретинізму? Якщо ти скажеш мені, що система є чудовим наркотиком проти усвідомлення просмердлої нудьги дня сьогоднішнього, скажу тобі, що бачу в цьому глибоку мораль. Недаремно лікарі вже давно вороже ставляться до застосування наркотиків при пологах. У цьому має бути якась рація. Чому тоді людина, народжуючи своє сьогодні, має перебувати під наркотизованою гарячковою думкою про майбутнє? Не можна бути мудрецем, не знаючи сьогодення, не бачачи його ані себе у ньому. Тепер ти вже знаєш, чому я мудрець.

Заставши Омелу за скручуванням цигарок, Вільчур з усмішкою зауважив:

– Хо, хо, друже. Куди поділась твоя мудрість, твоя відраза до «системи завтра»?

Не припиняючи свого заняття, Омела відповів:

– Ти знайдеш мою мудрість у чіткому погляді моїх прекрасних очей, а огиду – у викривленні моїх золотоустих вуст. І якщо ти думаєш, що я змінив свою думку, грубо помиляєшся. Просто я помітив, що останнім часом ти недбало робиш цигарки, а оскільки я люблю палити добре напхані, я пішов на маленький компроміс з перешкодами життя і дав їм невелику поступку.

Вільчур подивився на свою руку, яка смикалась.

– Так… Недбало… Маєш рацію, мій друже. Я поступово стаю цілковитим нездарою.

Омела трохи знизав плечима.

– А які ж звідси висновки?

– Сумно.

– Я не поділяю такої думки, і впевнено можу сказати, що я цілком заперечую її і з найглибшим переконанням.

– Яким тепер софізмом мене почастуєш? – Вільчур ледь посміхнувся. – Не переконаєш же мене у тому, що втрата руки чи ноги, слуху чи зору – це річ радісна.

Омела акуратно складав готові цигарки в коробку.

– Радісна – це погане слово. Точніше буде сказати: корисна.

– У чому ж його користь?

– У поступовості. Мудра природа придумала не найгірше правило відлучення живих істот від життя. Як можна було зробити це простіше, ніж поступово закриваючи контакти людини з навколишнім світом? Найчастіше смерть настає тоді, коли життя мало вартує. Ревматизм зробив руки незграбними, подагра вилучила ноги, так би мовити, з обігу, шлунок не приймає жодної смачної їжі й нічого не перетравлює, окрім огидної кашки, нирки не хочуть пропускати навіть найменшу чарку горілки, серце не дозволяє бігати, вуха не почують солов’їного співу та журчання струмків, ніс не відрізняє запах старої люльки від запаху конвалії, очі не добачають принад найкрасивішої жінки, а якби й побачили, то організмові з цього й так би нічого не дісталось, бо решта давно вже на пенсії… Усе це прекрасно й логічно складено. Людина поступово стає ізольованою від справ світу цього. У ній ефективно працює лише мозок, який, природно, мусить себе чимось втішити. Зазвичай втішається тим, що існує інший світ, де можна ідеально існувати без використання таких інструментів, як кінцівки, шлунок, орган запаху і тому подібні інструменти, які легко замінити. Я б навіть сказав, що це дуже мило з боку природи створити такий плавний перехід між життям і смертю. Старість з усіма її недоліками – людське благо.

Вільчур звів брови:

– З певної точки зору ти маєш рацію. Але всі каліцтва та недоліки, про які ти говорив, – це не завжди доля старих людей. Часто вони трапляються з тими, хто перебуває у віці, загально званому, як молодість чи зрілість.

Омела запалив цигарку і, смакуючи запах диму, заперечливо похитав головою.

– Я не беру до уваги питання віку. Для мене таке питання не існує.

Вільчур розсміявся.

– Мені не залишається нічого іншого, як визнати твою оригінальність у цьому відношенні, друже. Бо ти, мабуть, єдиний виняток у світі, який не враховує вік.

– Я можу бути єдиним. Чи це якимось чином підриває правдивість моїх тверджень та логіку міркувань? Вік – це питання часу. І тільки часу.

– Ти докорінно помиляєшся. Це не лише питання часу, але й розвиток особистості в цей період. Питання внутрішніх і зовнішніх досягнень. Справа духовної та розумової зрілості. Питання становища в суспільстві. Переходячи від абстракції до реальності, візьмемо близький і очевидний приклад – мене. Щонайменше я не відчуваю себе спорохнілим і думаю, що міг би бути набагато кориснішим, якби не пошкодження руки, якби не інвалідність. А по-друге, ти помиляєшся, думаючи, що людину потрібно відлучити від життя, поступово перериваючи свої контакти з нею. Тут психічний стан вирішує більше й сильніше, ніж фізичні недоліки. Деякі відносно незначні невдачі, іноді викликають повну зневіру в житті та байдужість до смерті. Насправді три дні сильного болю в животі у молодої й цілком здорової людини можуть так спротивити життя, що вона буде близька до самогубства. А в мене були й такі пацієнти, які після ампутації обох рук і ніг не переставали цікавитись усім, що їх оточує.

Омела підвівся.

– Пробач, цісарю. Я залишаю за собою право продовжити цей диспут, але зроблю це іншим разом. На жаль, зараз не можу тобі служити, бо наближається час мого щоденного походу до Радолішок. Тим часом застрахуй свої аргументи в якійсь страховій компанії. Заробиш на цьому, бо вони виплатять велику компенсацію. Я розіб’ю їх так, що каменя на камені не залишиться.

Він підніс капелюха над головою і заспівав досить хрипким голосом:

– Камінь на камені, камінь на камені, а на тому камені ще один камінь.

І пішов геть, наспівуючи, а Вільчур з усмішкою спостерігав за ним: він прекрасно знав, що Омела пришвидшив свій похід до корчми лише тому, що просто не міг знайти контраргументи, а в принципі не любив, щоб будь-кому в дискусії визнати рацію.

Коли Вільчур зазирнув до Люції, то застав її за шиттям. Узагалі, ступінь її зацікавленості в очікуваній забаві був для Вільчура несподіванкою. Як він собі пригадував, у Варшаві Люція рідко бувала на балах чи танцях, вона також не пропадала за такими розвагами, як театр чи кіно. Вільчурові це здавалося цілком природним, бо відповідало його власним інтересам. Він вважав її дівчиною серйозною, яка недаремно присвятила себе такій відповідальній і цінній праці, як праця лікаря.

Тепер він був здивований її переміною, бо за переміну він сприйняв раптовий потяг до танців. Ще кілька днів тому він би сміявся, якби йому сказали, що Люція може присвятити свою увагу таким смішним речам, як перешивання сукні.

Однак на нього чекала ще більша несподіванка. Саме в суботу, незважаючи на те, що в амбулаторії іще шестеро людей чекало на перев’язку, Люція, залишивши вказівки для Донки, вирушила в Радолішки. Коли через дві години вона повернулася, Вільчур запитав, що сталося, Люція відповіла так, ніби йшлося про цілком звичайну річ:

– Зрештою, сьогодні цей бал у Ковалеві, і я мусила піти до перукаря, щоб зробити зачіску.

Лише тепер він помітив на її голові якісь дивні кучері й локони. Навіть їй із цим було красивіше. Однак він не міг видобути із себе нічого іншого і сказав:

– Ну, звісно, звісно.

В душі ж Вільчур так зовсім не думав, щоб це було чимось звичайним. За обідом помітив, що її нігті теж полаковані в рожевий колір.

«Я не повинен дивуватися всьому цьому, – стверджував він. – Вона молода, а ми ведемо тут такий сірий і безбарвний спосіб життя. Цей бал для неї – подія».

Люція, натомість, думала не лише про себе і про свою зовнішність. Він переконався у цьому, коли, шукаючи в шафі чорний одяг, не знайшов його і, лише оглянувши кімнату, побачив, що той висить на стільці. Одяг був свіжо почищений та випрасуваний.

О шостій годині за ним приїхали.

Сідаючи біля Люції у бричку, Вільчур відчув запах парфуму. Це зовсім засмутило його, і щоб приховати розгубленість, він почав детально розповідати Люції про якусь ускладнену операцію на дванадцятипалій кишці, про яку він читав у щойно отриманому щомісячному журналі. Ця тема зайняла їм усю дорогу.

Бали в Ковалеві та у всіх інших дворах у цих краях значною мірою відрізняються від подібних забав у столиці. Відрізняються насамперед тим, що запрошені гості не вважали за найвищу честь приїхати якомога пізніше, а власне у призначений час, а іноді й на кілька годин раніше. Тому коли Люція з Вільчуром зупинились перед ґанком двору в Ковалеві, там уже було людно й шумно. Привітати гостей біля брички вибіг молодий господар, за ним дріботіла його мати. Ще кілька людей вийшли на ґанок, щоб побачити, хто приїхав.

Вільчур та Люція з кількох десятків присутніх гостей знали лише кілька осіб. Окрім Павліцького та ксьондза, це були переважно поміщики з близьких і дальших місцевостей, їхні дружини, сестри, дочки чи матері. Сюди ще не дійшла модна звичка омолодження, і матері виглядали як матері, дружини – як дружини, а дочки – як дочки. Матері сиділи на диванах, дружини зосередились у бічній вітальні, обговорюючи господарські справи, панночки стояли купками, шептались, сміялись і кидали погляди у бік їдальні, де чоловікам подавали горілку та закуски.

Панове без огляду на різницю у віці стояли довкола столу. Розмова тут була загальною. Прийшов сезон полювання, і це займало увагу всіх, старих і молодих, досвідчених мисливців та початківців.

Тим часом у салоні зазвучали перші тони настроюваних інструментів. Оркестр, який привезли з Радолішок, не був численним, оскільки складався усього з трьох осіб: піаніста, скрипаля та гармоніста, але був випробуваним і користувався великою популярністю у всій околиці.

Молоді панове повільно виходили з їдальні, і тепер пан Юрковський почав їх представляти Люції й Вільчурові. Їх обох з чуток усі знали давно. Не лише тому, але й завдяки красі Люції, незабаром навколо них зібралося чимало молоді, і разом зі звуками першого вальсу Люцію було запрошено на танець. У свою чергу Павліцький запросив панну Юрковську, і незабаром салон наповнився танцюючими парами. Перекуска, а точніше випиті при ній настоянки, чудово вплинула на настрій чоловіків і на бажання кружляти під звуки музики. Паням таке заохочення не було потрібне, адже самий танець був для них заохоченням.

Люція виглядала привабливо. Про це їй говорило не лише дзеркало вітальні, в якому вона контролювала свою зовнішність після кожного кола танцю, але й погляди усіх чоловіків. Тут були жінки й молодші від неї, і краще вдягнені, але вона могла не боятися браку уваги.

Невтомний оркестр майже не робив перерв, і оскільки танцюристів було більше, ніж танцюристок, Люція ненадовго присідала відпочити, як знову хтось її підхоплював до танцю.

У дальших кімнатах старші панове засіли до бриджа. Однак Вільчур, який узагалі не вмів і не любив грати в карти, стояв на порозі вітальні, розмовляючи з господинею дому. Наскільки це було можливо, не спускав погляду з Люції і не міг позбутися дивного відчуття, що вона стала йому чужою й далекою. Йому здавалося, що той блиск в її очах, ті яскраві рум’яна, кокетлива посмішка, що все це було якесь неприродне і дещо непристойне. Це не відповідало її повазі та внутрішнім цінностям, які він так високо цінував, оте бездумне кружляння у вузькому просторі, у тлумі танцюючих, крутіння стегнами, майже кокетливий нахил голови. Це була не Люція.

Ніякі роздуми не допомагали. Він даремно пояснював собі, що все гаразд, що так і має бути, що Люція – молода дівчина, а танець з найдавніших часів був привілеєм саме молодих дівчат, що це скоріше добре її характеризує: вона вміє працювати активно, корисно й серйозно, вміє глибоко дивитися на життєві справи та свої обов’язки і водночас вона може бути життєрадісною і природною, веселитися, як інші жінки у її віці. Все це було правильне і переконливе. Наскільки мозок приймав це до відома і схвалював, настільки десь там в емоційних центрах дедалі сильніше давав про себе знати опір.

Ось Люція в обіймах свого партнера в ритмі танго проминула Вільчура і тепло й сердечно посміхнулась до нього. Він відповів посмішкою, але одразу відвернув голову. Вона, мабуть, це помітила. Щойно тільки оркестр замовк, наблизилась до нього.

– Як тут приємно, правда ж? – запитала вона.

– О так, – непереконливо сказав він.

– Оркестр, можливо, не найкращий, з точки зору музики, але для танцю достатньо лише ритму. І деякі з цих панів справді чудово танцюють.

Вільчур нічого не сказав, і тепер вона здивовано придивилася до нього.

– Ви, здається, чимось незадоволені?

– Я? Зовсім ні.

– Вам нудно?

– Ну знову…

– О, мені так шкода. Я намовила вас на цей бал, любий професоре. Яка я егоїстка…

Вона засмутилася і швидко додала:

– Перед вечерею незручно залишати бал, але відразу після цього повернемось додому.

Вільчур був зворушений її готовністю.

– Ні за які гроші, панно Люціє.

– Коли ж вам це не подобається!

Він з посмішкою розвів руки.

– Ну, то це вже моя власна провина. Оскільки я не танцюю, то слід було би навчитися грати у бридж чи зацікавитись полюванням. Я б тоді мав багато цікавого заняття. Будь ласка, залиште всілякі докори сумління. Ви нарешті раз за весь час маєте розважитись. Бо якщо…

Він не закінчив, бо знову заграв оркестр і новий танцюрист уклонився Люції:

– Чи можна вас запросити на фокстрот?

– Із задоволенням, – відповіла Люція і лише зараз помітила, що Вільчур не закінчив речення. Однак вона вже нічого не могла вдіяти. Вона кивнула йому головою і опинилася в обіймах високого брюнета з мрійливими очима. Знала його лише з вигляду і те, що він був поміщиком десь у північній частині повіту. Прізвище Никорович. Інколи вона зустрічала його в Радолішках.

Никорович також пам’ятав її звідти, бо сказав:

– Я вже втретє вас бачу. Пані, можливо, на мене не звернула уваги. Не всім так щастить, як Віцеку Юрковському…

– Й у чому ж йому пощастило? – запитала вона весело.

– О, якби ж то я вмів вам точно відповісти. Але Віцек, то така прихована бестія, що тільки відкашлюється і бурчить собі щось під ніс. Однак я знаю, що він бачить вас дуже часто. А чи це вже не є щастя?

– Ви, будь ласка, не смійтеся з мене, – засміялася вона. – Справді пан Вінцент часто заглядає до нас у лікарню, але таке «щастя» доступне кожному, хто страждає від порушення травлення або має скалічений палець.

Кавалер зітхнув.

– Ох, то я спробую сьогодні під час вечері дістати нестравність шлунка, а якщо це не вийде, завтра я поріжу собі палець.

– Бачу, що ви здатні на жертви, – засміялася вона.

– О так. На будь-які. Я, однак, повторюю, що Віцек має виняткове щастя. Бо я ніколи не помічав у нього відсутність апетиту і не зауважив, що йому бракує пальців. І все ж він часто буває у вас. Ви не могли б мені сказати, яким чином можна отримати таку пільгу?

– Це ніякий не привілей, прошу пана. Мені буде приємно, якщо ви завітаєте до нас до лікарні.

– Дякую, пані. І я обов’язково цим скористаюся найближчим часом.

Вони деякий час танцювали мовчки, потім Никорович запитав, здавалося б, байдужим тоном:

– Як вам подобається Ковалево?

– Тут дуже красиво і приємно.

– А ті недоліки, які ще є тут, незабаром будуть усунуті.

– Про які недоліки ви говорите? – Люція з цікавістю подивилася на нього.

Він завагався і відповів:

– Власне, я кажу про один недолік. Про єдиний недолік: Віцек немає дружини і господині Ковалева.

Вона здогадалася, до чого хилить Никорович, і сказала:

– У Ковалеві є аж дві пані. Я не чула, щоб пан Юрковський збирався одружуватися. Він мені про це не згадував.

– То так? – здивувався Никорович. – Отже, він вам іще не освідчився?

Оскільки вона нахмурила брови, він поспішив додати:

– Дуже прошу мені вибачити, що втручаюся не у свої справи. Пробачте, будь ласка, але я думав, що це вже не таємниця. В цілому повіті всі вголос говорять, що Віцек намагається здобути вашу руку.

– Це помилка, – сказала Люція з притиском. – Я можу запевнити вас, що в цьому немає грама правди.

– Однак… – почав Никорович.

Вона перервала його:

– Пан Юрковський – знайомий професора і мій, і мені прикро, що його візити до лікарні можна так недолуго прокоментувати.

Ця розмова засмутила Люцію. Вона навіть не припускала, що перебування Юрковського в лікарні всім так сильно кололо в очі. Але тепер з поглядів незнайомих людей, з деяких уривків розмов та ставлення до себе Люція могла зробити висновок, що тут її вважають майже нареченою господаря. Вона довго вагалася над вибором способу, як спростувати ці помилкові припущення. Нарешті вирішила чітко й відкрито поговорити з Юрковським.

Незабаром випала нагода: він запросив її на танець. Оскільки їх могли почути інші танцюючі і з фрагментів почутих речень здогадатися, про що вони говорять, коли танго закінчилося, вона запропонувала:

– Я хотіла б поговорити з вами наодинці.

– З найбільшим задоволенням. Тим більше, панно Люціє, що і я хотів вас просити про це.

Через передпокій і кімнату, у якій грали у бридж, він провів її до свого кабінету. Тут нікого не було.

– Прошу пана, – по-діловому почала Люція, сідаючи у фотель, який він підсунув їй, – я сьогодні дізналась, що в околиці циркулюють смішні плітки про те, що нібито ви щодо мене або я щодо вас підтримуємо наміри на шлюб.

Він із непокоєнням подивився на неї і запитав:

– Чому ви називаєте ці чутки недоречними?

– Просто тому, що вони базуються на порожніх вигадках. На абсурдній видумці.

– Навіть якщо на вигадці, щонайменше не бачу її абсурдності.

Люція хотіла позбавити його можливості заперечити і тому похитала головою.

– Абсурд тут полягає в тому, що ви, як і я, досконало знаємо, що ми не призначені одне для одного.

– Я зовсім так не вважаю, – сказав Юрковський нахмурившись.

– Ви, звісно, так вважаєте, – наголосила вона. – Перш за все ви землевласник. Вам потрібна дружина-землевласниця, яка б могла зайнятись господарством, яка б була для вас господинею дому. Я лікарка. Як ви знаєте, я переїхала сюди для того, щоб працювати соціально. Я не маю поняття про господарство. Я нічого про це не знаю і думала б, що марную свої здібності, професійну підготовку, якби кинула свою роботу ліакаря. Я вважаю цю працю покликанням і ніколи від неї не відмовлюся.

Юрковський хвилину мовчав і нарешті майже сердито заговорив:

– А хто вам сказав, що я вимагатиму від вас будь-яких жертв? А хто вам сказав, що я б наважився нав’язати вам господарювання у Ковалеві?.. Я більше нічого не хочу, тільки те, щоб ви стали моєю дружиною, і я не збираюся ні в чому вас обмежувати. Ви зможете робити те, що вам подобається. Якщо ви захочете, то тут, у Ковалеві, вибудую для вас лікарню, навіть більшу, ніж тамта. Ви кажете, що ми не призначені одне для одного. І це неправда. Бо після того як я познайомився з вами, бачу, що жодна інша не була призначена для мене, тільки ви. Звичайно, можливо, я не вартую такої жінки, як ви. Я розумію це. Але зате я знаю, що можу бути добрим чоловіком, що ви не розчаруєтесь в мені. Бо як кажу, що кохаю вас, то у цьому немає ані краплини обману. Я не поспішав зізнатися, бо хотів, щоб ви могли мене пізнати і виробити свою думку. Що ж до господарства, то поки, слава Богу, жива мати і вона піклується ним. Сестра точно вже не вийде заміж, бо не має бажання цього робити. Одним словом, про господарство немає чого хвилюватися. Отже, панно Люціє, запитую вас, де тут абсурд? Де тут недоречність? Не бійтеся, я не молокосос, і перш ніж звернутися із цим до вас, я все продумав і врахував.

Люція заперечно похитала головою.

– Не все. Мені дуже прикро, що мушу вам це сказати. Ви зовсім не взяли до уваги мої почуття і мої наміри. Я не згодна з тим, що ви говорили про себе. Я не вірю, що могла б бути для вас гарною дружиною. Це одне. А по-друге, я не могла б нею стати і через те, що я невільна. Що у мене є якісь зобов’язання…

– Ви не можете їх позбутися?

– Я не хочу позбавлятися цих зобов’язань.

Юрковський опустив голову.

– Це означає, що ви когось кохаєте.

– Так, – коротко відповіла вона.

Він мовчав добру хвилину, а потім сказав, намагаючись посміхнутися:

– А це справді я вирвався, як Пилип з конопель!.. Але хто ж то міг знати?.. Як я міг навіть припустити… Я не чув, щоб хтось із наших місцин добився вашої руки, а Варшави ви б не покидали, якби там… Сильно перепрошую. Я б ніколи не наважився нав’язуватися… якби не переконання, що ви вільна. Дуже сильно прошу вибачення.

На обличчі Юрковського була щира стурбованість і смуток. Після тривалої мовчанки він раптом подивився на неї з недовірою.

– Прошу пані… – почав він. – А може, таким способом ви хочете підсолодити мені гірку пілюлю? Мені було б украй прикро, якби за мою щирість і за мої почуття ви заплатили таким вивертом. Однак я справді не помітив, щоб тут хтось за вас боровся. А в нашій місцевості нічого довго не можна втримати у таємниці. Скажіть мені чесно і просто: ти мені не подобаєшся, чекатиму на кращого.

Люція заперечно похитала головою.

– Ваші припущення необґрунтовані. Я сказала вам правду. Я справді кохаю іншого і стану його дружиною.

Він знову замовк і став перед нею, спершись на стіл, втупивши очі в підлогу.

– Чи… чи можете назвати його ім’я?

– Не думаю, що це потрібно, – холодно відповіла Люція.

– Ну, якщо це таємниця… – з іронією зауважив він.

– Ніякої таємниці. Я не зацікавлена розголошувати цього, бо це моя приватна справа.

– Ви вважаєте мене пліткарем? Мені цікаво знати для себе і лише для себе.

– Гаразд. Я можу вам сказати. Я говорила про професора Вільчура.

Він широко розплющив очі.

– Як це?..

Люція підвелася.

– Ще хвильку, – зупинив він її. – Ви хочете сказати, що кохаєте професора і станете його дружиною?

– Так, прошу пана. І будь ласка, давайте на цьому закінчимо розмову.

Коли вони поверталися до вітальні, саме запрошували до столу. У їдальні та сусідній кімнаті було шумно. Вечеря, як було заведено у цих краях, була надзвичайно багата. Господар, який сидів поруч з Люцією, майже нічого не їв, але багато пив і був похмурий, марно намагаючись вдавати задоволеного. Це привертало загальну увагу, бо особливо жінки з цікавістю поглядали на нього і переводили погляд на Люцію, здогадуючись, що між ними виникло якесь непорозуміння. Люція, рятуючи ситуацію, намагалася бути життєрадісною та жвавою, розмовляючи зі своїм другим сусідом.

Після вечері вона знову запитала Вільчура, чи не краще було б їхати додому. Тепер вона справді дуже хотіла цього, але Вільчур, спостерігаючи її готовність до самопожертви, дуже категорично відмовився.

– Я зустрів тут двох дуже цікавих чоловіків, і нам приємно спілкуватися, – запевнив він. – Завтра неділя, ми можемо собі дозволити ще кілька годин розваг.

Оркестр знову заграв, і Люція знову танцювала майже без відпочинку. Вільчур, у пошуках цих двох цікавих чоловіків, зазирнув у їдальню, де прислуга була зайнята прибиранням зі столу. В кінці одного з них сидів самотній пан Юрковський і пив горілку. Вільчурові видалось, що він його не впізнав, бо зміряв його поглядом, сповненим ненависті. Він, мабуть, був уже дуже п’яний, бо завжди ставився до Вільчура вкрай доброзичливо.

Незабаром після цього вони знову зустрілися в малій вітальні. Оскільки у вітальні відомий поціновувач мазурки пан Скірвойн демонстрував свій незрівнянний танець, тут було порожньо.

– А, пан професор. Як добре, що я бачу пана професора, – обізвався Юрковський. – Я хотів вам розповісти одну смішну історію.

Він виглядав притомно, але деякі неточності у дикції видавали те, що алкоголю він випив забагато.

Вільчур розуміючи посміхнувся.

– З радістю послухаю. Хоча зізнаюсь вам, що я не належу до знавців гумору.

Юрковський підняв палець вгору.

– О, на цьому гуморі то шановний професор знається. Просто боки надірвати зі сміху. Ну, кажу коханому професорові, боки надірвати.

Вільчур вдав, що зацікавлений.

– Я слухаю, слухаю.

– Отже, уявіть собі, уявіть, у мене є польовий наглядач. Порядний чолов’яга. Він давно у мене служить. У батька мого служив. Щось уже із сорок років, як він у нас польовим. Дітей виховав і онуків дочекався. А якихось три роки тому овдовів. Розумієте? Одовів.

– Я розумію, – лагідно підтвердив Вільчур.

– І професор вважає, все було б добре, але минулого року диявол його попутав. Він підходить до мене, цілує в руку і каже, що хоче женитися. Ви чуєте: я хочу одружитися! Збожеволів ти, кажу я. Навіщо тобі женитися?.. Ти живеш з дочкою, тобі не потрібна баба. Ти старий хрін. А з ким же ти хочеш женитися?.. А, каже, з Малгоською Лявончуковою. А Лявончук, треба професорові сказати, бідняк з бідняка. Землі десятини дві-три і халупа, повна дітей. Вони помирають від голоду. А та Малгоська була непогана дівчина. Не раз мати її брала на роботу в саду, то я зауважив, що вона непогана. Тільки таке мізерне худеньке дівчисько… Ну й побралися вони. Я там дав їм корову і думаю собі: що ж то з цього буде?.. А чекав я недовго. Дивлюсь, на фільварку наймити з дівками все сміються й сміються, пальцями на польового тикають. Аж і він сам до мене приходить. Просить зробити його нічним сторожем. Почав я розпитувати про причини, а він мені в ноги. «Не можу знайти ніякої ради, – повідає мені. – Якщо мене вельможний пан не порятує, то щезнути доведеться». Я почав розпитувати. А що виявляється? Що жінка його, як тільки її трохи відгодував, наліво і направо з наймитами стала бігати. Він у поле, вона до наймитів. А чи знає професор, що я йому на те сказав?

– Звідки ж я можу знати? – Вільчур знизав плечима.

– А я йому сказав: «То все в порядку, дурнику. А що ж ти думав, що молодій жінці життя не треба? Що постійно на тебе, гриба старого, дивитись буде і світу за тобою не бачити? Хотів женитися, треба було тобі брати таку стару бабу, як ти. А не молоду дівчину. Такий закон існує в світі, що молоде тягнеться до молодого. Отже, коли ти був дурнем, то тепер терпи…» Так я йому сказав. Ха… ха… ха…

Він схопив професора за ґудзик і, наблизившись до його обличчя, агресивно запитав:

– Я мав рацію чи ні?.. Що, професоре? Я був правий чи ні?..

Вільчур зблід. Уже з половини розповіді пана Юрковського він зрозумів натяк. Спершу він відчув біль, потім йому стало соромно за людину, яка у власному домі дозволяє собі так негідно ображати своїх гостей. Тепер він зрозумів, що і сп’яніння, і зачіпка мали якусь серйозну причину. Ймовірно, Юрковський освідчився Люції і, отримавши відмову, повівся так, як не личило не тільки до гостинності, але й до звичайної пристойності.

– Ну, професоре, поб’юся об заклад на двох коней з бричкою, що ви б сказали те саме. Чи не так? Ви ж лікар і розумієте, чого вимагає організм, коли він молодий, а чого не може дати, коли старий.

Оскільки він тримав Вільчура за ґудзик і борсатися було важко, професор спокійно подивився на нього і сказав:

– Ви занадто спрощуєте свої погляди, думаючи, що шлюб – це лише потреба організму.

– Але й організму також, – наполягав Юрковський. – Нехай професор мені скаже, що та Малгоська мала робити. Ви скажете, що це аморально. Погоджуюся із цим. Але якби вона була більш моральна, що б зробила?.. Що?.. Отож, втекла б від нього. Кинула б його до дідька і пішла б з іншим. А якби була такою безгрішною лілеєю, то залишилася б із ним і страждала б до самої смерті. Такий закон є у світі, професоре. І ніхто цього не змінить. Ось що.

Вільчур ледве стримував себе. Натяк був набагато болючішим, ніж міг припустити його автор. Пригадалась у всій красі Беата та її втеча. Професор раптом відчув себе невимовно старим, втомленим і зневіреним. Він не ображався на Юрковського. Він розумів, як ця людина переживає сама. Він мріяв лише про одне – якнайшвидше піти звідси. Скориставшись припливом гостей до вітальні, він вислизнув від господаря і вирушив на пошуки Люції. Вона танцювала у вітальні. Минула добра година, перш ніж він зміг перекинутися з нею кількома словами.

– Як вам забава? – спитав він.

Вона тривожно глянула на нього.

– Що з вами?

– Та нічого, – легковажно сказав він. – Я трохи втомлений. Я вже відвик від великих вечірок, натовпу та галасу.

– То, може, вже поїдемо додому? – запропонувала вона.

– Якщо це вам не завдасть сильного болю…

– Зовсім ні, – перебила вона. – Зараз попрошу про коней.

Пані Юрковська намагалася їх затримати, але нарешті піддалась. Вони навіть недовго чекали на коней.

Надворі йшов дощ. Сидячи у відкритій бричці, вкриті каптурами бурок, вони не мали бажання розпочинати розмову і майже всю дорогу мовчали. Кожен з них був занурений у власні думки. Люція обдумувала освідчення Юрковського. Знала, що зробила правильно. Вона вважала його людиною милою і надзвичайно порядною. Ні в якому разі, навіть якби не кохала Вільчура, не стала б дружиною цього молодого чоловіка. Не лише тому, що він не відповідав їй як тип, а й тому, що вона була переконана у правильності своїх аргументів. Люди повинні одружуватися у своїй сфері. Повинні одружуватися так, щоб інтереси однієї сторони були також інтересами другої. Він не міг мати поняття про її роботу, а вона – про його. Просто вони б не знайшли спільної мови. Вони були б як двоє засуджених до співжиття. Наприклад, з тим же Кольським, хоча його й не любила, хоча їхні погляди часто були діаметрально протилежні, їй завжди було про що поговорити з ним не тільки тому, що він лікар, а й тому, що він виріс і працював у місті, що вони обидва черпали свої ідеї, уяви, уподобання, звичаї з одного середовища, з тієї самої культури. Вони не бачилися стільки місяців. Їх розділила велика відстань і навіть інший спосіб життя. І все ж вони дуже часто листувалися між собою і завжди мали що сказати одне одному.

А, наприклад, з професором, чи могло їй бути нудно з ним? Вона була впевнена, що розуміє кожен його погляд, кожен його рух. І їй здавалося, що він теж відчуває себе близьким, що він не бачить у ній ніяких для себе таємниць. Вони так довго були одне з одним, і кожна розмова з ним ніколи не перестає бути найбільшою насолодою.

Заглядаючи у майбутнє, у майбутнє поряд із цим чоловіком, вона не бачила попереду найменшої хмаринки. Вона не сумнівалася, що буде щаслива. Можливо, на якусь мить десь у глибині душі пробудилась дрібка жалю, що це майбутнє не буде рясніти такими подіями, як сьогоднішня. Однак тут же з’явилася розумна думка про те, що вона здатна на такі маленькі жертви, як відмова від танцю.

Уже було зовсім темно, коли вони під’їхали до ґанку лікарні. Вільчур у передпокої запалив лампу і перший помітив паперовий пакет, опертий на чорнильницю на столі.

– Що це? Телеграма? – сказав, беручи пакет в руки.

Справді це була телеграма, адресована Люції. Вона підійшла до лампи і відкрила її. Подивилася на підпис. Телеграма була від Кольського. Поки Вільчур пішов оглянути лікарняну палату, Люція почала читати:

«Звертаюся до пані від імені дружини професора Добранецького з гарячим проханням. У її чоловіка виявлено небезпечну пухлину мозку. Стан майже безнадійний. Мінімальний шанс на порятунок – операція. Хірургічне втручання буде важке і складне. Добранецький не хоче цього робити, бо не вірить в успішний результат. Він заявив, що погодиться на операцію, лише якщо тільки професор Вільчур захоче це зробити…»

Люція потерла чоло рукою. Вона просто не могла повірити своїм очам.

«Пані Добранецька благає вас, а я приєднуюсь до цього прохання, щоб ви вплинули на професора Вільчура, аби він не відмовив у допомозі помираючій людині. Вона знає, що не має права просити, що вони не заслужили такої прихильності і професор Вільчур вважає їх своїми ворогами. Тому через мене звертається до вас. Ми віримо, що ви не відмовите у допомозі. Чекаємо на відповідь телеграфом. – Кольський».

Люція зім’яла депешу в руці. Новина вдарила її, наче по голові обухом. Якась радість і водночас роздуми наповнили її думки. Ось як сама доля найтяжчим способом помстилася цим поганим людцям, ось як сила вища наказала їм шукати допомоги і порятунку в людини, якій вони завдали стільки жахливих травм.

«Ах, підлі, тричі підлі людці, – думала вона. – Зневажливо називали його знахарем. Поширювали наклепи на нього. Заявляли, що він повинен облишити хірургію. А тепер, коли загрожує смерть, як собаки скиглять про змилування!»

Професор увійшов до передпокою. Імпульсивно вона схопила його за руку. Він здивовано подивився на неї. В її очах світився тріумф, а щоки вкрились рум’янцем. Вона швидко дихала.

– Щось сталось? – спитав він. – Ви така збуджена…

– Так! Так! Сталося. Сталося щось, що повинно переконати вас у божественній справедливості! Ось послухайте мене.

Вона випрямила зім’ятий папірець і нерівним голосом почала читати телеграму. Він слухав, а здивування його зростало. Коли вона закінчила, обоє надовго замовкли. Вільчур стояв, опустивши голову. На його обличчі відбився глибокий смуток. Нарешті він підвів голову і тихо промовив:

– Бог мені свідок. Я не можу… Як… Рак мозку… І така рука…

Він простяг уперед ліву руку, яка, мабуть, під впливом несподіваного враження затремтіла ще більше, ніж звичайно.

– Як я з такою рукою… Це ж неподобство.

– Але це нахабство! – вибухнула Люція. – Яке нахабство тих жалюгідних плазунів! Після всього того, що вони вам зробили, вони ще наважуються!.. Нахаби!..

Вільчур нічого не сказав. Заклавши руки за спину, він важкими кроками ходив з кутка в куток.

– Я напишу Кольському, що здивована тим, що він узявся бути посередником. Крім того, він також просить мене бути посередником.

Вільчур затримався перед нею.

– Ви не можете звинувачувати його, панно Люціє, – сказав він. – Ви не маєте забувати, що він перш за все лікар. І як лікар, він зобов’язаний не пропускати жодного, жодного способу порятунку пацієнта.

– Навіть тоді, коли цей пацієнт – злочинець? – схвильовано вигукнула вона.

Вільчур серйозно подивився їй в очі.

– Навіть тоді. Навіть тоді, прошу пані.

Знову запала тиша.

– Відішліть йому телеграму, – обізвався Вільчур. – Напишіть, що я не можу. Що я не володію однією рукою… І телеграму треба відправити вранці. Там чекають на відповідь… А тепер – на добраніч, Люціє. Нехай вам добре спиться.

Вона обіруч міцно стиснула його руку.

Коли за Вільчуром зачинилися двері, вона ще довго стояла нерухомо. Люція захоплювалася цією людиною. Зрештою, вона прекрасно знала, що до Добранецьких він мусив мати якщо не бажання помститися, якщо не ненависть, то у будь-якому разі, найглибшу огиду, цілком виправдану зневагу. Вони так ганебно його скривдили, хапаючись за бридкі засоби боротьби. Вони обплювали його добру славу, видерли в нього майно, змусили залишити посаду та покинути Варшаву. Ні. Вона не знайшла б для них ані тіні милосердя. Вона не могла б ні на мить забути про завдані кривди, бо знала, що Вільчур також має їх пам’ятати. І все ж йому довелося навіть закликати Бога, щоб засвідчити щирість його відмови.

І Люція мусила в ту хвилину придушити в собі ніби почуття радості, що злий випадок, про який вона пам’ятала, знадобився для того, щоб унеможливити порятунок того негідника без честі й віри.

Професор сказав, що навіть злочинця слід врятувати. Так. Так. Але є злочини, є ж такі злочини, які виключають милосердя.

Схвильована цією подією, вона довго не могла заснути. Вона обдумала текст депеші, яку завтра вранці вишле. Вона хотіла написати це терпкими й болісними словами, але після роздумів вирішила, що це буде нелояльним по відношенню до Вільчура.

Наступного ранку вона вирішила самостійно віднести телеграму до Радолішок. Коли виходила з лікарні, зустріла посланця з Ковалева на коні. У нього був лист від молодого дідича. Зі здивуванням виявила, що на конверті не було її прізвища, тільки професора. Це її заінтригувало. Про що міг писати пан Юрковський до Вільчура?.. Вона подала йому листа, навіть не питаючи про зміст. Вільчур мовчки відкрив конверт, прочитав його і, побачивши Люцію, яка чекала, знайшов необхідним пояснити:

– А, нічого, прошу пані. Це така дрібниця. Ми вчора говорили про певну справу, яку пан Юрковський вважав настільки важливою, що надіслав мені додаткову інформацію.

Насправді лист виглядав так:

«Шановний пане професоре! Я вчора трохи перебрав з алкоголем і не був до кінця притомний. Здається, я дозволив собі розповісти вельмишановному панові якісь непристойні історійки. Я усвідомлюю, що мене ніщо не виправдовує. Дуже вас перепрошую, висловлючи щирий жаль, і прошу вас, пане професоре, не ображатися на мене. З найглибшою повагою – Вінцентій Юрковський».

Розділ XV

Відколи професора Добранецького привезли в клініку, весь коридор «Б» на другому поверсі був звільнений від пацієнтів, щоб забезпечити абсолютну тишу. Лікар, який входив сюди, а також прислуга мали були надягати капці з войлоку й розмовляли лише пошепки.

В останній палаті, де розмістили Добранецького, вікна були затягнуті заслонами і панував напівморок. Хворий не переносив світла і голосних звуків. Під впливом одного чи іншого у нього з’являвся страшний біль у черепі, біль, який не можна було потамувати найсильнішими дозами пантопону чи морфіну. Вдень та вночі біля його ліжка чергували лікарі. Крім них, тут годинами сиділа дружина професора.

Як тільки вона йшла, хворий вимагав її присутності. Його стан одразу погіршувався, пульс слабшав, болі посилювалися, по щоках текли сльози, які доводилося постійно протирати. І раптом на його обличчі з’явився вираз полегшення. Це його неймовірно загострений слух розпізнавав її кроки в коридорі, які не могли розпізнати інші. Коли вона сідала біля ліжка, він брав її за руку, заплющував очі й або мовчав годинами, або шепотів ніжні слова про те, як її кохає, про те, що вона прекрасна, про те, що він живе заради неї і що йому не буде важко розлучитися зі світом, тільки її не може й не хоче залишити.

Іноді, найчастіше вночі, він непритомнів. Тоді у нього починалися судоми, які супроводжувалися блювотою, а потім з’являвся жахливий біль та навіжені марення.

Пані Ніна була у відчаї. Ніхто з її давніх знайомих тепер не міг її пізнати. Нефарбована, будь-як зачесана, з великими синцями під очима, вона ходила мов навіжена. Якщо раніше вона виглядала напрочуд молодою, то тепер раптово постаріла.

– Подивіться, як вона страждає, – говорили всі. – Оце кохання.

Вони помилялися. Пані Ніна страждала з іншої причини. Вона знала, які неминучі наслідки потягне смерть чоловіка. З моменту відходу Вільчура з клініки вони покращили своє матеріальне становище, але не змогли погасити бодай частини своїх боргів. Для Ніни смерть чоловіка дорівнювала злидням. Злидням, за якими наступала втрата соціального статусу, комфорту, одягу, значення, краси та успіху. Небагато людей знали, що їй наближається сороківка. Завдяки необмеженим коштам і великим жертвам вона підтримувала свою красу, якою славилась із часів молодості. Тепер, коли вона стояла перед дзеркалом, її охоплював відчай. Вона добре розуміла, що більше не зможе розпочати нове життя. Що смерть Єжи означатиме кінець її карьєри. Вона могла розраховувати на успіх у чоловіків, будучи доглянутою, вишуканою і затребуваною, коли чарувала усіх своєю красою. Жоден чоловік не зверне увагу на бідну, погано одягнену й змучену жінку.

І коли вона пристрасним голосом наказувала чоловікові: «Ти мусиш жити!.. Ти будеш жити!..», то це також означало: «Я хочу жити, а твоя смерть – моя смерть».

За кошт клініки були запрошені найкращі вітчизняні та зарубіжні фахівці. Кожні кілька днів над ліжком хворого відбувалися довгі консиліуми.

І ніхто не обнадіював. Не міг цього зробити. Пухлина під черепом повільно, але постійно зростала, стискаючи звивини мозку. Кінець був лише питанням короткого часу. Останній консиліум заявив, що з огляду на розростання пухлини операційне втручання було майже неможливе. Знаменитий американський лікар професор Коллеман, який перервав свою поїздку на Рів’єру, щоб поспішити до ліжка хворого колеги, сказав Добранецькому, коли той вимагав правди:

– Я б не взявся робити операцію, бо не вважаю її доцільною.

Добранецький прошепотів:

– Я давно маю таку ж думку… Один шанс на сотню.

– На сто тисяч, – поправив Колеман.

Того ж дня по обіді пані Добранецька, почувши вирок, прийняла рішення: якщо є один шанс на сто тисяч, то слід спробувати оперувати. Вона до тих пір благала Коллемана, аж поки той не погодився.

– Я цілком переконаний, що операція не вдасться. Вона лише на тиждень чи десять днів прискорить смерть хворого. Однак якщо ви так категорично цього бажаєте, я можу зробити. Лише сумніваюся, чи професор Добранецький згодиться. Він дуже добре орієнтується у своєму стані і сам дуже хороший хірург, щоб не розуміти, що скальпель тут нічого не допоможе.

Американець не помилявся.

Усе було готово. Операційна була готова, коли пані Ніна почала вмоляти чоловіка погодитися на операцію.

Він відмовився одразу й категорично.

Ані наполягання, ані благання не допомогли. Навпаки. Нарешті хворий роздратувався і з гіркотою запитав:

– Ти хочеш відібрати ці останні кілька днів мого життя?..

– Але ж, Єжи, – мовила дружина.

– Тебе вимотує перебування біля мого ліжка, і ти хочеш позбутися мене…

Звичайно, цим він закрив їй рота. Вона замовкла. Сиділа прибита й поникла біля його ліжка. Хворий спокійно провів ніч. А коли вона знову прийшла вранці, запитав:

– Чи професор Коллеман поїхав?

Ніна оживилась.

– Так, але має затриматись у Відні. Його можна повернути депешею!

– О, ні, ні.

А після паузи додав:

– Є лише одна людина у світі, яка може врятувати мене… Але він швидше волів би мене вбити…

– Про кого ти говориш, Єжи? – вона широко розплющила очі.

– Про Вільчура, – прошепотів Добранецький.

У неї стислося серце. Він сказав правду. Вони не могли сподіватися на допомогу Вільчура. Як би там було, вона це добре зрозуміла, хоча була переконана, що у світі не існує таких скарбів, якими б вона могла здобути прихильність Вільчура, але обома руками схопилась за цю надію.

– Єжи, ти б погодився на операцію, якби він провів її?

– Так, – хвилину повагавшись, відповів чоловік. – Але немає про що говорити.

Вона була знервована і збуджена.

– Може, варто було б спробувати? Може, погодиться?

– Він не погодиться.

Однак Ніна вчепилася за цю думку. Вона не могла її позбутися і, як тільки вийшла з кімнати хворого, запитала першого санітара, якого зустріла:

– Доктор Кольський є?

– Так, він в операційній на верхньому поверсі, прошу пані.

– Щойно закінчиться операція, будь ласка, негайно запросіть його. Я чекатиму в його кабінеті.

Кольський вислухав проект Ніни з величезним здивуванням. Він також не вірив, що Вільчур захоче оперувати Добранецького. Не вірив, що взагалі захоче приїхати до Варшави.

– Все ж напишіть йому, – наполягала вона. – Дайте йому телеграму. Я не можу. Ви самі це розумієте. Не йдеться про мої амбіції, але я знаю, що він, не читаючи, відкине мою телеграму. Зрештою, він вас любив.

Кольський похитав головою.

– Моє прохання також не подіє.

– Тоді напишіть до доктора Канської. Він її любить. Можливо, піддасться її проханню. А ви говорили, що у неї таке добре серце. Але ж тут йдеться про милість. Про милість до помираючого. Ви не можете відмовити мені в цьому!

Після довгих вагань Кольський погодився, хоча знав, що цим відверне від себе Люцію. Разом з пані Добранецькою вони відредагували довгу телеграму.

А тепер, власне, вони чекали на відповідь. Пані Ніна раз за разом виходила з кімнати свого чоловіка, щоб дізнатися, чи не отримав Кольський повідомлення. Телеграма прийшла близько полудня. Кольський відкрив її і прочитав вголос:

«Професор Вільчур страждає парезом лівої руки. Тому він не може взятися за операцію. – Люція».

Ніна безпомічно впала на фотель.

– Боже, Боже!..

Раптом вона підскочила.

– Це неправда. Це не може бути правдою! Це лише привід. Я не вірю!

Вона схопила депешу і, потрясаючи нею, гарячково заговорила:

– Зрозуміло, що виправдання. У нього немає серця. Боже мій! Що робити? Порадьте щось мені. Як його схилити?! Напевне, він абсолютно здоровий і радіє, що його ворог гине. Цей парез руки – випадкова придумка.

Кольський похитав головою.

– Не думаю. Панна Люція не вдавалася б до подібних дій. Та й професор також не мав підстав для цього. Вони могли б написати, що у нього немає часу.

– То що це? Скажіть мені, що це!

Він знизав плечима.

– Гадаю, що це правда.

Пані Ніна почала плакати. Кольський вивчав її розпущене волосся, червоне обличчя та набряклі від сліз повіки. Вона була відразлива. Відштовхувала і була непослідовна. Багато років вона обманювала і брехала чоловікові, а тепер впадала у відчай так, якби була найвірнішою дружиною. Наче вона найбільше любила його. Можливо, саме тому в Кольському народилося співчуття. Особисто він був переконаний, що життя Добранецького врятувати не вдасться. Він поділяв думку Коллемана, що тут може йтися про один шанс на сто тисяч. І все ж… Однак він уже бачив не одного пацієнта, який був у подібній ситуації. Чарівний скальпель професора Вільчура серед ста тисяч міг знайти один щасливий шанс.

Він знову прочитав депешу.

«Парез руки, – думав він. – Парез, а значить – не тотальний параліч… І все ж, чи для цієї операції потрібно використовувати обидві руки?.. Трепанацію і так робитиме асистент. Це дрібниця. Йдеться про видалення пухлини. Тут однієї руки може бути досить. Навіть може вистачити вказівок».

Кольський з досвіду знав, що Вільчур має якийсь неймовірний інстинкт миттєвої орієнтації в операційному полі. Надійний інстинкт. Найскладніша пухлина з метастазами була для нього чимось давно йому відомим…

– Прошу пані, – сказав він, і Ніна враз перестала плакати, ніби очікуючи надії, – прошу пані, гадаю, якщо навіть професор Вільчур страждає від цього парезу руки, він все одно міг би зробити операцію.

– Міг би?.. О Боже! справді, міг би?

– Точно міг би. Звичайно, з певними труднощами. Але це можливо.

– Чи можна буде його переконати в цьому?

Кольський ледь знизав плечима.

– Як хірург, він добре знає, що за допомогою асистентів, особливо асистентів, які його знають давно і вже робили з ним не одну операцію, він може зробити це хірургічне втручання.

– Але як змусити його це зробити?

– Тут не може бути слова «змусити». Залишається лише просити.

– Отже, чимшвидше давайте надішлемо другу телеграму.

Кольський похитав головою.

– Сумніваюся, що це матиме успіх.

– То що робити? Що робити?.. – вона гарячково стиснула пальці.

Після довгих роздумів Кольський сказав:

– Наскільки я знаю професора Вільчура і наскільки я можу судити, гадаю, найкраще б ви зробили… поїхавши до нього. Якщо ви зможете його розчулити, якщо ви зможете отримати прощення… можливо, він погодиться. Звичайно, тут не може бути певності…

Пані Ніна зірвалася з місця.

– Але чи достатньо часу для цього? Чи встигну я поїхати туди, аж на кінець держави, і повернутися з ним? Чи не буде занадто пізно?

Кольський розвів руками.

– Ніхто не може за це ручатися.

– Так, так, – гарячково заметушилася вона. – Не можна витрачати ні хвилини часу. Я не візьму з собою ніяких речей. Поїду, як стою. Мені вже все одно. Просто перевірте тільки, коли у мене найближчий поїзд.

– Думаю, що ви краще зробите, скориставшись літаком. До Вільна ви долетите, а там можна телеграфом з Варшави замовити машину та поїхати просто з аеродрому в Радолішки. Це буде набагато швидше, ніж залізницею. Дорога в обидва боки у вас візьме менш, ніж півтори доби, а точніше тридцять вісім годин, включно з двома годинами на місцях.

– Який ви добрий, – здивувалася вона. – Ви вже все перевірили і порахували!

Кольський нічого не відповів. Він уже багато разів прораховував це. Стільки разів, скільки очікував, що Люція дозволить йому приїхати хоч на кілька днів.

Пані Ніна вже не дивувалася, що він знає час виліту й прильоту до Вільна, а також, як у Вільні замовити машину.

– Це так добре, що ви все знаєте! Я б сама не дала ради з усім цим. Я напівпритомна.

Раптом вона схопила його за руку.

– Пане Янеку! Пане Янеку, їдьте зі мною!

Кольський трохи зблід.

– Це неможливо, – відповів він. – Зараз я не можу їхати.

– Чому?

– У нас повна клініка. Колеги орають, як воли. Я не можу.

– Ах, що мені до клініки! – обурилася пані Ніна. – Я зараз же поговорю з Ранцевичем, і ви будете вільні.

Кольський скривився.

– Тут не йдеться про доктора Ранцевича та звільнення, але я просто не можу змушувати своїх колег робити більше роботи, через те, що я хочу прогулятися на кінець держави.

Вона з докором глянула на нього.

– Ви прогулянкою називаєте поїздку по допомогу своєму помираючому патронові?

Кольський опустив голову і мовчав. Насправді через зовсім інші причини він не хотів супроводжувати пані Ніну. Він знав, наскільки Люція не переносила її. Припускав, що на підставі його ж власних листів вона може запідозрити його у тісніших стосунках з Добранецькою. Якби він з’явився там з нею, він би підкреслив, що звинувачення були небезпідставні. Більше того, щодо Люції й Вільчура він виявився б союзником Добранецьких. Він цього не хотів. Вже навіть те, що він підписався під телеграмою до Люції, з його боку було достатньою жертвою. У тому він переконався з телеграми Люції. З сухого, ділового, безособового повідомлення. Вона не додала жодного слова для нього. Навіть привітання.

– Вас може супроводжувати, скажімо, секретар професора, – сказав Кольський.

Пані Ніна похитала головою.

– Ні, ні. Ви маєте їхати. Тут не йдеться лише про супровід.

– То про що іще?

– Ви з ними у добрих відносинах. Ваші переконання будуть ефективнішими, ніж мої.

– Я зовсім у цьому не переконаний.

– Але не можна нехтувати нічим, що може схилити Вільчура до проведення операції. Ви маєте їхати. Ви нічим мені не зобов’язані, і я не через це прошу вас. Тут йдеться не про мене, а про мого чоловіка.

Він зрозумів, що більше не може заперечувати.

– У такому разі, – сказав він, – мусимо бути на аеродромі за півгодини. Звідти дамо телеграму.

– Дякую вам, – вона простягнула до нього руки, і на її очі знову навернулися сльози.

Менш ніж за годину після цієї розмови вони вже сиділи в літаку, який легко відірвався від землі. День був типово осінній. Чорні хмари низько висіли над летовищем. Моросив дрібненький, але щільний дощ. Літак зробив велике коло і піднімався все вище й вище, пробиваючись крізь товщу хмар. У середині був напівморок. Однак через кілька хвилин раптово все стало неймовірно яскравим. Вони побачили над собою сонце у чистій незайманій блакиті, а під ними – застигле море білих, вкритих хвильками пагорбів і курганів, безкрає море, на якому єдиною темною плямою була їхня власна тінь, тінь літака.

Тим часом у лікарні при млині гостей не чекали. Пацієнтів того дня було мало, бо з ранку лив такий щільний дощ, що навіть Омела не зважився на свою звичну подорож до містечка. Він лаявся собі під ніс і ходив похмурий, ніхто не намагався його розважити, бо Донка мусила доглядати за хворим, Люція була зайнята своїми думками, а Вільчур також не виявив ані найменшого бажання поговорити. Він сидів у своїй кімнаті і читав.

Відразу після вечері, пославшись на втому, він ліг у ліжко. Омела також узяв з нього приклад. Люція ще зазирнула до хворих, навела порядок в амбулаторії та почала виписувати рахунки. Як завжди, зачинила вхідні двері. У цей час зазвичай ніхто не приходив до лікарні.

Незабаром вона відклала ручку і задумалась. Повз її увагу не міг пройти сьогоднішній депресивний настрій Вільчура. Справді, сьогодні ніхто не відрізнявся бадьорим настроєм, але професор рідко був таким пригнобленим. У подібному стані вона бачила його у Варшаві. У нього, мабуть, знову були важкі спогади. Сумнівно, щоб їх могла розбурхати вчорашня телеграма. Інтуїція підказувала Люції, що це скоріше бал у Ковалеві. Для неї, незважаючи на неприємну розмову з паном Юрковським, цей бал завжди залишиться приємним спогадом.

Однак вона розуміла, що Вільчур має зовсім інший погляд на нього. Коли вона танцювала, чітко відчувала його несхвалення. Не докір, не осуд, а незадоволення. Можливо, вона зробила неправильно, що танцювала. Може, вона взагалі не повинна була б намовляти на цей візит?..

З того приводу вона не могла собі докоряти. У неї так мало задоволень. Вона відмовилася від усіх розваг, що мала право очікувати на його розуміння, коли захотіла розважитися хоч раз, один-єдиний раз на багато місяців.

Ці роздуми довели її до зневіри й наповнили якимось незрозумілим сумом. Вона встала, вирішила відкласти рахунки до завтра й почала складати папери в шухляду.

В цю мить у вікно вдарило яскраве сяйво автомобільних фар. Машина під’їхала з боку млина.

«Що це може бути?» – здивувався Люція.

Через шум дощу чітко долинав гуркіт двигуна. Машина зупинилася перед ґанком, і незабаром у двері постукали. Оскільки у передпокої було темно, Люція взяла лампу з амбулаторії і, тримаючи її в руці, відчинила двері.

Спершу вона не впізнала Добранецьку і запитала:

– Пані привезла хворого?

– Я, напевно, дуже змінилась, – заговорила прибула. – Я Добранецька.

Люція зробила крок назад. Кров ударила їй в обличчя. Перш ніж вона могла щось сказати, за Добранецькою зауважила Кольського. Вона опанувала себе.

– Прошу. Заходьте, будь ласка.

Вона поставила лампу на стіл і стала поряд випроставшись зі стиснутими щелепами. Поява тут цієї жінки була просто цинізмом. Це з давньою силою викликало в Люції цілу хвилю ненависті.

Пані Ніна підійшла до неї і простягла руку.

– Ви не привітаєтесь зі мною? – покірно запитала вона.

Після хвилини вагання Люція таки подала їй кінчики пальців, виказавши цим рухом усю свою зневагу. З байдужістю потиснула руку Кольському. Побоюючись, щоб розмова не розбудила професора, вона повела їх до амбулаторії і зачинивши двері, запитала:

– Ви не отримали телеграму?

– Отримали, але… – почала Добранецька.

– Шкода було витрачати час на подорож. Можу лише повторити вам те саме, що було у телеграмі.

– А чи на місці професор Вільчур? Найпізніше через дві години ми маємо виїхати, щоб встигнути на літак.

Люція знизала плечима.

– Я вас не затримую. Тим більше що ви не можете побачити професора Вільчура. Пізня ніч. Професор спить після робочого дня, і я не можу його будити.

Добранецька вся тремтіла.

– Благаю вас. Благаю. Йдеться про життя мого чоловіка.

Очі Люції примружились.

– А ви з вашим чоловіком, коли вам не був потрібний Вільчур, ви могли знайти хоч іскорку людського співчуття до нього? Яким правом, з яким обличчям ви приходите сюди до людини, яку ви скривдили, яку ви залишили босою й голою і майже вбили морально! Так, тому що це ви! Тому що ви з вашим чоловіком були джерелом всякої мерзоти, якою обплутали професора. А тепер ви благаєте про змилування? O! Я добре знаю, що думати про вас. Я знаю, і професор Вільчур знає. Якщо я чомусь і дивуюсь, то дивуюсь тільки тому, що так пізно знайшла вас заслужена кара. Треба не мати почуття сорому, щоб після всього, що сталося, з’явитися тут, у домі професора! Треба бути цинічною тварюкою, а не людиною, щоб просити в нього допомоги!

Пані Добранецька обома руками стиснула скроні й тихо повторювала:

– Боже… Боже… Боже…

Блідий Кольський стояв мовчки, спираючись на поруччя стільця, задивлений в очі Люції, які горіли ненавистю. Він не чув того, що вона говорить. Він поглинав її присутність, п’янів від того, що бачить її.

– Ви, пані, не гідна переступити поріг цього дому. Кожен ваш дотик – це бруд і образа. Даремно ви сюди прийшли, бо мені навіть гидко від того, що бачу вас приниженою. Ви не побачите професора!..

– Яка жорстока ваша помста! – прошепотіла Добранецька.

– Це помста долі для вас. Доля мститься, не я.

– То чому ж тоді ви не хочете дозволити мені побачити професора? Чи це не помста диктує цю наполегливість?

Люція зміряла її зневажливим поглядом.

– Не помста, бо ви знаєте, що сказав учора професор? Він сказав, що не відмовився би допомогти навіть найбільшому злочинцеві.

– Тоді чому він нам відмовляється допомогти?

– Бо він не може. Я не будитиму професора і навіть не згадаю, що пані була тут. Я не хочу порушувати його спокій. Ой, ви зі своєю жадібністю і заздрістю навіть не розумієте цих шляхетних вершин, цієї незмірної доброти, цієї жертви, якими сповнена душа людини, скривджена вами. Я пізнаю вас, пані, по тому, що ви сюди приїхали. Бо ви, звісно, не повірили словам моєї телеграми. Ви думали, що це просто вигадка. Що?.. Правда? Ви, пані, думали, що це брехня. Що професор Вільчур хотів дати зрозуміти, що не відмовився б допомогти, незважаючи на завдану кривду, якби він тільки міг? Отже, ви помиляєтесь. Я не зобов’язана вам давати ніяких пояснень, але я вам скажу. Нещодавно скажений собака вкусив професора за руку, і з того часу, незважаючи на необхідне лікування, його ліва рука постійно тремтить. Чи ви тепер розумієте, що професор справді не може взятися за операцію?

Пані Добранецька хотіла щось сказати, але Люція перервала її порухом руки.

– Ні. Не говоріть нічого. Нічого не кажіть. Боюся почути якусь брудну підозру. Бо з тих вуст, в яких зроджувались найогидніша брехня і наклепи, я нічого іншого більше не сподіваюсь. Вам немає чого більше тут затримуватись. Їдьте собі, пані. Їдьте собі і дозвольте нам забути про вас і про вашого чоловіка!..

Несподівано Добранецька впала перед нею на коліна.

– Змилосердьтеся… Змилосердьтеся… – вона застогнала і заридала.

Але Люція була незворушна.

– Підведіться. Це огидно!

І, звертаючись до Кольського, сказала майже наказово:

– Та підніміть же її нарешті.

Кольський допоміг пані Ніні підвестися і посадив її на стілець. Вона не переставала ридати, і кілька хвилин в кімнаті чути було її схлипування. Плачучи, вона почала говорити:

– Страшно жорстоко ви мене судите… Страшенно… Можливо, я на це заслуговую… Але я перенесу всі приниження… Усі… Тільки не відмовляйте мені у цій милості… Я повинна побачити професора…

– Навіщо? – коротко запитала Люція.

– Позаяк пан Кольський каже, що парез руки професора не є непереборною перешкодою. Що професор за допомогою асистентів міг би виконати операцію однією рукою…

Люція знизала плечима.

– Це лише доказ того, що пан Кольський – поганий хірург.

– Вибачте, панно Люціє, – вперше обізвався Кольський. – Але я справді так сказав, і наскільки ви мене знаєте, вам відомо, що я не пускаю слів на вітер. Це дійсно цілком можливо.

Люція заперечливо похитала головою.

– Я не можу погодитися з вами, бо вчора почула від самого професора, що він не взявся б за цю операцію.

– І я б не взявся за це, – спокійно відповів Кольський. – Але якби я був єдиним, хто міг би її здійснити, я б ризикнув. Я переконаний, що професор Вільчур, якщо його відмова не була наслідком інших причин, визнав би мою рацію.

Люція спопелила його поглядом. Вона була глибоко обурена його появою. Вона зрозуміла, що він скористався можливістю приїхати сюди з Добранецькою, хоча дозволу на це не мав.

– Чи я змушена і вам, пане, – підкреслила вона з притиском, – пояснювати, що професор не керувався ніякими «іншими» міркуваннями?

У передпокої скрипнули двері, і почулося чалапання хатніх капців. Усі замовкли. Кроки чітко направлялися до амбулаторії. Нічого дивного. Смужка світла з-під дверей вказувала на те, що саме звідси долинали уривки розмови.

Двері відчинилися, і на порозі в халаті з’явився професор Вільчур. Він озирнувся й, очевидно осліплений світлом, запитав:

– Панно Люціє, що це таке?

Перш ніж отримати відповідь, його погляд зупинився на обличчі Кольського. Через мить він упізнав Добранецьку й інстинктивно відступив назад.

Добранецька простягла до нього руки:

– Пане професоре! Допоможіть! Я приїхала благати вас про порятунок!

Вільчур довго не міг видобути з себе ні слова. Поява цієї жінки до глибини сколихнула його. Одразу в пам’яті ожили спогади тих місяців, протягом яких вона проти нього вела найжорстокішу кампанію, коли нацьковувала на нього громадську думку, коли не перебирала найгіршими наклепами.

– Благаю вас про порятунок, пане професоре. Тільки ви єдиний можете його врятувати! Будьте милосердні… Змилостіться…

Вільчур кинув погляд на Люцію.

– Ви не надіслали телеграму?

– Так, відправила.

– Ми отримали її… – почала Добранецька.

– Оскільки ви її отримали, – перебив Вільчур, – то знаєте, що я не можу допомогти.

– Можете, пане професоре, можете.

Вільчур нетерпляче заворушився.

– Я розумію, що ваші нерви не в порядку. Але заспокойтесь і зрозумійте, що ви говорите з лікарем. З чесним лікарем. Якщо я відмовився допомогти, то я, мабуть, знав, що не можу надати допомогу. Ви мене розумієте? Мені не важливо, хто шукає моєї допомоги. Якби хтось, хто хотів мене вбити, сам би був поранений, я б урятував його так само, як і будь-кого іншого. Я знаю, пані, що вам непросто у це повірити, оскільки ми полярно протилежні в етичних поглядах люди. Але якщо ви не вірите моїм словам, повірте власним очам.

Він простягнув ліву руку, яка саме зараз дуже тремтіла.

– Бачите, пані. Я каліка. Якщо операція буде настільки складною, що за неї не взялися найкваліфікованіші фахівці, як же ви можете очікувати цього від мене у такому стані? Я ніколи не був чудотворцем. Як хірург, я справді міг пишатись своїми знаннями з цього предмету та чіткістю своєї руки, хоча й у цьому деякі мені відмовляли. Я був би божевільний, якби зараз, розуміючи наслідки своєї травми, піддався б вашим проханням.

Він ще хвилину тримав цю тремтячу руку перед її очима, а потім повільно повернувся до дверей.

Добранецька, волаючи, впилася пальцями в плече Кольського:

– Не відпускайте його. Прошу, говоріть!

– Пане професоре, – обізвався Кольський.

Вільчур зупинився, поклавши руку на клямці дверей, і озирнувся.

– Що іще ви хотіли мені сказати? Адже ви як хірург найкраще це розумієте.

– Так, пане професоре. Я погоджуюся з вами, що ви не могли б самостійно провести навіть значно легшу операцію. Але… тут не йдеться про операцію, яку б ви особисто робили. Йдеться про вашу присутність, про точний діагноз, про інструкції і вказівки під час самої операції.

На вустах Вільчура з’явилася посмішка.

– Ви вірите, що така операція per procura[84] може бути успішною?

Кольський не відступав:

– Я чув про нещасні випадки, коли судновий механік у відкритому морі ампутував ногу моряку, не маючи уявлення про анатомію та використовуючи лише вказівки хірурга, які по радіо надавались з одного з портів. Операція пройшла успішно…

Пані Ніна крізь сльози пошепки повторювала:

– Благаю вас, пане професоре… благаю…

Вільчур довго стояв з насупленими бровами.

– Подібні речі іноді можуть мати успіх, коли йдеться про нескладні випадки. Але я вас знову запитую: чи вірите ви, що подібний принцип можна застосувати тут?

Кольський заперечно похитав головою:

– Ні, пане професоре. Я взагалі не вірю, що ця операція матиме успіх. На мою думку, стан пацієнта безнадійний. Але…

Його перервали гучніші ридання пані Добранецької.

– Але, – вів він далі, – моя віра чи невіра не може вплинути на факт, що існує можливість врятувати пацієнта. Професор Коллеман назвав це як один шанс зі ста тисяч випадків. Якщо ж пацієнт заявляє, що переконаний, що якщо професор зробить операцію, він може розраховувати на цей єдиний шанс, я думаю, ви не відмовитесь. Я думаю, що вам не варто відмовлятися.

Вільчур, дещо здивовано подивився йому в очі.

– А чому ви думаєте, що мені не варто відмовлятися?

Кольський рішуче відповів:

– Бо я був вашим учнем, пане професоре.

У кімнаті запанувала тиша.

Не було сумнівів, що слова Кольського справили на Вільчура велике враження. Він підійшов до вікна і вдивлявся у краплі дощу, які стікали по чорній шибі. Збоку перед ґанком жевріло червоне світло заднього ходу автомобіля, кидаючи слабке світло на номер, захляпаний болотом.

Вільчур, не розвертаючись, сказав:

– Чи будете ви така добра, панно Люціє, приготувати мою валізу?

– Зараз я це зроблю, – тихо сказала Люція.

Перш ніж вона зачинила за собою двері, почула вибух плачу. Це пані Ніна впала на коліна перед Вільчуром.

– Дякую. Дякую вам, пане! – вигукувала вона, намагаючись схопити його руку.

– Заспокойтеся, – сказав він надломленим голосом.

– До смерті вам цього не забуду…

Він сумно посміхнувся і махнув рукою.

– Будь ласка, підведіться.

А звернувшись до Кольського, вказав на полицю на стіні:

– Пане колего, тут ви знайдете краплі валеріани.

Кольський відклав капелюх, який тримав у руці. Він розглядався серед безлічі пляшечок і, знайшовши потрібну, до склянки накапав тридцять крапель, не поспішаючи долив води з карафки на столі й подав пані Ніні. Уесь цей час Вільчур спостерігав за ним уважно й задумливо. Нарешті він поклав йому руку на плече і сказав:

– Справді ви були моїм учнем. І мені не соромно за це.

Кольський почервонів:

– Повірте, пане професоре, я не заслужив на таку похвалу.

Вільчур ніби не чув його слів, зайнятий своїми думками. Ці думки, мабуть, були надзвичайної ваги, бо чоло професора вкрилося глибокими вертикальними складками. Раптом він рішуче глянув Кольському просто в очі:

– Ви мене переконали. І я поїду. Але за однієї умови.

Кольський трохи занепокоївся.

– Гадаю, пані Добранецька погодиться на всі умови.

– Так, так, – підтвердила пані Ніна. – Я приймаю всі умови заздалегідь.

Вільчур не звернув на неї жодної уваги і сказав Кольському:

– Це умова ні для кого іншого, окрім вас.

– Для мене? – здивувався Кольський.

– Так. І я підкреслюю, що це умова sine qua non[85].

– Слухаю, пане професоре.

– Отже, на час мого перебування у Варшаві ви, пане колего, залишитесь тут. Я не можу покинути, ви маєте самі це зрозуміти, своїх пацієнтів. Доктор Канська – не хірург, а тут ми маємо багато випадків, які вимагають хірургічної допомоги. Ви залишитесь тут, поки я не повернусь.

Кольський стояв білий як полотно. Несподівана пропозиція Вільчура впала на нього, як величезне щастя, яке він навіть уявити не міг. Залишитися тут. Бути разом з Люцією, бачитись із нею щодня. Працювати разом, як раніше у Варшаві… Навіть у найвідвертіших мріях він не заходив так далеко. Він хотів було вже відповісти, що погоджується на умову професора, але його зупинила думка: як це сприйме Люція? Чи не побачить вона в цьому якогось підступу, чи не буде вважати його небажаною особою… Особливо після того, що він почув з її вуст, коли вона розмовляла з Добранецькою. У її словах він навіть міг зауважити бажання включити його до числа ворогів професора, яких Люція вважала своїми ворогами. Радість бути поруч із нею таким чином може обернутися нестерпним катуванням для обох.

– Я не знаю, – невпевнено сказав він, – я не знаю, чи можу я собі це дозволити, пане професоре.

– Чому?

– У Варшаві в мене багато роботи. Клініка переповнена… Окрім того, приватні пацієнти.

– Але ж ви мусили передати їх якомусь заступникові?

– Так… Але в клініці… Доктор Ранцевич звільнив мене лише на два дні.

Вільчур уважно до нього придивився:

– Пане колего, гадаю, що в цій ситуації це не може бути аргументом, з яким слід рахуватися.

– Мабуть, – заїкаючись, сказав Кольський. – З іншого боку…

– Я не хочу тиснути на вас. Я не думав, що ваше перебування тут буде для вас таким неприємним. Я знаю від доктора Канської, що ви у своїх листах часто заявляли про намір відвідати нас. У будь-якому разі я не можу скасувати свою умову. Тож подумайте.

– Але тут немає про що говорити, – пані Добранецька зірвалась зі стільця. – Звичайно, доктор Кольський залишиться. Розмову з Ранцевичем я беру на себе. Було б чимось неймовірним, якби Ранцевич міг мати претензії з цього приводу. Я не розумію, чому ви чините опір. Я тим більше не розумію, бо знаю, як сильно ви симпатизуєте…

– Я згоден, – швидко перебив її Кольський. – Я залишусь, поки пан професор не повернеться.

– От і добре, – посміхнувся Вільчур. – Незручності не такі вже й страшні. Поселитесь у моїй кімнаті. І, будь ласка, користуйтесь усім, що вам буде потрібно. Бо ви, звичайно ж, не брали з собою багато речей.

Кольський заперечливо похитав головою:

– Я взагалі нічого не взяв.

– Тож ви дасте мені свій варшавський номер телефону, й одразу по приїзді я зателефоную, щоб вам надіслали все необхідне.

– Я із цим розберуся, – втрутилась Добранецька.

– До того ж вам, колего, не зашкодить ознайомитись із тутешніми умовами і з місцевими людьми. Ось вам коротка відпустка, хоча погода й не для відпустки.

Подумавши, Кольський відповів:

– Я хотів би тільки попросити пана професора про одне…

– Слухаю.

– Я хотів попросити, щоб… пан професор сказав панні Люції, що ініціатива мені залишитися тут виходить від вас і що ви поставили це як умову вашої поїздки до Варшави.

Вільчур відповів трохи здивовано:

– Так, безумовно. Я можу це їй сказати.

Пані Добранецька з нетерпінням глянула на годинник.

– Я так боюся, щоб ми не запізнились на летовище. На дорогах неймовірне болото, і про всяк випадок краще виїхати чимшвидше. Звичайно, якщо пан професор може.

Вільчур ствердно кивнув головою.

– Я зараз одягнусь. За десять хвилин я буду готовий їхати.

Він зайшов до своєї кімнати, де Люція закінчувала пакувати речі. Він допоміг їй закрити валізу.

– Ви дуже незадоволені мною, панно Люціє? – спитав він. – Подумайте, як би у подібному випадку ви вчинили самі.

– Не знаю, – вона знизала плечима. – Я не знаю, як би я діяла на вашому місці. Але якби я мала рятувати цю людину, я навіть й пальцем не ворухнула. Такий монстр не заслуговує на життя. Чим раніше світ звільниться від нього, тим краще.

Вільчур посміхнувся.

– Ви відважна.

– Відважна? – здивувалася Люція вона.

– Ви узурпуєте Боже право судити. І якщо ви вже це робите, то вам водночас треба привласнити й іншу Божу рису: милосердя. Але не будемо дискутувати, бо на це зараз немає часу. Я мушу швидко вдягнутися.

– Ви недовго будете у Варшаві? – спитала вона з дверей.

– О ні. Ні на годину довше, ніж потрібно. Іще. Щоб ви тут не нудьгували і щоб у вас була допомога, доктор Кольський залишиться тут. Я попросив його. Я навіть вимагав, щоб він залишився до мого повернення. Він дуже відмовлявся, але мусив погодитися, бо я поставив таку умову.

Люція дивилася на нього широко розплющеними очима.

– Відмовлявся?.. Якщо він так відмовлявся, то я не розумію, чому ви так його примушували. Я прекрасно сама дам собі раду. Тим більше що доктор Павліцький заглядає сюди майже щодня.

– Ну, не завжди, не завжди, – лагідно мовив Вільчур.

– І крім того, я не розумію…

Він перебив її:

– Ми це вирішимо іншим разом. Тим часом я повинен швидко вдягатися.

Коли Люція вийшла, він швидко одягнувся і через п’ять хвилин з’явився у передпокої у своєму пальто і з валізою. У кількох реченнях дав Люції вказівки щодо різних питань лікарні, після чого тепло поцілував її руку і вийшов на ґанок, де вже чекала пані Добранецька. Під сильним дощем вони пішли до машини. Це був великий важкий автомобіль дещо застарілої моделі, але зручний і на добрих ресорах. Незважаючи на болото на тракті, він рухався рівно. Досвідчений водій успішно оминав великі калюжі й більш ризиковані вибоїни.

Пані Добранецька намагалася поговорити з Вільчуром, але він відгороджувався від неї односкладовими словами. Вона ж не піддавалась і шукала нові теми, поки він нарешті не сказав їй:

– Я втомився, прошу пані. Спробую подрімати.

Вона зрозуміла і замовкла.

Щоправда, поки що не можна було задрімати, але коли через годину машина повернула з тракту на шосе, професор Вільчур, спираючись на подушки сидіння, заплющив очі й заснув. На летовище прибули за годину перед вильотом. Вільчур присвятив свій вільний час написанню листа Люції, де нагадав кілька справ, про які, виїжджаючи, не пам’ятав.

Через дві години вони вже були на варшавському аеродромі і просто з Окенця[86] вирушили у клініку. Коли машина зупинилася перед входом, Вільчур не одразу зміг вийти з автомобіля. Раптом сили покинули його. При вигляді будівлі, у якій він провів стільки років, закладу, який створив сам, у нього стиснуло серце. З опущеною головою він зайшов всередину й інстинктивно попрямував до свого колишнього кабінету. Пані Добранецька, випередивши його, вже комусь встигла сказати про приїзд професора. Протягом хвилини на всіх поверхах про це було відомо. Усі знали, але ніхто не хотів вірити. Привітати Вільчура вибіг Ранцевич, доктор Михаловський, Котковський та інші лікарі. Вони оточили його, тиснули руки і досі не могли повірити своїм очам.

Було щось трагічно неймовірне в тому, що ця людина рішилася на такий великодушний крок, на таку самопожертву.

Коли позавчора стало відомо, що пані Добранецька з Кольським поїхали до Радолішок просити Вільчура прибути сюди, всі знизували плечима. Ніхто ні на мить не припускав, що Вільчур дасть себе вмовити. Один Ранцевич, який знав його найкраще і найдовше, сказав:

– Люди змінюються. Можливо, й він змінився. Але якщо не змінився, не слід втрачати надію.

І за мить додав:

– Інша справа, чи його приїзд до чогось буде корисний. Добранецький може не дожити до ранку і хірургічне втручання… Я би порівняв цю операцію з лотереєю, у якій ніхто не виграє.

Дійсно, стан Добранецького за останні двадцять чотири години значно погіршився. Хворий раз за разом непритомнів, а коли на короткий час свідомість поверталася до нього, гарчав від болю, бо не міг із себе видобути голос. Відбулася також радикальна зміна симптомів. А саме спостерігались слухові та зорові розлади. Добранецький скаржився тепер на те, що темно, і хоча освітлення було збільшене, він не міг розрізнити обличчя тих, хто найближче стояв до нього. Були моменти, коли він абсолютно глухнув і вимагав, щоб говорили голосніше.

Перш ніж піти до хворого, професор Вільчур мав довгу нараду з Ранцевичем та лікарями, які лікували Добранецького. Вільчурові надали вичерпний і ретельно підготовлений опис перебігу хвороби, а також перелік проведених обстежень та аналізів. Йому довелося визнати, що вони нічого не пропустили. Були описані всі симптоми, навіть ті, які на перший погляд не могли мати жодного значення, або ті, які лікуючий лікар не міг пояснити. Використовуючи такий багатий матеріал, Вільчур міг виробити висновок про стан хворого та тип хвороби. З доданих діагнозів та висновків консиліумів витікала слушна думка про те, що в ділянці мозочка (на думку Коллемана, між мозочком та корою головного мозку) виникла пухлина внаслідок переродження павутиноподібної оболонки або м’яких оболонок мозку.

Ранцевич також схилявся до цього висновку, додаючи, що сам Добранецький висловив думку, що виникнення раку бачить десь у ділянці шишкоподібної залози, і це тому, що перші симптоми захворювання стосувалися порушення метаболізму. Попервах він сам, як і інші лікарі, які його оглядали, вказував на погану роботу печінки.

– Так, – зізнався Вільчур, – здається, Добранецький мав рацію. Погана функція печінки часто є вторинним симптомом на тлі недостатньої секреції шишкоподібної залози. Якщо справді пухлина знаходиться там, її видалення представлятиме дуже серйозні труднощі. Безперечно, можна сказати, що вони також піддаються тиску з боку corpora quadrigemina[87]. На це також чітко вказують порушення слуху й зору. Мозочок також вражений. Звідси випливає, що розгалуження пухлини йдуть у різні боки і є складними.

Він задумався, а Ранцевич запитав:

– Чи у такому стані операція матиме сенс?

– Я не знаю. Побачу, – відповів Вільчур. – Я хочу його зараз оглянути.

Добранецький був притомний, але не впізнав Вільчура, який одразу помітив у пацієнта важливий симптом, який не був зафіксований в історії хвороби: розширені зіниці. Це давало можливість висунути гіпотезу про те, що гіпофіз також знизив свою діяльність, оскільки збільшені зіниці можуть бути наслідком лише надмірного вироблення надниркової залози, виробленої регуляцією саме гормонами гіпофізу. Це у свою чергу породжувало думку, що розмір пухлини має бути значним, оскільки її тиск впливає на гіпофіз. Це означатиме, що aquaeductus Sylvii [88]зазнає тиску, а зв’язок між третім та четвертим шлуночками порушено.

Подальші дослідження нічого не додали до концепції Вільчура. Оскільки робота серця була досить інтенсивною, а артеріальний тиск не опускався нижче 100, він вирішив, що операцію можна робити.

Звістка про це розлетілась по всій клініці. Через те, що Вільчур через стан лівої руки не міг особисто виконувати хірургічне втручання, доктор Ранкевич мав оперувати спільно зі спеціалістом з хірургії мозку, доктором Геннеберґом з Познані, який вже тиждень був у Варшаві.

Операцію призначили на десяту вечора. Тим часом Вільчур з Ранцевичем та Геннеберґом замкнулися в анатомічному кабінеті. Тут на моделі мозку Вільчур почав детально пояснювати своє бачення розташування та розгалуження пухлини.

Звичайно, поки череп не було відкрито, все це ґрунтувалося лише на його гіпотезах, але обидва слухачі намагалися не пропустити жодного слова, бо вони свято вірили, що гіпотези Вільчура виникають з його дивовижної інтуїції, інтуїції на межі з геніальністю.

– На мою думку, так виглядає стан справ, – нарешті закінчив він свою лекцію. – Зізнаюсь, що операція надзвичайно важка і залишається мало надії на її успіх, беручи до уваги те, що кілька розрізів, точніше кажучи, вісім чи дев’ять розрізів треба буде зробити всліпу, не послуговуючи зором, а довіряючи тільки своєму чуттю дотику.

– Оце ви нас гарно втішили, професоре, – скривився Ранцевич.

Геннеберґ підвівся і відсунув стілець.

– Я голосую за те, щоб відмовитись від операції.

– Я з вами не згоден, – Вільчур похитав головою.

– Але ж це вище людських можливостей!

– Отже, – серйозно сказав Вільчур, – слід знайти в собі надлюдські можливості. На мою думку, якщо відмовитись від операції, пацієнт не доживе до завтрашнього вечора. Тому ми нічим не ризикуємо. Я б не виступав за проведення операції, якби не те, що успішне усунення пухлини обов’язково врятує йому життя. Не тільки врятує життя, але й допоможе повернутись до життя. Поважні колеги, йдеться про механічне видалення пухлини, і саме це належить до завдань хірургії. Я визнаю, що у даному випадку – завдання складне. Можливо, найскладніше з тих, з якими мені доводилось мати справу у своєму житті. Тим не менше я вважаю своїм обов’язком сказати вам, що жодному хірургові я б не радив відступати від нього. Особливо коли відступ означає беззаперечну смерть хворого.

– Професор має рацію, – встаючи зізнався Ранцевич і подивився на годинник. – Починаємо операцію, що тут приховувати, я розумію невдачу, але приступити до операції треба.

Він поплескав Геннеберґа по плечу.

– Ну, колего, сміливіше. Не забувайте, що ми у щасливому становищі, бо в резерві маємо професора Вільчура. Якщо під час втручання виявиться щось інше, ніж ми тут передбачали, отримаємо негайну пораду.

Рівно о десятій Добранецького привезли в операційну і дали наркоз. Початкові процедури, тобто розкриття черепа, мав проводити доцент Бернацький за допомоги доктора Жука. Коли трепанацію було закінчено, в операційну увійшов професор Вільчур разом з Геннеберґом та Ранцевичем. Майже всі лікарі, присутні в клініці, зібралися навколо. Професор Вільчур підійшов до столу і схилився над розкритим черепом.

Усе ніби підтверджувало точність діагнозу. На місці потиличних кісток трьома опуклостями виднів відкритий мозок: дві білі півкулі кори головного мозку, густо вкриті рожевими та синюватими сітками кровоносних судин, а з-під них виступав сірий губчастий мозочок зі смугами, чітко згинаючись у центрі до спинного мозку. Набряк оболонки свідчив про те, що якесь інородне утворення всередині мозку виштовхує спинномозкову рідину. Професор випростався, поправив маску і кивнув у бік Ранцевича та Геннеберґа, а потім відступив і став поруч із доктором Жуком, який тримав руку на пульсі оперованого. Звідси він міг чітко бачити операційне поле та слідкувати за рухами рук Ранцевича та Геннеберґа.

Почувся брязкіт нікелевих інструментів, операція розпочалася.

У смертельній тиші довгі вузькі пальці Ранцевича точно рухалися, виблискуючи у яскравому світлі нікелевими інструментами. На цих пальцях були зосереджені очі всіх присутніх. Минали хвилини.

Нарешті, у розтині трьох долей показався фіолетовий, місцями жовтий кінець пухлини.

Тепер руки Геннеберґа в ґумових рукавичках притримували розхилені долі, поступово збільшуючи порожнину в міру того, як просувався скальпель в руках Ранцевича. Досі передбачення професора Вільчура сповнялися дуже точно. Дійсно, пухлина тиснула на поверхню мозочка, але тиснула своїм відгалуженням, яке дедалі товшало, проникаючи вглиб. Можна було б з упевненістю вважати, що основним місцем розташування пухлини є простір між великою спайкою, мозочком, шишкоподібною залозою та чотирма сірими подушками четверовершя. Ще не було відомо, чи бічні розгалуження не вразили праву та ліву півкулі.

Час від часу очі оперуючого хірурга зводилися і зустрічалися з поглядом Вільчура. Тоді лунав приглушений голос професора:

– Добре.

І операція тривала далі. Тут не можна було дозволити собі ніякого поспіху, а кожен рух вимагав надзвичайної уваги. На тридцять другій хвилині нерухоме тіло оперованого раптово заворушилося. Якийсь необережний рух Ранцевича викликав несвідому реакцію м’язів. На мить в очах усіх присутніх спалахнула тривога, а знервований Ранцевич припинив операцію. Ушкодження мозку не було, і цей незначний випадок насправді не мав значення. Але він фатально вплинув на впевненість оперуючого хірурга.

Це помітили всі. Рухи скальпеля, який відокремлював пухлину від здорового тіла, ставали усе менш впевними і сповільнювались. На бровах і повіках Ранцевича виступили дрібненькі крапельки поту. Він дедалі все частіше вагався і зупинявся.

А підходила, власне, найскладніша фаза операції. Видимість поля щораз ставала гіршою. Усі розуміли, що це закінчиться катастрофою.

Доктор Геннеберґ кинув на Вільчура зляканий погляд. На сірій смугастій поверхні мозочка нерухомо лежав відросток пухлини, нагадуючи язик якогось плазуна. Плазуна, захованого десь у глибині. Майже наосліп слід було дістатися до його горлянки.

Несподівано Ранцевич випростався і, розвівши руками, голосно сказав:

– Я не можу. Більше не можу…

– Але ж все йде ідеально, – заспокійливо обізвався Вільчур. – Відділіть від правої півкулі згори і відкриється доступ до спайки.

Очевидно, тон його голосу відновив нервову рівновагу Ранцевича, який знову взяв скальпель в руку. Через дві хвилини новий рух оперованого в результаті необачного дотику Ранцевича знову вибив його з рівноваги. Він відступив і мовчки похитав головою. Стало зрозуміло, що він не зможе завершити операцію.

– Це безнадійно, – промовив один з лікарів.

– Так, – кивнув головою Геннеберґ. – Треба закрити череп.

– Тримайте! – пролунав різкий наказ Вільчура.

Перш ніж присутні змогли зорієнтуватися у його намірах, Вільчур зайняв місце Ранцевича, взяв скальпель і схилився над відкритим черепом. Усі були вражені. Щойно вони бачили руку професора, яка постійно посмикувалась. Тепер вона впевненим рухом схопила кінець пухлини, а друга, тримаючи скальпель у великих, здавалося б, незграбних пальцях, виконувала швидкі й ефективні рухи.

Мабуть, під впливом сильного напруження волі тремтіння руки припинилося.

Майже всі аситуючі при операції лікарі давно знали Вільчура і багато разів бачили його в ділі. Вони впізнавали його зараз таким, як знали колись. Здавалося, величезні руки закривали все операційне поле, порпалися в цій білій та сірій масі, стискали її і м’яли. Важко було повірити, що ці руки майже непомітно торкаються мозку з такою легкістю і обережністю.

Минали хвилина за хвилиною, кожна довжиною у вічність. Очі спостерігачів з рук Вільчура перемістилися на його напівзаплющені очі і брови, в яких читалося неймовірне зосередження.

Десь унизу годинник пробив одинадцять разів. Маленька металева ложечка глибоко занурилася і ледь помітними рухами досліджувала ділянку. Це тривало дуже довго. Нарешті вона з брязкотом впала на скляну плиту, а замінив її такий же маленький вузький ніж з коротким лезом.

Присутні затамували подих. Несподівано серед білих звивин з’явилося кілька крапель прозорої, ледь мутнуватої рідини. Побачивши це, Геннеберґ був переконаний, що Вільчур припинить операцію. Було зрозуміло, що павутиноподібна тканина десь розрізана.

Але професор не припинив операцію.

«Невже він не бачив? Невже не помітив?» – одночасно подумали Геннеберґ і Ранцевич, які стояли одразу за ним.

Не можна було вже терпіти нестерпну спеку прожекторів.

Раптом Вільчур занурив два пальці між розхилені півкулі і повільно витягнув зсередини щось, що нагадувало морську зірку синювато-фіолетового кольору з жовтуватими краями.

Доцент Бернацький одразу подав йому лупу, і Вільчур ретельно, міліметр за міліметром, оглянув видобуту пухлину. У деяких місцях на ній було кілька плям та подряпин, але можна було мати певність, що її видалили повністю і всередині нічого не лишилося.

– Можна закривати, – хрипко сказав Вільчур.

Медсестра підійшла до нього, тримаючи банку формаліну. Професор витягнув руку, щоб вкинути в нього пухлину, але не потрапив і шматок синюватого м’яса впав на підлогу. Рука знову тремтіла.

Бернацький та Жук приступили до своєї роботи. Вільчур без слова попрямував до кімнати для перевдягання і важко опустився на стілець. Він був надзвичайно стомлений і нервово виснажений. Операція тривала годину п’ятдесят вісім хвилин. До кімнати для перевдягання увійшов Геннеберґ, за ним Ранцевич та інші. Ніхто не промовив ані слова. Мовчки знімали халати, рукавички та маски. Геннеберґ допоміг Вільчурові перевдягнутися.

Лише після довгого відпочинку Вільчур спустився до свого колишнього кабінету. Незабаром тут зібралися всі. Лише тепер Бернацький запитав:

– На вашу думку, він житиме, пане професоре?

– Не знаю, – відповів Вільчур.

– Але ж операція пройшла успішно.

– Теоретично так. Однак я не можу бути впевнений, чи не пошкоджений мозок зсередини. Це одне. А по-друге, чи взагалі операція не запізніла? Про це ми дізнаємось лише після того, як відійде наркоз.

Він звернувся до Ранцевича:

– Звичайно, ви розпорядилися, щоб хворому ввели загальноукріплюючі препарати?

– Так, безумовно, професоре.

Вільчур підвівся.

– Ну, тут мені вже нічого робити, – сказав він. – Я голодний. До побачення, панове.

І Бернацький, і Ранцевич почали просити його скористатися їхньою гостинністю, але він категорично відмовилися:

– Дуже вам дякую, колеги, але у мене інші плани.

У нього не було ніяких планів. Він просто хотів побути сам. Увійшов до невеликого ресторанчику, повечеряв і пішов до найближчого дешевого готелю, куди раніше відправив свою валізу. Перш ніж іти відпочивати, він дізнався від швейцара, що поїзд до Вільна відходить наступного дня о десятій ранку. Найзручніший, бо швидкий. Однак Вільчур нікуди не поспішав і тому вирішив їхати пасажирським о дванадцятій дня.

Він не збирався довше залишатись у Варшаві, бо не мав ані планів, ані бажання. Усе ж він мусив наступного дня відвідати Добранецького і перевірити його стан. Він добре знав: якщо Добранецький переживе цю ніч, страх смерті взагалі зникне.

За сільською звичкою професор встав дуже рано, з’їв сніданок, який подала йому заспана покоївка, і пішов до клініки. Черговий лікар зустрів його гарною новиною:

– Добранецький живий, пане професоре. Я справді не знаю, як мені вас вітати, пане професоре. Я займаюся практикою вже п’ятнадцять років, а ще ніколи не був на такій операції. Ви чудотворець, пане професоре.

Вільчур махнув рукою.

– Облиште, пане колего. Багаторічний досвід і трохи вроджених здібностей. Ні те, ні інше – не моя заслуга. Скажіть мені краще, який стан хворого.

Лікар зробив детальну доповідь, закінчивши тим, що Добранецький зараз спить. Під час цієї розмови приїхав Ранцевич, і вони з Вільчуром пішли на другий поверх.

Добранецький справді спав. Біля узголів’я сиділа медсестра. Він дихав спокійно і рівно. Обличчя, знесилене хворобою, свідчило про цілковите виснаження організму. Коли Вільчур пальцями торкнувся пульсу, хворий підняв повіки. Він був при тямі. Одразу впізнав Вільчура. На його зеленому обличчі з’явився слабенький рум’янець.

– Отже, ви все ж приїхали, – ледь чутно обізвався він. – Я свідомий того, яка це величезна доброта з вашого боку… Я такий хворий, що мені важко зібратися з думками. Здається, для мене немає порятунку… Тільки вам вірю… Вирішуйте самі, чи можна і чи варто робити операцію.

Ранцевич посміхнувся.

– Операцію вже зроблено.

Повіки Добранецького затремтіли.

– Як це?.. Вже зроблено?..

– Так. Пан професор Вільчур оперував вас учора ввечері, і, слава Богу, операція пройшла успішно.

Хворий заплющив очі, а Ранцевич додав:

– Ви житимете.

З-під прикритих повік Добранецького текли сльози. Минуло трохи часу, перш ніж він розплющив очі і подивився на Вільчура, ніби чекав підтвердження.

– Ви житимете, – кивнув Вільчур. – Ваша самодіагностика була правильна. Пухлина фактично формувалася навколо шишкоподібної залози, але її розгалуження сягали мозочка і були під обома півкулями. Нам вдалося все видалити. Ймовірно, тижнів через три ви будете цілком здоровий.

Після хвилини мовчання Добранецький сказав:

– Я не знав… Я не знав, що людина може бути здатною до такого великого прощення.

Губи Вільчура затремтіли. Його очі заблищали, але одразу згасли, і Вільчур нічого не відповів.

– Я не можу висловити вдячності, яку відчуваю, – після паузи сказав Добранецький. – Навіть… я навіть цього від вас не сподівався.

Вільчур відкашлявся.

– Ну, мені вже час. Бажаю вам успішного одужання та прощавайте.

Він кивнув головою, повернувся і вийшов з кімнати. Пані Ніна у коридорі чекала на нього. Вона кинулася до нього і белькотіла слова подяки, схопила його за руку і сильно стиснула, то плакала, то сміялася, хаотично оповідаючи йому перебіг операції, наче з її свідомості стерлось те, що саме він може найкраще і найбільше про це знати. Нарешті вона трохи заспокоїлась і запитала:

– Чи правда, пане професоре, що Єжи житиме?

– Правда. Ніщо йому вже більше не загрожує.

– Ах, пане професоре… Коли вночі мені повідомили про це, я думала, що від щастя з’їду з глузду. І тільки тоді я зрозуміла, яка у вас велика душа. Ви – янгол!

Вільчур заперечно похитав головою:

– Ні. Але я людина.

Він навмисно спустився бічними сходами, щоб уникнути прощань і непомітно вислизнути з клініки. Увійшов до готелю, розрахувався і пішки попрямував на вокзал. Тут у почекальні присів на лаві. Поруч був газетний кіоск. Мимовільно очі зупинилися на великому заголовку: «Сенсаційна операція на мозку. Професор Вільчур у Варшаві. Приїхав зі своєї глушини, щоб врятувати життя свого друга і колеги».

Вільчур відвернув голову і подумав: «Ось місто. Місто з його криком, його правдою, його порожнечею…»

Розділ XVI

Коли в шумі дощу розчинився звук двигуна мотора, який віддалявся, а на березах, висаджених обабіч тракту, зникли останні відблиски фар, Люція сказала:

– Зараз підготую для вас кімнату професора.

– Чи можу я вам у цьому допомогти? – сором’язливо запитав Кольський.

– Ні. Дякую, – відповіла вона твердо й холодно. – Я сама впораюсь.

– Я вам не заважатиму, якщо буду присутній?

– О, мені це цілком байдуже.

Поки вона зачиняла двері, він зауважив:

– Не думав, що ви тут так добре влаштувались. Це справжня лікарня. Що в тій кімнаті?

– Там лежать хворі, – коротко відповіла Люція.

Зміна теми не допомогла зламати кригу, і Кольський сказав:

– Ви, здається, дуже розгнівані на мене. Ви ображені на мене за те, що я переконав професора їхати.

– Помиляєтесь. Я ні на кого не ображаюсь.

– Отже, ви не можете пробачити мені те, що я залишився. Але повірте, професор вимагав від мене цього.

– Знаю. Він говорив мені. Також казав, що перспектива залишитися тут так вас налякала, що ви аж руками й ногами захищалися.

– Ви добре знаєте – чому. Я боявся, що ви будете цим незадоволені. Я не хотів нав’язуватися. Залишатися тут, щоб бути небажаною особою…

– Хто вам сказав, що я вважаю вас особою небажаною?

– Якби було інакше, – тихо сказав він, – ви б дозволили мені приїхати раніше.

– Річ не в тім, – після паузи сказала вона. – Але оскільки ви вже тут… У мене є можливість продемонструвати старопольську гостинность.

Її захопило збентеження Кольського, і вже у трохи кращому настрої Люція взялася стелити для нього ліжко. Вийнявши з шухляди піжаму Вільчура, вона засміялася:

– У цьому ви виглядатимете, як у скафандрі. Я б дала свою, але вона вам буде замала. Боже милий, скільки я з вами маю клопоту! Ну, а тепер на добраніч. Мої пацієнти приїжджають рано і не завжди поводяться надто спокійно. Вам небагато часу залишилось для відпочинку.

Вона подала йому руку, яку Кольський поцілував, і вийшла. Ще кілька хвилин він чув, як вона метушилась у сусідній кімнаті. Потім настала тиша. Він роздягнувся і ліг у ліжко. Хоча замість м’якого матраца був звичайний сінник, він моментально заснув.

Справді, о сьомій ранку його розбудила розмова під вікнами. Він підскочив і сів на ліжку. Люди надворі розмовляли надзвичайно голосно, мабуть, звикли перегукуватись у лісі. Він подивився у вікно. Дощ припинився, але небо все ще було вкрите густим кожухом хмар. Він ліг і знову спробував заснути. Поруч у передпокої почало голосно плакати немовля, а десь здалеку, напевно з амбулаторії, де він був уночі, пролунав пронизливий вереск якоїсь жінки. Очевидно, Люція робила комусь перев’язку болючої рани.

Вчора він сказав Люції, що захоплений лікарнею. Він не сказав правди. Порожній похмурий передпокій, груба підлога, маленькі сільські вікна з кривими шибками, все це справило на нього гнітюче враження. Його серце стискалося від думки, що вона добровільно засудила себе на примітивне життя, відмовилась від усіх благ цивілізації та задоволень, які могла б мати в культурному середовищі. Адже в цій глушині не може бути ані театру, ані кіно, ані бібліотек, ані людей, які б відповідали її розумовому рівню та колу інтересів.

Тепер він роззирнувся кімнатою. Прості речі, склепані із соснових дощок, голі стіни, де-не-де прикрашені дешевими килимками. За вікнами сірий похмурий день і чалапання ніг у багнюці. За стіною надокучливий монотонний плач немовляти.

Це все діяло гнітюче, викликало апатію, відбирало енергію. І ставало сумно. Передовсім сумно.

Він поволі почав одягатися. На бляшаному умивальнику знайшов прилади для гоління, поруч – два дерев’яних цебра з водою. Вода була зеленкувата, і Кольському видалось, що від неї відгонило рибою або водоростями.

«Бідна Люція, – повторював він про себе. – Бідна Люція…»

Коли одягнувся, як умів, застелив ліжко, Кольський вийшов у передпокій. Тут йому вдарив у ніс запах гнилі й мокрого одягу. На лавах під стінами сиділо з двадцять людей, жінок і чоловіків. Кілька брудних дітей гралося на підлозі. Він вийшов на ґанок. І тут на лавах сиділи селяни. Перед ґанком на великій під’їзній дорозі стояло кілька жалюгідних возів, запряжених малими пузатими кониками. Трохи нижче в долині видніла забудова млина. Довкола простягався сумний, одноманітний краєвид, яким вітер гнав залишки осіннього листя.

Обережно ступаючи на камені, розкидані по калюжах, він обійшов будинок. Принаймні тут було сухіше. Кольський знайшов проторену стежку, що вела до ставка. Дійшовши до нього, довго стояв і дивився на гладку поверхню води, на якій ліниво, ледь помітно рухалися якісь стебельця трави, пожовкле листя та маленькі гілочки.

«Бідна Люція, – думав він. – Ув’язнити себе в усьому цьому… У цій безвиході, у цій повсякденній сірості…»

Важкою ходою повернувся до будинку. Він пригадав, що має допомогти їй приймати пацієнтів. Постукав у двері амбулаторії й увійшов. Якась жіночка сиділа із задертою головою. Кольському було достатньо одного погляду, щоб розпізнати, що вона страждає від трахоми. Люція нахилилася над нею і припалювала ляпісом очі. Не перериваючись, кинула погляд на Кольського і сказала:

– Ви вже встали? Розбудили вас, правда? Заходьте до моєї кімнати, там для вам приготований сніданок.

– Дякую, пані. Я не голодний. Я хотів би вам допомогти. Пізніше буде час на сніданок.

– Ні, ні, – запротестувала вона, – спершу поїсти.

До кімнати в білому халаті увійшла Донка, і Люція звернулася до неї:

– Донко, заведи пана доктора до моєї кімнати. Це моя помічниця, – вона посміхнулася Кольському – панна Донка.

Кольський подав їй руку, називаючи своє прізвище.

Кімната Люції виглядала приємніше, ніж спальня професора. Вона була менша, але одразу можна було пізнати, що це житло жінки. На маленькому столику, на шафці і на вікні стояли горщики з сосновими гілками, на стінах були розвішані вишиті рушники, мабуть, рукоділля пацієнток Люції, також були фотографії у скромних чорних рамках. Серед них він знайшов свою і з сумом подумав, що вона була розміщена десь збоку. У центрі була велика фотографія професора Вільчура.

– Може, ви бажаєте гарячого молока, пане докторе? – спитала Донка.

– Ні, дякую. Я віддаю перевагу холодному.

– Ну то смачного, – вона кивнула до нього головою й вийшла.

На білій домотканій скатертині стояв приготований сніданок. Він складався з небагатьох предметів: великий глиняний глечик з молоком, бляшаний емальований кухоль, буханець чорного хліба, ніж і масленичка з маслом. Дійсно, він не був голодний і випив лише два кухлі молока, потім повернувся до амбулаторії.

Побачивши його, Люція сказала:

– Біля дерей висить халат професора. Швиденько вдягайте, адже саме цей молодий громадянин потребує вашої допомоги.

І закінчила латиною:

– Я впевнена, що це апендицит, тільки не знаю, чи потрібна операція.

П’ятнадцяти-шістнадцятилітній хлопець тихо стогнав, лежачи на довгому вузькому столі.

– Зараз побачимо, – уже своїм «офіційним» тоном пробурмотів Кольський.

Діагноз Люції був правильним. Дійсно, це був випадок гнійного запалення. Температура – 38,5. Виразний біль уздовж паху і в глиб черевної порожнини вказував на те, що не слід було зволікати. Хворого перенесли до операційної.

– Чи достатньо вам допомоги Донки? – спитала Люція. – Донка вже не раз допомагала під час операції.

Кольський невпевнено подивився на дівчину.

– Оскільки я ще не обізнаний з місцевими умовами, я б хотів цього разу…

Люція кивнула головою.

– Добре. Підготовкою займеться Донка, а я підійду пізніше. Тим часом я витягну зуб одному доброму чоловікові, який корчиться від болю.

Кольський здивувався.

– Як це? І вам також доводиться займатися стоматологією?

– Авжеж, – засміялася вона. – Усім. Найближчий стоматолог живе за тридцять кілометрів звідси.

Через двадцять хвилин вона з’явилася знову, і Кольський приступив до операції, про себе проклинаючи якусь запізнілу, але злу осінню муху, яка постійно нападала на нього.

«Це страшно, – думав він, – робити операцію в таких умовах. Адже муха будь-якої миті може сісти на відкриту рану».

Ніби вгадуючи його думки, Люція сказала:

– Мухи – наш найбільший бич. Ви навіть не уявляєте, скільки то праці влітку, щоб вигнати їх із цієї кімнати. Вони ніби проникають крізь стіни.

– Це дуже небезпечно з точки зору антисептики, – зауважив Кольський.

– Згодна, але з цим нічого не можна зробити.

На кінчику язика Кольський уже мав зауваження, що можна зробити – виїхати звідси, але вчасно зупинився.

– Незважаючи на це, слава Богу, у нас не було випадків зараження і всі операції проходили успішно, – говорила Люція.

Ця теж пройшла успішно. Завдяки допомозі Кольського всіх пацієнтів удалось оглянути до четвертої години. Тепер доктор Павліцький, який приїхав через кілька хвилин пізніше, не мав ніякої роботи і жартівливо почав звинувачувати Кольського, що відбирає у нього хліб. Вони довгий час балакали за чаєм, Павліцький розпитував Кольського про стосунки у варшавському медичному світі, про нові методи лікування деяких захворювань і, нарешті, про Добранецького та його стан. Оскільки він не був поінформований про суперечку між Добранецьким і Вільчуром, звістку про виїзд професора до Варшави сприйняв цілком закономірно. Він навіть висловив припущення:

– Хтозна, чи там, у столиці, не переконають професора повернутися назавжди. Насправді не на користь суспільства, що такий видатний вчений обмежив сферу своєї діяльності до вузької провінції.

Люція похитала головою.

– Напевно. Але професор вже так багато зробив для людства, що має право думати про себе. І тут він почувається найкраще.

Коли поїхав Павліцький, Кольський зазначив:

– Щонайменше не видається те, що ви сказали з таким переконанням.

– Що професор почувається тут найкраще?

– Саме так, – кивнув головою Кольський. – Він покинув Варшаву в пориві гніву. І я б не здивувався, якби його зараз там затримали.

Люція посміхнулась.

– Мало ви його знаєте, якщо можете так говорити. Гарантую вам: відразу після операції він покине Варшаву. Він не залишиться на день довше, ніж буде потрібно.

Кольський задумався й обізвався після довгої паузи:

– Можливо, ви маєте рацію… Можливо. Це можна було б пояснити віком професора. Але, пані… Тепер, коли я бачу все це оточення, усі умови праці та це сіре сумне повсякденне життя, яке панує тут, я не можу зрозуміти, як ви можете це витримувати, панно Люціє.

– Тут уже й не так погано, – знизала плечима вона.

– Це нагадує мені, – задумливо сказав він, – ніби передпокій нірвани. Наче вхід на кладовище. Тут все помирає у непосильній тиші, у ледачій, безперервній, рівномірній тиші… Ні, не думайте, що я хочу вас налякати, що хочу вселити у вас відразу до всього цього. Зовсім ні. Мені тільки здається, що незрозумілим марнотратством є залишати тут свої наймолодші сили, найкращі роки життя.

– Ви забуваєте про одне, пане Янеку, що бувають почуття, які сіру буденність можуть перетворити на найсолодшу казку. Те, що ви називаєте смутком і безнадійною тишею, може перетворитися на велику радість.

Кольський знизав плечима.

– Так. Я це розумію.

– Ви не розумієте. Це може зрозуміти лише той, хто здатний на це. Хто сам здатний відчувати і переживати таку радість, кого вони можуть наситити і задовольнити. Я випробую вас: чи змогли б ви задля коханої людини відмовитись від Варшави, кар’єри, грошей, радості, розваг і життя в глухій провінції, наприклад тут?

Кольський відчув, як кров приплила до серця. Він сказав:

– Я б міг.

Вона похитала головою.

– Не вірю.

Він подивився їй просто в очі і з наголосом сказав:

– А ви перевірте. Скажіть мені лише одне слово. Одне-єдине слово. Достатньо одного вашого слова.

Люція розгубилася. Вона не очікувала такої відповіді. Вона очікувала досить тривалого пояснення, підкріпленого розумними аргументами, у стилі, відповідному до його розуму, який пам’ятала ще з часів перебування у Варшаві. Тепер вона знала, що він говорить правду, що він справді здатний задля неї лишитися тут, що не зречеться свого слова. Звичайно, вона не збиралася цим користуватися, але його слова зворушили її, як і ті зміни, які відбулися в ньому. Щойно тепер вона зауважила зморшки довкола його очей, схудлі щоки та багато сивого волосся на скронях. Ті переживання, про які вона читала в його листах, залишили слід і на його обличчі. Не тільки на обличчі, а й на душі. Бідоласі справді довелося пережити важкі часи…

І раптом Люція дійшла висновку, що вона повинна, що мусить якось компенсувати його страждання, що вона була надто сувора і байдужа, що платила йому за його справді велике кохання, бо тільки велика любов здатна на жертви, що платила йому сухою бездушністю, свідомо уникала розуміння його внутрішніх переживань. А вона добре знала, що могла б згладити його переживання й полегшити страждання. Навіть нічого не даючи від себе, окрім теплого слова, окрім щирого погляду, окрім люб’язної цікавості.

Вона м’яко поклала руку на його плече і сказала:

– Пане Янеку, ви знаєте, що цього слова я не скажу, я не можу його сказати. Але повірте мені, я дуже ціную ваші почуття і що, як тепер розумію, досі не знала їхньої ціни.

Він узяв її руку і притиснув до вуст.

– Я також хочу, щоб ви знали, що вважаю вас дуже близькою мені людиною, що мене дуже глибоко цікавлять ваші справи, печалі й радощі і що ви завжди можете розраховувати на мою щиру, глибоку і ніжну дружбу.

Після цієї розмови багато чого змінилося у стосунках між Люцією і Кольським. Він став щирішим і більш безпосереднім. Вони майже цілі дні проводили разом, тому що Омела, який раніше у лікарні проводив довгі розмови з Вільчуром, тепер, за його відсутності, приходив сюди лише на ніч. Більшу частину часу він проводив у містечку в корчмі, або у млині, оскільки нещодавно здружився з Прокопом, що стурбувало всю родину. Прокіп на старості літ полюбив час від часу заглядати в пляшку. Він не пив стільки, як Омела, але це не тішило ні його дружину, ані решту жінок. Донка цю звістку принесла в лікарню, а Люція відверто розсміялася, розповідаючи Кольському про турботи молодиць з млина. Вона не вважала загрозливою цю небезпеку. Але Кольський пожартував:

– Цього не можна недооцінювати. Згадаймо праотця Ноя, який у вельми похилому віці взявся за вино.

Минуло три дні після від’їзду Вільчура, і Люція почала хвилюватися.

– Боюся, щоб з ним нічого не сталося, – говорила вона Донці.

Через делікатність не виказувала своїх побоювань Кольському. Вирішила: якщо професор завтра не дасть про себе знати, треба буде телеграфувати у Варшаву.

Але вже наступного ранку Василь, який повернувся з Радолішок, приніс листа. Лист було адресовано рукою Вільчура, але відправлено не з Варшави, а з Вільна. Люція здивовано відкрила конверт. Професор писав:

«Дорога панно Люціє! По дорозі з Варшави я зупинився у Вільні. У зв’язку з різними справами мені доведеться затриматися тут на кілька днів. Може, й надовше. Оскільки Ранцевич не проти, щоб доктор Кольський залишився у мене довше, буду вдячний за його допомогу і заміну. Я думаю, що перебування у нашій лікарні він вважатиме своїм відпочинком. Мені було приємно дізнатися, що у Варшаві його дуже поважають. Таку саму думку я завжди мав про нього. Це тямущий хлопець. Я впевнений, що він прекрасно замінює мене. У Вільні я затримався у колеги Русевича, який лікував мене після випадку з собакою. Мені тут комфортно і приємно. Тож не дивуйтеся, що я не занадто буду поспішати повертатися. Шлю всім вітання і цілую ваші руки. – Рафал Вільчур».

Внизу сторінки був постскриптум:

«Я особисто оперував пана Добранецького. Операція пройшла успішно. Пацієнт житиме».

Для Люції лист Вільчура був справжньою несподіванкою. Вона перечитала його кілька разів, але так і не зрозуміла, що сталося. Насамперед її вразила звістка про непередбачений намір Вільчура зупинитися у Вільні. Тільки хвороба могла схилити його до цього. Знову ж це не збігалося з іще більш дивною інформацією: професор чітко написав, що він особисто оперував Добранецького. Це б означало, що йому якось вдалося зняти тремор лівої руки. Усе це видавалося Люції вкрай загадковим. Оскільки він просив Ранцевича затримати Кольського, він мав заздалегідь, ще у Варшаві, знати, що не повернеться одразу, а на кілька днів залишиться у Вільні.

Якщо він здоровий, то що могло його змусити залишитися в місті? Тут напевно тільки справи родинні. Можливо, приїзд дочки чи зятя?.. Але у такому разі чому він не згадує про це?..

Люція губилася у здогадках. Нарешті вирішила запитати в Омели, що він думає про це. Вона гадала, що перед від’їздом професор міг говорити з ним про свої деякі таємничі плани.

Але Омела нічого не знав. Він прочитав листа і знизав плечима.

– Якщо його так тягне до Вільна, – сказав він, – мабуть, там під час лікування він зустрів якусь дівчинку.

– Дурниці верзете, – скривилася Люція.

– Бо бачите, пані, – з безаперечною впевненістю продовжував Омела, – якби йшлося про мене, ви б могли бути впевнені, що я, відкривши якусь надзвичайно цікаву корчму, можу загрузнути в ній десь по дорозі. Але ж він не віддає честь Бахусові. А вам належить знати, що, крім Бахуса, лише Венера керує світом. Ну, додаймо до цього ще Меркурія. Тож судіть самі, кому з них, Меркурію чи Венері, маємо завдячувати сором’язливому ризикованому випадові нашого приятеля.

Звичайно, вона ні на хвилину серйозно не сприйняла недоречного натяку Омели і вирішила поговорити з Кольським. Їй це пішло легко, бо тепер вона могла показати йому лист професора, лист, сповнений таких приємних слів про Кольського.

– Власне кажучи, я не повинна вам, пане Янеку, давати це в руки, бо ви можете зазнатися, – пожартувала вона. – Але ви тут ніби у відпустці, тож прочитайте його.

Кольський насправді трохи збентежився від похвальби Вільчура на свою адресу. Не менш його здивувало рішення професора залишитися у Вільні. Щодо операції сказав:

– Я не бачу в цьому нічого надзвичайного. Такі речі можна робити однією рукою за вмілої допомоги двох людей. А там не бракувало хірургів, які віддавна були зіграні з професором. Не вихваляюся, але я сам часто йому допомагав, я дуже точно знав, що означає кожен його рух чи що він наказував зробити. Що ж до Вільна, думаю, він просто хотів відпочити. Можливо, є шанс здобути якусь субсидію для лікарні. А зрештою, кожна людина має свої особисті справи, про які не розповідає навіть своїм близьким.

– Ви не думаєте, пане Янеку, що я маю написати до Вільна?

Кольський зробив непевнений рух рукою.

– Гадаю, скоріше – ні.

– Чому?

– Бо якби професор очікував вашого листа, він неодмінно дав би адресу лікаря, у якого він затримався. Ви знаєте цю адресу?

– Ні, – заперечила Люція. – Але це легко дізнатися. Напевно, доктор Павліцький має список лікарів. Зрештою, я знаю, в якій лікарні працює доктор Русевич.

– Однак я думаю, професор не очікує вашого листа. Інакше він би не забув про адресу. Професор ніколи ні про що не забуває.

– Це правда, – зізналася Люція і питання, таким чином, було закрите.

Перебування Кольського у лікарні справді можна вважати відпусткою. Перш за все покращилася погода. Дощі припинились, а перші легкі приморозки скували болото на дорогах і стежках. Тепер вони могли ходити на довгі прогулянки околицею. Люція ходила з ним у ліс, на кладовище, де була похована Беата Вільчур, до містечка та ще до деяких мальовничих місць. Під час прогулянок вони довго розмовляли. Пригнічення Кольського безслідно зникло. Великі зміни відбулися і з його зовнішністю. До нього повернулася давня енергія, здатність цікавитись дрібницями, веселий сміх і жарти.

– Чи справді тут сіро й нудно, як вам видавалося спочатку? – з легкою іронією спитала Люція.

У відповідь він подивився їй просто в очі, і його погляд говорив, як він сильно змінив свою думку.

Одного разу вона мимоволі зауважила:

– Розумієте, пане Янеку, про все можна забути.

– Мабуть, – зізнався він. – Але є винятки. Я назавжди запам’ятаю своє перебування тут.

– Вам тільки так видається. З часом і за певних обставин воно вивітриться вам із голови, так само як зникли ті переживання, які турбували вас у Варшаві. Бо мені здається, що вони вже повністю вивітрились.

– Дякувати Богу, цілком. Від них і сліду не лишилось.

Люція ризикнула, запитавши:

– А вона?

– Що вона?

– Ну, та жінка. Вона так само легко забула про вас?

Кольський засміявся з виразним глузуванням.

– Незрівнянно легше. Я переконаний, що вже через годину після нашого розставання вона не думала про мене.

– Це означає, що вона не любила.

Він нахмурився.

– Та жінка взагалі не розуміє, що означає слово «кохання», хоча вона частіше має його на вустах, ніж якесь інше слово.

– Чому частіше?

– З тієї простої причини, що воно належить до… її брудного ремесла. Ви розумієте? Якщо цим словом маєте обслужити одного чоловіка… А якщо їх є, скажімо, з десяток…

– То он як, – прошепотіла Люція.

– Зрештою, тільки зараз я зрозумів, що не мав права нічого від неї вимагати, бо нічого їй не давав. Розумієте, панно Люціє, з мого боку це була дурна помилка. Я думав, що приймаю ліки, а це навіть був не наркотик. Звичайна отрута.

Вони хвилину йшли мовчки, і Кольський додав:

– На щастя, ніякого сліду від неї не лишилося.

Люція запитала:

– Тільки не розумію, що спонукало вас до цієї неприємної пригоди.

– Власне, пошук наркотика.

– Зрозуміло. Але ви могли зробити кращий вибір.

– Я, панно Люціє, насправді у цьому відношенні маю такий малий досвід, що… Зрештою, це вже минуле, минуле, про яке я волію забути.

– Однак, – після паузи сказала Люція, – знаючи вас, я не можу повірити, що вас з цією жінкою не пов’язувала бодай якісь почуття.

Кольський кивнув головою.

– Напевно. Цей сентимент був тільки ілюзією. Це був результат самонавіювання. І навіювання також. Бачте, потопаючий хапається за соломинку. На щастя, травми не були надто серйозними. Вони лише навчили мене обережності на майбутнє.

Люція вже давно здогадувалась, що йдеться про пані Добранецьку. Перш за все в листах Кольського того періоду вона інколи зустрічала висловлювання, які абсолютно не могли бути його словами і були в стилі пані Добранецької. Тож тепер вона насолоджувалася огидою, яку мав до колишньої коханки Кольський. Люція завжди вважала Добранецьку поганою підступною жінкою, здатною на найпідліші дії. У кампанії проти Вільчура вона, безумовно, була натхненницею.

Однак у глибині душі Люція страждала від того, що Кольський одночасно міг любити її і мати роман з іншою. Вона не страждала на манію величі, але вважала себе значно привабливішою, ніж Добранецька, до того ж вона була від неї молодша, не кажучи вже про етичні норми. Тож Люція відчула страждання від зіставлення себе з нею, і хоча сама собі у цьому не призналась, за це вона ображалася на Кольського.

– Отже, ви стали антифеміністом? – запитала вона.

– О ні. Це було б перебільшенням. У будь-якому разі я волію не відновлювати спроб пошуку наркотика.

– І вам це не знадобиться. Страждання минуться.

Він похитав головою.

– Ні, панно Люціє. Вони ніколи не минуться.

– У словах «ніколи» й «завжди» дуже багато пафосу, і вони рідко бувають правдивими.

– Що ж, але цей рідкісний випадок таки мене спіткав?

– Я дивуюся, – після паузи сказала Люція, – що ви, пане Янеку, так тверезо вміючи дивитися на життя, не можете впоратися із чимось незручним, не можете захистити себе від чогось, що завдає вам болю.

– Але, панно Люціє! Я взагалі не хочу позбутися цієї журби.

– О, це вже нелогічно.

– Можливо, – зізнався він.

Вони довгий час йшли мовчки.

– Розкажіть мені про неї, – несподівано сказала Люція. – Що вас привабило у ній? Чому ви вибрали її, а не іншу?

Кольський знизав плечима.

– Не знаю, прошу пані. Я сам довго думав про це і відповіді не знайшов. Мабуть, єдино правильним було б твердження, що зовсім не я її обрав, а вона – мене.

– А ви піддалися без будь-якого спротиву?

– Так, прошу пані. Мені не було чого захищати. Ви маєте зрозуміти, що, віддавши все і не маючи нічого, я сам здивувався, що можу бути для когось привабливим. Для когось, а особливо для неї.

– Особливо? Чому особливо?

– Насправді це слово сюди не підходить. За його допомогою я хотів сказати, що ця жінка користувалася чималим успіхом, була оточена роєм шанувальників, вона славилася своєю грацією й красою…

– Ви свідомо використовуєте минулий час? – вона уважно глянула на нього.

– Навмисно, – сказав Кольський.

– Це означає, що вона вже не має ані шарму, ані шанувальників?

– Так, – коротко відповів він.

Тепер Люція була впевнена, що Кольський мав роман із Добранецькою, і мимоволі злісно зауважила:

– Не втрачайте надії. Можливо, вона поверне свої чари, і ви зможете повернутися до неї.

Кольський нахмурився. Слова Люції глибоко вразили його. Насправді він не мав ані найменшого права очікувати від неї особливої прихильності, але й не заслуговував на глузування.

– Чому ви хочете мене образити? – сказав він сумно.

– Зовсім ні. Я просто думаю, що оскільки ви її вже знаєте, на вас не чекають ніякі розчарування з її боку. Ви нічим не ризикуєте.

Вона знаходила в собі якесь дивне і незрозуміле задоволення дражнити його.

– Я зовсім не жартую, – сказала вона з наївним виразом обличчям. – Обираючи іншу, ви б могли зазнати нових несподіванок. А крім того, нова обраниця випадково могла б не бути оточена роєм шанувальників і не славитися вродою.

Кольський опустив голову і мовчав. Він не впізнавав Люції. Почав шкодувати, що звірився їй. Люція відчула його настрій, але якась впертість завадила їй відійти із зайнятої позиції. Про себе подумала:

«Так йому й треба. Так йому й треба…»

На зворотному шляху вони не промовили ні слова. Коли вони ступили на ґанок, Кольський сказав:

– Може, завтра повернеться професор…

– Вам не треба так сильно залежати на його поверненні. Я щиро вдячна вам за дотеперішню допомогу, але якщо це вам створює незручності, я не смію вас більше затримувати.

Кольський стиснув зуби й відповів:

– О, я дуже добре знаю, що ви не хочете мене затримувати. І повірте, я б не залишився й на годину довше, якби не моє зобов’язання перед професором Вільчуром.

– З деяких питань ви маєте загострене почуття сумління, – байдуже зауважила Люція.

– Так, прошу пані. Я радий, що хоч щось чутливе ви знайшли у мені. Бо мою шкіру ви вважаєте такою грубою і нечутливою, що її можна перетворити на подушечку для голок.

У Люції цілком зіпсувався настрій. Вона була дуже незадоволена собою. Без найменшої цілі наговорила Кольському дурниць, можливо, навіть образила його. І все це у відповідь на його довіру, чесне зізнання. Вона не могла зрозуміти власних мотивів.

«Що зі мною сталося? – думала вона. – Що сталося?»

Вона грубо поводилася з ним. Останні її слова на ґанку означали, що його просто виганяли з дому. Насправді, почав усе він. Він першим згадав про повернення професора. Але вона поводилася жахливо. Зараз цей бідака сидить там і переживає. Як вона могла бути такою бездушною щодо нього! Вже саме це видавалося їй огидним, що вона мала перевагу перед чоловіком, який кохає її. І до того ж без найменшого сенсу. Бо ж він їй дуже подобається, і вона радіє з його перебування в лікарні, зрештою, його товариство – справжня розвага для неї, і вона дуже хотіла б затримати його якнайдовше.

Люція довго роздумувала над цією справою і вирішила наступного дня віддячити Кольському за сьогоднішні неприємності. Треба виявити для нього максимум симпатії. Авжеж. І перепросити. Просто вибачитись перед ним, бо вона винна.

Але до вибачень не дійшло. І цього не сталося ось через що.

Наступного дня рано-вранці з Нескупи привезли парубійка, який у річечці знайшов снаряд з часів війни і почав розкручувати іржавий заряд. Його привезли страшенно пораненого і Кольський, не закінчивши сніданку, приступив заштопувати бідолаху, а Донка допомагала. Коли операція закінчилася і пацієнта перенесли на ліжко, Кольський і Донка повернулися до операційної, щоб навести порядок. Стіна між операційною та амбулаторією була збита з тонких дощок. В амбулаторії чітко було чути кожне слово, голосніше вимовлене поруч. Ще чіткіше чути було сміх. А власне Кольський і Донка сміялися знову і знову, весело і вільно. В голосі Донки чулося виразне кокетство. Вони говорили про якісь танці. Пізніше Кольський похвалив Донку за її завзяття у прибиранні його кімнати і в якийсь момент сказав:

– Коли буду від’їжджати до Варшави, я запакую вас у валізу і заберу з собою.

– А пан доктор думає, що Василь погодиться на це? – загравала Донка.

– Ми це зробимо тихенько і непомітно.

Люція була обурена. Він хихикав там із тією дурненькою дівчиною. Він поводився, як школяр. І що вони там так довго роблять? Ця смаркуля заграє, а йому, мабуть, це подобається. Це абсолютно непристойно.

Новий гучний сміх змусив Люцію підхопитися.

– Я навчу її ума-розуму, – сказала собі півголосом.

Під час обіду з Кольським перемовились лише кількома люб’язними реченнями, пізніше вона покликала Донку до аптечки і, суворо глянувши на неї, сказала:

– Люба моя. Мушу звернути твою увагу на те, що ти поводишся непристойно. Сьогодні я чула твою розмову з паном доктором в операційній і однозначно зауважу – лікарня не місце для флірту. Для флірту і хихикань. А пан доктор для тебе не є відповідним партнером. Ти б посоромилась, маючи нареченого, залицятися до інших чоловіків. Якби пан професор дізнався, він би дуже розсердився на тебе.

Донка, яка спершу широко розплющила очі і трохи боялася суворого тону Люції, тепер подумала, що хто-хто, а професор точно не розсердиться на неї. Адже ж він сам часто так жартує з нею, як доктор Кольський. Вона не відчувала за собою ні найменшої провини.

– Але я, пані, нічого такого, – почала вона захищатися.

Люція перебила її:

– Отже, я прошу тебе, щоб нічого подібного не повторилося. Те, що маєш гарне личко, ще не означає, що маєш право постійно стріляти очима до пана доктора. Я вже помітила це раніше. Авжеж. А тепер наведи лад з цими травами. У пана Омели ніколи немає ніякого порядку. Справді, треба мати залізні нерви…

Сказавши це, Люція забігла у свою кімнату, накинула пальто на плечі й сама вирушила на прогулянку. Вона навмисно пройшла під вікнами Кольського, щоб він міг це бачити.

І не помилилася. Кольський справді бачив її і, хоча його вчорашня образа ще не минулася, вирішив наздогнати її і вибачитися за те, чого він не зробив. Він не міг витримати її холодне ставлення.

Вийшовши у передпокій, він побачив Донку. Вона, спершись на підвіконня, ридма ридала.

– Що з вами? – здивовано запитав він.

У відповідь дівчина заридала іще голосніше. Йому знадобилося багато часу, щоб видобути з неї перші слова:

– Пані Люція… накричала на мене… що я вже й не знаю як… Найгірше…

– За що вона накричала?

– А за вас, пане докторе…

– За мене? Як це, за мене?

– Бо панна Люція… сказала… що я, що я…

– Що?

– Що я фліртую з паном доктором, – викинула з себе Донка і вибухнула новим плачем.

– Ну, прошу заспокоїтись. Який абсурд!

– Що я… – плакала Донка. – Що я до пана доктора стріляю очима… Що я… А я ж нічого. Я, не дай Бог…

Вона поволі заспокоїлася і більш-менш точно повторила Кольському всі слова догани, які почула від Люції. Він був цим не лише здивований, але й спантеличений. Він не сподівався, що Люція піде так далеко, щоб підозрювати його в якихось непорядних справах тут, під цим дахом. Мабуть, вона вирішила до кінця зробити так, щоб перебування в лікарні йому остогидло. Бо вона не могла серйозно подумати, що він справді заграє з цією дівчиною. Навіть натяків на щось таке не було. Із самого початку Донка видалась йому приємною і симпатичною дівчиною, тому він жартував з нею так, як зазвичай жартував у Варшаві з медсестрами, які йому подобалися. Найгірше у цій справі було те, що постраждала невинна Донка. Він потішав її, як міг, і пообіцяв, що все пояснить панні Люції. Дійсно, він вирішив негайно поговорити з нею.

Він здогадався, що вона пішла в напрямку лісу, і вирушив туди ж. Через добрих чверть години наздогнав її на повороті дороги. Почувши за собою його кроки, вона зупинилася і сказала:

– О, я бачу, що й ви любитель самотніх прогулянок.

– Зовсім не самотніх. Власне, вас шукав, пані. Ви пішли самі, навіть не запитавши мене, чи буду я вас супроводжувати.

– Я не думала, що це вам зробить приємність. Це по-перше. А по-друге, я припускала, що ви знайдете приємнішу товаришку на прогулянку.

– Про кого ви говорите? – запитав він.

– Ах, Боже мій! Чи не все одно? Йдеться взагалі про жінку, будь-яку жінку. Ви, як я бачу, стали справжнім бабієм.

– А з чого ж це видно?

– Ну, навіть з вашого залицяння до Донки.

– Як ви можете таке говорити?! – закричав він майже розпачливо.

– Але будьте обережні, – продовжувала вона, ніби не почула його окрику. – Василь – кремезний селянин. Вам буде непросто запакувати його наречену у валізу.

Вона засміялася.

– Скільки в цьому романтики. Молодий лікар з Варшави викрадає наречену мельникового сина й у багажному вагоні вивозить до столиці.

Тепер він подивився на неї зі справжнім занепокоєнням.

– Панно Люціє! Що з вами сталося?

Вона почервоніла і, не дивлячись йому в очі, сказала занадто голосно:

– Сталося те, що я вважаю непристойним ваше залицяння до цієї дівчини. Ви можете направити свої спокусливі наміри на когось іншого і залицятися в іншому місці. Принаймні не тут. Я розумію, що вам тут нудно, але я б хотіла, щоб ви знайшли якусь іншу розвагу, ніж крутити голову Донці.

Він був просто приголомшений почутим.

– Що сталося з вами, панно Люціє? – повторив він, і йому спало на думку, що це найяскравіші ознаки початку істерії. Звичайно, сидячи в цьому Богом забутому закутку, спілкуючись із селянами і нудьгуючи, вона мала підірвані нерви.

Після тривалої паузи, незважаючи на її мовчанку, він заговорив, почав пояснювати всю недоречність її підозр.

– Як ви навіть можете припустити, що, кохаючи вас і маючи щастя перебувати з вами під одним дахом, я б міг найменшою мірою зацікавитися якоюсь іншою жінкою. Панно Люціє!

Його аргументи, особливо останній, переконали її. Не було сумнівів, що вона занадто швидко і з надто вільного матеріалу зробила неправильні висновки. Вона скривдила не тільки невинувату Донку, але й Кольського. Її охопив сором. Люція сама не знала, чим виправдатися перед ним за свою недоречну поведінку. Врешті-решт вона дійшла висновку, що всі хитрі причини не відповідають гідності їхніх стосунків, і, піддавшись своїй природі, яка завжди наказувала їй діяти просто і чесно, простягнула до нього обидві руки.

– Дуже вас перепрошую, пане Янеку. Справді, це могло мені тільки здатися. Не ображайтеся на мене.

Він схопив її за руки і почав обсипати їх поцілунками.

– Ображатися?.. Але я не маю на вас жодної образи! Тільки мені було так сумно, так дуже сумно… Що ви не вірите, що підозрюєте мене в тому, що я б сам назвав… святотатством.

В його очах стояли сльози. Відчуття власної провини подвоїло зворушення Люції. Вона не знала, яку форму надати своїй покуті. У будь-якому разі вона хотіла виявити до нього найбільшу теплоту і сердечність.

– Пане Янеку, – сказала вона. – Можливо, я б не дозволила собі влаштувати вам цей безглуздий скандал, якби не те, що я справді вважаю вас людиною близькою мені. Вам слід бути зі мною суворішим, бо розпустилась, як циганський батіг.

– Ну, не будемо зараз про це говорити. Усе добре закінчилося. І якщо ви хочете, будь ласка, щодня кричіть на мене протягом усіх дванадцяти годин, тільки щоб я пізніше мав змогу мати одну чверть таку, як у цей момент.

Вона жартівливо, ніби сумуючи, похитала головою.

– Я бачу, що немає мені прощення і від сьогодні ви вважатимете мене мегерою.

Решту вечора вони провели за дружньою бесідою. Після вечері довго розмовляли, причому Люція не шкодувала своїх зусиль, щоб компенсувати йому попередні неприємності. Ці зусилля не вимагали жодної жертви з її боку. Справді, вона була щаслива, що між ними дійшло до повної згоди. Короткочасна буря ще сильніше поглибила її симпатію і прив’язаність до цього чудового чоловіка і дала можливість Люції усвідомити, що в кожному разі його любов заслуговує на високу оцінку. Якщо вона не могла відповісти йому таким же сильним почуттям, то це не означає, що його почуттями слід легковажити. Навпаки. Саме усвідомлення того, що у світі існує людина, здатна на всі жертви заради неї, людина, на яку ти завжди можна покластися, на допомогу якої можна розраховувати, саме це усвідомлення наповнювало її якимось конкретним почуттям безпеки. Коротше кажучи, вона помітила в собі несподівану зміну: якщо колись любов Кольського була для неї тягарем, перешкодою в її житті, то тепер вона була йому вдячна за неї.

Вже майже засинаючи, думкою повернулася до того неприємного інциденту. Люція пригадала, які гострі слова вжила до Донки і до нього. У кімнаті було темно, але вона відчула, як почервоніла.

– Я поводилася як школярка, – півголосом сказала вона.

І раптом у мозку спалахнула думка: «Як ревнива школярка…»

Відкриття було таким несподіваним, що Люція сіла на ліжку через раптову тривогу. Звичайно, тут не могло бути й мови про ревнощі. Який абсурд! Але хто знає, чи Кольський цього так не потрактує? Усе тут могло говорити про ревнощі. І при цьому, про необґрунтовані ревнощі. Вона просто влаштувала йому сцену!

Вона довго не могла заснути, намагаючись пригадати всі подробиці поведінки Кольського і при цьому заспокоюючи себе, що в його манері не було нічого, що б свідчило про те, що він підозрює її у ревнощах. Нарешті, втомлена, вона заснула з рішенням, що у будь-якому разі йому слід зробити якнайприємнішим перебування в лікарні. Бо через декілька днів вони розстануться, розстануться, може, назавжди. Якщо тільки Кольський захоче, наприклад, приїхати до Радолішок на відпочинок. Це була б гарна ідея.

Розділ XVIІ

Професор Вільчур не відправив телеграму про своє повернення з двох причин. По-перше, не хотів, щоб готувались до його приїзду, а по-друге, мав рахуватися з грішми. Правда, у видавництві за свої наукові праці він отримав досить пристойну суму, але витратив її на придбання багатьох ліків, необхідних у лікарні. Та й перебування протягом трьох тижнів у Вільні змусило витратися. Тому залишилося тільки на квиток на поїзд і на те, щоб найняти коней у Людвикові.

Була й третя причина, можливо найважливіша, про що Вільчур не хотів зізнаватися навіть самому собі. Він просто хотів з’явитися в лікарні несподівано, щоб відразу особисто переконатися, як склалися відносини між Люцією і Кольським. У такому поверненні без попередження був якийсь неприємний присмак несподіванки, і Вільчур самому собі хотів це пояснити економією на депеші. По суті, він нікого не обманював. Три тижні він провів у Вільні лише для того, щоб полегшити для Люції зближення з Кольським, за час його відсутності дати їй можливість перевірити свої почуття, бажання та наміри.

Свідомість підказувала йому, що він чинить правильно. Від балу в Ковалеві, від того пам’ятного вечора, коли брутальні, але такі правильні слова пана Юрковського сколихнули совість Вільчура і знищили усі плани, розбили всі його надії, в душі професора визріло рішення. Неочікуваний приїзд Кольського полегшив реалізацію цього рішення. Спершу Вільчур збирався під будь-яким приводом відправити Люцію на довготривалий термін у Варшаву. Він конкретно не думав про Кольського, але саме його особу він усе-таки мав на увазі. Йому хотілося, щоб Люція, опинившись у великому місті, в інших умовах і серед інших людей, мала можливість зіставити своє почуття, яке називала коханням, з реальним станом своєї психіки. Йому хотілося, щоб вона зустріла якогось молодого чоловіка і зблизилась із ним, бо тільки таким чином вона б могла переконатись, що почуття, які вона має до Вільчура, у жодному разі не витримають випробування часом.

На щастя, приїзд Кольського дав Вільчурові можливість уникнути складних махінацій. Ситуація розвивалась якнайкраще, і професор не сумнівався, що випробування, на яке він піддав Люцію, залишивши її на три тижні сам на сам з Кольським, буде ефективним випробуванням. Існувало два варіанти: або Люція залишиться такою, як була, і тоді у Вільчура буде доказ стабільності її почуттів, або дружба, якою вона була зв’язана з Кольським, набуде нового тону й іншого забарвлення, поглибиться, укріпиться, словом – стане тим, що люди називають коханням.

За цей, другий варіант, на думку професора Вільчура, говорило багато що. Головним його козирем, безумовно, була молодість обох, спільність уподобань і пристрастей, а також любов Кольського. Вільчурові здавалось цілком неймовірним, щоб цей козир не виявив себе у ситуації, яка склалась, за умов, коли молоді люди волею обставин проводять цілі дні поряд.

Однак було б помилково думати, що Вільчур повертався додому в хорошому настрої. Він дійсно передбачав, що має розстатися з Люцією, що буде змушений відмовитися від всіх своїх сподівань і це його не тішило. Він вважав, що виконує свій обов’язок, вчиняє порядно, але він також знав, що цим вчинком ніби закриває останній розділ свого особистого життя, що свідомо і безповоротно відмовляється від особистого щастя.

На станції в Людвикові він знайшов вільну бричку одного єврея з Радолішок. Худенька кобила волочилась нога за ногою так, що коли він під’їжджав до млина, вже спускались сутінки. На перехресті він розплатився з господарем і, взявши валізу, пішки попрямував у лікарню. Двері були відчинені, і він зайшов усередину. У передпокої нікого не було. В усьому домі панувала тиша, у якій його кроки лунали особливо чітко. Раптом з «лікарняної» кімнати почувся голос Донки:

– Ей, хто там?

– Як справи, Донко? Це я.

– Матір Божа! – відповів йому радісний голос. – Пан професор повернувся!

Радісна та схвильована Донка вибігла у передпокій. Привітавшись, вона допомогла йому зняти пальто і тут же взялася готувати чай, розмовляючи без упину.

– А де ж пані Люція? – спитав Вільчур.

– На прогулянці. Кожен день вони з доктором Кольським гуляють і повертаються лише увечері. Дуже далеко ходять, інколи навіть до Віцкунів.

– Ну, а як тут доктор Кольський, не сумує?

Донка розсміялась.

– Де вже йому тут сумувати! Я думаю, що він би тут і рік спокійно просидів.

– Він дуже милий чоловік, – зауважив Вільчур байдужим тоном. – А тобі він подобається, Донко?

Дівчина стенула плечима.

– А чому, власне, мені він має подобатися чи ні? Ким він мені є? У мене є мій Василь, інші мені не потрібні, а якщо комусь видається, що на доктора стріляю очима, то це неправда.

– А кому ж це видається? – з цікавістю запитав Вільчур. – Василеві?

– Не Василеві, а панні Люції.

– Звідки ти взяла, що їй так видається?

– Бо одного разу вона так на мене накричала, що й не знаю як. Навіть погрожувала поскаржитись панові професору, що я фліртую з паном доктором. Еге ж, потрібен він мені! Нехай його залишає собі. Я не для нього, а він не для мене, але я вперше чую, щоб не можна було посміятися. Ви теж зі мною іноді так жартуєте.

Вільчур кашлянув і задумливо сказав:

– Звісно, можна.

– Саме так. Я наперед знала, що ви не будете на мене гніватися.

– Дороге дитя, я ніколи ні на кого не серджуся, – зітхнув Вільчур, сідаючи за приготований чай. – Ну, а що тут ще нового? У Прокопа всі здорові?

– А що їм зробиться? Дідуньо кожен день питає мене, чи від пана професора немає вісток про повернення.

– Приходить сюди щодня?

– Спершу приходив, але останнім часом чогось на панну Люцію косо поглядає і сюди не заглядає.

Вільчур здивувався.

– А чому дивиться косо?

– Бо він не любить доктора Кольського. Каже, що невідомо навіщо пан професор дозволив йому залишитися тут. Щось він не припав до смаку дідусеві. Я й сама не знаю чому, бо він же дуже симпатична людина. Коли минулого тижня пан доктор хотів найняти у нього коней, він не дав.

– А навіщо ж йому були потрібні коні?

– Для їзди верхи. Вони з панною Люцією часто їздять верхи. Тепер коней винаймають в одного старовіра з Нескупи, а збрую від римаря Войдилли з містечка. Ось вона лежить, – вона показала у куток передпокою.

Вільчур подивився і кивнув головою:

– Дійсно лежить.

– А зараз, я думаю, доктору треба буде повертатися до Варшави, тому що й місця тут немає для нього. Хіба б спав у передпокої або в операційній. Видно, і з іменин у них нічого не вийде, – не без задоволення закінчила Донка.

– З яких іменин?

– З іменин пані Павліцької. Вони збираються їхати до неї післязавтра. Пані Павліцька сама була тут і запросила їх іще в понеділок. Там буде великий бал. Панна Люція навіть шиє собі нове плаття, блакитне, прикрашене мереживом. Ох, якби я могла собі таку сукню зробити!

Професор допив чай і сидів мовчки. Донка кружляла кімнатою, а виглянувши через вікно, вигукнула:

– Вони повертаються! Сьогодні якось раніше. Дивіться, пане професоре, вони перелазять через паркан.

Вільчур підійшов до вікна. Дійсно, Кольський перелазив через паркан, який розділяв подвір’я й поле. Він зістрибнув і простягнув руки, допомагаючи Люції. Їхньої розмови не було чути, але було видно, що вони у доброму настрої. Розчервоніле обличчя Люції випромінювало радість. Вони сміялись, дивлячись в очі одне одному, потім рушили до будинку, тримаючись за руки і щоразу зупиняючись. Вони наближались, і тепер їхній сміх чувся вже чітко.

Вільчур одійшов від вікна. У нього не було сумнівів щодо результатів його випробування. Найкраще було б зараз йому зачинитись у себе, щоб не бачити їх, але це вже було неможливо.

Двері відчинилися, і Люція зайшла перша, а потім Кольський. На мить вони завмерли, здивовані присутністю Вільчура. Люція вигукнула:

– Професоре! Ви повернулись!

Вільчур змусив себе посміхнутися.

– Як поживаєте, мої любі?

Незважаючи на щирість, під час зустрічі відчувалась якась загальна незручність. Коли сіли вечеряти, Вільчур докладно розповідав, що він робив у Вільні, про тамтешні стосунки в медичному світі, а коли цю тему було вичерпано, він почав розлого описувати операцію Добранецького.

Одразу після вечері Вільчур звернувся до Кольського:

– Я буду вам дуже вдячний, дорогий колего, якщо ви ще залишитесь на декілька днів. Я вас не потурбую, а переночую в операційній.

– О, я ніколи не погоджуся на це, пане професоре, – зніяковіло відповів Кольський. – Я і так не знаю, чи не буде вам клопіт, якщо залишусь, якщо пан професор дозволить. Але я ні в якому разі не можу більше займати вашу кімнату. В операційній мені буде цілком зручно.

Після того як ліжко для Кольського було готове і його речі перенесені, професор, посилаючись на втому після дороги, попрощався і пішов відпочивати.

По смужці світла, яка до пізньої ночі падала з вікна абулаторії, він міг здогадуватися, що Люція і Кольський не пішли спати, а розмовляють.

Розмовляють про що?.. Може, вже домовились? Чи прийняла Люція його освідчення?.. Якщо так, то зараз вони обговорюють, як їй звільнитися від обов’язків по відношенню до старого добродушного професора, яким чином повідомити йому про переміну своїх почуттів…

Для Вільчура все це здавалося неправдоподібним. Хоча те, що він тут застав, чітко свідчило про зближення між Люцією і Кольським, алу він не міг собі уявити, щоб ця дівчина з сильним і рішучим характером відступила від своїх зобов’язань. Слідувало б очікувати чогось зовсім протилежного. Можливо, Люція, навіть кохаючи Кольського, не захоче сама визнавати це. Вона вважатиме священним обов’язком не міняти свого рішення, виконувати обіцянку, нічим не видати зміни, що відбулися в ній. Вільчур був майже впевнений у цьому.

Він заплющив очі і, лежачи в темряві, аналізував сьогоднішню поведінку Люції. Безсумнівно, вона була дещо збентежена його приїздом, але зустріла його так само привітно, як і раніше. Пізніше, протягом усього вечора, вона була дещо стриманою, але не уникала його погляду і питала про все з таким самим інтересом, як завжди. І не було нічого, що б насторожило Вільчура, за винятком того, що жодного разу Люція не звернулася до Кольського. Кольський також звертався тільки до професора. Вони, здавалося, не помічали одне одного, що так контрастувало з їхньою недавньою веселістю, поки вони ще не знали про його повернення.

Він згадав про збрую, яка лежала в кутку передпокою. Звичайно, вони їздять верхи. Взимку вони кататимуться на лижах або на ковзанах, влітку підуть в похід у гори. Вони молоді, вони мають спільні інтереси і достатньо фізичних сил для їх реалізації.

Уже півні співали в обійсті Прокопа Мельника, коли Вільчур заснув.

Рано-вранці, як завжди, всі разом снідали в кімнаті пані Люції. Настрій не покращався, і тільки Омела говорив без упину на радість решти присутніх, які завдяки цьому могли мовчати. Повертаючись до операції Добранецького, він розмірковував:

– Ти витягнув йому пухлину головного мозку, darling. А чи ти замислювався над тим, що, власне кажучи, весь наш мозок, точніше, кора головного мозку, що містить вищі органи системи або просто дух, є найнебезпечнішою пухлиною, якою природа наповнила наші черепи? І якщо я не помиляюся, саме там знаходиться вогнище думки – найнепотрібніші і найнебезпечнішої речі у світі. Уяви собі, яке прекрасне було б життя, володарю, якби ми не думали, слухняно виконуючи накинуті нам природою функції харчування і розмноження. Наскільки б ми були щасливі, якби не повторювали за Картезієм: cogito, ergo sum, але за першою-ліпшою скотиною coito, ergo sum[89]. Гармонія природи була деформована нашим мисленням, бо все в природі доречно. З появою людського розуму ми переконалися, що не знаємо, навіщо нам цей розум потрібен. Якби ми залишилися печерними звірами, було б очевидно, що ми тільки одна з форм метаболізму у світі, що протягом певної кількості років нашого жалюгідного існування нашим завданням було поглинути певну кількість кисню з повітря, води з потічка, рослинного і тваринного продовольства, залишити певну кількість вуглекислоти, мальовничо розкиданих по землі екскрементів і, нарешті, власний труп. Усе добре. У ланцюжку метаболізму виконуємо свою роль. Але що з розумом? Але щодо з «Іліадою», що з «Гамлетом»? Що з біномом Ньютона, з теорією відносності й квантами Планка? Для чого, чорт забирай, усе це? Куди це веде? Якщо ви скажете мені, gentlemen and ladies, пані та панове, що завдяки цьому відбувається зростання цивілізації і пропорційно до нього збільшується природний ріст homo sapiens, то я питаю вас, чи було в планах матері-природи надмірно угноювати землю тими ж згаданими екскрементами і трупами? Це може порушити всю систему і призвести до непередбачуваних катастроф.

Урочисту промову Омели перервало прибуття перших пацієнтів, і троє лікарів приступили до роботи. Лише близько третьої в лікарні знову запанувала тиша. Скориставшись тим, що Люція в лікарняній кімнаті ще робили перев’язку, Вільчур запросив Кольського до своєї кімнати і, пригостивши його цигаркою, запитав:

– І як, колего? Ви дуже на мене сердитесь за те, що я так надовго ув’язнив вас тут?

– Ну що ви, пане професоре. Це для мене був справжній відпочинок.

– Я чув, що у вас багато роботи у Варшаві. Ваша практика зростає. Я дуже зрадів. Після повернення ви матимете ще більше роботи. Сідайте.

– Дякую, – сказав Кольський, сідаючи на табурет.

– Ваші доходи теж ростуть?

– Я не нарікаю.

– Я тільки одного не розумію, – подумавши, продовжив Вільчур, – чому ви досі в холостяках? Вам треба одружитись. З цим зволікати не слід. Я знаю про це з власного досвіду.

Кольський почервонів.

– Це неможливо.

Вільчур звів брови.

– Так уже й неможливо?.. Вибачте мені, колего, що втручаюся у ваші особисті справи, але я думаю, що мені дозволяє наше давнє знайомство і мій вік. Ви можете сказати мені, на чому ґрунтуються ваші висновки?

Кольський відповів не одразу:

– Я кохаю…

– Ну, це, напевно, найменша перешкода, – посміхнувся Вільчур.

– Жінка, яку я люблю, невільна, – пояснив Кольський.

– То, так?.. Одружена?

– Ні, але заручена з кимось іншим.

– Це дійсно прикро. І вона кохає того іншого?

– Принаймні так говорить.

– Але до вас, колего, щонайменше, не відчуває неприязні?

– О ні, – поспішно заперечив Кольський.

Вільчур придивився до нього з посмішкою.

– Дивна річ, пане колего. Як на мене, ви не виглядаєте недолугим, а поводитеся, як боязлива панночка. З жінками слід поводитися круто, пане колего. Рішуче. По-чоловічому. Якщо ви подобаєтесь їй, то – сміливо вперед. Пам’ятайте, не бійтеся будь-яких перешкод, іноді вони здаються занадто грізними. Іноді перед нами стоїть скеля і здається, що ми не можемо подолати її, але інколи достатньо лишень трохи кмітливості і зусиль, щоб покорити вершину.

Кольський нервово перебирав пальцями. Спершу йому здалося, що професор сміється над ним. Потім подумав, що той хотів щось випитати в нього. А тепер вже й сам не знав, що йому думати.

– Так-так, – говорив Вільчур. – Про одруження, пане колего, треба думати вчасно і кувати залізо, поки гаряче. Людина навіть не помітить, як постаріє. Скільки вам років?

– Тридцять, пане професоре.

– Ну от, бачите, саме час. Коли я одружувався, мені вже було забагато. У нас з дружиною була дуже велика різниця у віці. І, звичайно ж, такий шлюб не міг бути щасливим.

Кольський знову почервонів і широко розплющив очі. Невже професор хотів дати зрозуміти, що не думає про шлюб з Люцією?

Вільчур продовжував:

– Звичайно, питання віку саме по собі не є настільки важливе, і я не маю на увазі проблеми сексуального характеру. Ви дуже добре знаєте, що не завжди все залежить від віку. Йдеться про щось інше. Має бути спільність інтересів. Вони повинні бути більш-менш схожими, щоб бути щасливими з жінкою і дати їй можливість бути щасливою. Найбільша помилка полягає в одруженні з дівчиною, молодшою від себе більш, ніж на десять років.

Кольський ковтнув слину й запитав:

– Пане професоре, ви серйозно так думаєте?

– Більш ніж серйозно, пане колего. І не зволікайте, позаяк хтось випередить вас. І не бійтеся суперника. За жінку треба боротися. Це вам не запечений голуб, який сам потрапить до рота. А коли ви завоюєте її, постарайтеся присвячувати їй більше свого часу, аніж роботі. Це дуже важливо. У цьому я також переконався на своєму власному сумному досвіді. Коли-небудь, якщо ви захочете відвідати мене тут, я розповім вам цю історію. Бо не сумніваюся, що влітку ви завітаєте сюди, хоча б на кілька днів.

– З превеликим задоволенням, пане професоре, – зніяковіло вклонився Кольський.

До кімнати увійшла Люція. Вона вже зняла халат. На ній була темна вовняна сукня, а в руці тримала якесь рукоділля.

– Хо-хо, панно Люціє, – звернувся до неї Вільчур. – У повітрі запахло якимось святом. Б’юся об заклад, що шиється нове плаття.

– Звідки ви знаєте? – здивувалася Люція.

– Ясновидіння! – звівши палець вгору, таємничо відповів Вільчур. – Хіба даремно селяни вважають мене чарівником? Ясновидіння!

Він нахмурив брови і примружив очі.

– Зараз, зараз… Я вже бачу… Танцюючі пари… Оркестр… Ось господиня дому… А ось і її чоловік… Високий, пристойний… Побився б об заклад… Але ж так, це лікар!.. О Боже! Це ж доктор Павліцький!

Люція й Кольський обмінялися здивованими поглядами. Нарешті Люція вигукнула зі сміхом:

– Ну, звичайно! Професор напевне зустрів у Радолішках Павліцького і дізнався від нього про цей бал.

Вільчур раптово замахав руками.

– Не перебивайте, у мене видіння: це зовсім не Радолішки. Бачу, я бачу… Це маєток… Бал у селі… Ось якісь тости… Так, піднімають тост за здоров’я господині… Її іменини… Я бачу вас… А поруч доктора Кольського… Ви ніби в прозорій хмарці… Так… Це тюль… Блакитний тюль… І вся сукня блакитна…

– Ні, це справді неймовірно! Звідки ви знаєте, що сукня дійсно буде блакитною? Бо ж не з того ж пояса, що я роблю. Пояс чорний. Професоре, не інтригуйте нас більше!

Вільчур грізно подивився на неї.

– Я бачу, що ви насмілюєтеся не вірити у мої надприродні вроджені здібності.

– Так, насмілююся, – Люція кивнула головою.

– Ну, то якщо так, я не буду вам більше пророкувати.

– Підкажіть нам лишень тільки, чи ви не бачите на цьому балу відомого хірурга, професора Рафала Вільчура?

Вільчур енергійно запротестував рухом голови.

– Однозначно не бачу його. Його пишні форми з’являються перед моїми очима, зручно розкладені ось на цьому ліжку і занурені у глибокий сон.

– У такому разі ми також не поїдемо, – виснувала Люція.

– Навіть і не думайте про це! Якщо ви не поїдете, я буду розцінювати це як особисту образу. Я впевнився, що своїм поверненням перекреслив ваші приємні плани. Хто знає, чи у зв’язку з цим я не втечу назад у Вільно?

Після коротких церемоній Люція погодилася піти на бал до Павліцьких. Насправді, вона дійсно цього дуже хотіла. Знала, що зустріне там Юрковського, а саме перед ним хотіла з’явитися в компанії Кольського, щоб довести йому, що вона має молодих і красивих шанувальників. І якщо вона вибрала Вільчура, то, очевидно, що вона цінує професора набагато вище найкрасивіших і наймолодших.

І хоча питання було вирішено, у момент виїзду Люцію опанували докори сумління, і вона заледве не відмовилась від балу. Вона не вчинила так, можливо, тільки тому, що професор, схоже, не турбувався, що йому доведеться провести вечір наодинці. (Омела пішов у корчму і не обіцяв повернутися швидко.) Навпаки, він, здавалося, навіть був щасливий від того, що матиме час для самого себе. Весело жартуючи, він провів їх до брички. Втім, із самотності нічого не вийшло. Одразу після від’їзду Люції та Кольського прийшов Прокіп. Як завжди, він мовчки привітався і зайшов за Вільчуром. Коли вони сіли в його кімнаті, Прокіп запитав:

– Що там кажуть у білому світі?

– Як завжди, – кивнув головою Вільчур. – Люди гризуться за шматочок хліба, як голодні собаки за кістку, загнані, одурманені своїми справами. Нічого нового в білому світі.

– Однак довго ж тебе не було, – зауважив Прокіп. – А це не є добре.

– Чому ж недобре? – Вільчур уважно глянув на нього.

– А, бо бачиш, у моєму розумінні це так: якщо хтось щось має, то завжди краще пильнувати. Залишиш хату саму, не замкнеш двері, то тебе обкрадуть. Місцеві, як відомо, не чіплятимуть, але чи то мало різних волоцюг по світі волочиться? Навіть не оглянешся, як винесуть усе.

Вільчур похитав головою.

– Мудро говориш, Прокопе. Так мудро, що я нічого не можу зрозуміти. Я от приїхав і застав усе на місці. Скажи мені прямо, що маєш на думці.

– Що я можу тут сказати, – буркнув Мельник і з великою увагою взявся скручувати цигарку.

– Я застав тут все на місці, – продовжував Вільчур. – Усе так, як і має бути. Нічого ні з ким не сталося, хворі доглянуті.

– І не тільки хворі…

– Що це значить?

Прокіп нахмурив брови і вільною рукою кілька разів провів по своїй сивій бороді.

– А я тобі так скажу: ти того молодого доктора гони в шию. Він тут не потрібен. Посидів тут зо три тижні, або й більше, і досить. Хай іде к чорту. Покрутився, нагулявся – і досить. Я думав, що як повернешся, відразу виженеш його, але ти занадто м’який. Ще верхи буде тут їздити і таке інше… Хай вертається туди, звідки приїхав. Не було тут його і все добре було. Ти його в шию – і забирайся! Ось що це таке!

Старий аж захекався від хвилювання, а коли закінчив, іще щось буркотів собі під ніс протягом декількох хвилин.

Вільчур вдав, що здивувався.

– Вухам своїм не вірю. Доктора Кольського я знаю давно. Він дуже хороший лікар і хороша людина. Я ні в чому йому не можу докоряти. Невже за час моєї відсутності він зробив щось погане?

Прокіп знизав плечима.

– Погане не погане. Але ти б краще зробив, якби не залишав його тут.

– Люди, яких він лікував, узагалі не скаржилися на нього…

Прокіп махнув рукою.

– Лікування лікуванням, а тільки він на здорових більше заглядається, ніж на хворих. Я думав, що ти сам зауважиш і покладеш цьому край. А ти їх разом посилаєш на якісь вечірки.

Вільчур вимушено засміявся і поплескав Прокопа по плечі.

– А що ж мені робити, давній друже? Вони молоді, обоє молоді, нехай собі танцюють. Для нас з тобою – бесіда і тепла піч, а для них – забава. Ось і все в порядку.

Прокіп покрутив головою.

– Дивні речі говориш. Я б своїй жінці, особливо якби вона була молода, не дозволив би цього.

– Своїй?.. – Вільчур махнув рукою. – Мій друже, чи може бути своя жінка? Своя може бути хата, куртка, корова, але жінка?.. Адже ж вона також думає і відчуває так, як і я. Має такі ж права, як і я. Тримати її насильно? Так це ж в’язниця. А який у тому сенс, що вона, всупереч своєму серцю, сидить з тобою, а думає тільки про те, як вирватися, і до того ж проклинає свою долю?

– Існує таке право в Бога, – сказав суворо Прокіп.

– Ет, приятелю, якби цього правила дотримувались, то слід було б добре подумати, перш ніж жінку з собою зв’язати цим правом. Цей закон матиме силу тільки тоді, коли він підтвердить рішення двох сердець.

Прокіп замислився і сказав:

– А я думав, що ви вже вирішили.

– Слава Богу, ще не було ніякого рішення, – відповів Вільчур зі смутком і перевів розмову на іншу тему, даючи зрозуміти Прокопу, що він більше не хоче обговорювати цю тему надалі.

Тим часом в гостинному домі родини Павліцьких щиро й радо зустрічали гостей. Люція не помилилась: пан Юрковський дійсно був здивований, що вона приїхала не в товаристві Вільчура. Він уважно придивлявся до Кольського, особливо тоді, як Люція танцювала з ним. Сам Юрковський демонстративно не танцював, але часто відвідував буфет, щоб знову повернутись до салону й підпирати одвірки.

Найчастіше Люція танцювала з Кольським. Він був прекрасним партнером і, крім того, цього дня поводився приємніше, ніж зазвичай. Він повністю позбувся своєї задумливості, був веселий, задоволений, крім того справляв враження людини, яка навряд чи приховує якусь надзвичайно радісну таємницю. Люція почувалася чудово. Її навіть не збентежтила випадково почута фраза літнього чоловіка, який, вказуючи своїй приятельці на Люцію й Кольського, сказав досить голосно:

– Подивись, як вони підходять одне одному.

Незабаром після вечері пан Юрковський запросив Люцію на танго. Безумовно, у неї не було приводу відмовити. Насправді виявилось, що вона вчинила необдумано. Він був уже добре напідпитку, бо, не зробивши й одного кола, з відвертим наміром запитав:

– І як там професор Вільчур? Ви залишили його вдома?

– Професор втомився, – сказала вона глухо. – Він не любить гучних розваг.

– Але для цих забав знайшов гідного заступника…

Люція мовчки пропустила це зауваження.

– А заступник принаймні не виглядає стурбованим через свою місію. Професор, може, був би не дуже задоволений цим, як гадаєте?

У його голосі прозвучала відверта іронія. Люція ледь знизала плечима і, бажаючи змінити тему, сказала:

– Доктор Кольський – давній учень і друг професора. Чому ви не танцюєте?

– О, я не танцюю тому, що переді мною така картинка, якої я ще ніколи в житті не бачив. Я маю уважно придивлятися, щоб у майбутньому знати…

– Що знати? – здивувалася Люція.

– Знати, як виглядає закохана жінка. Ви ж не відриваєте від цього Кольського очей, як від веселки. А він дивиться на вас, як кішка на сало. До ста чортів! Вони не можуть відірвати очей одне від одного! І що ж ви наговорили мені про професора, коли ви закохані в цього лікаря?

Люція відчувала, що блідніє. Слова Юрковського були настільки несподіваними і вражаючими, що вона навіть не замислюватися про те, як далеко Юрковський вийшов за норми пристойності, втручаючись в її особисте життя.

– Ви помиляєтеся, – відповіла вона. – З доктором Кольським мене єднає робота і давня дружба. Нічого більше.

– Ой, ла-ла! Гарні колеги! Ви вся палаєте до нього. Сліпий би помітив! Насправді, ви можете навіть подумати, що я говорю це з ревнощів. Нехай це буде так. Я ревную. Але ревнощі не можуть мені настільки затьмарити очі, щоб не помітити, що ви кохаєте його. Я просто не розумію, чому ви тоді в Ковалеві обдурили мене, розповідаючи про професора. Або, може, професор для шлюбу, а цей молодий лікар для дружби?.. Нічого не скажеш – гарний жарт!

Люція опанувала себе.

– Ви п’яний. Будьте ласкаві, проведіть мене на місце.

– Звичайно, я проведу вас. Він там уже чекає, занудьгував… Як же можна відривати вас настільки від коханого!

Він зупинився поруч із Кольським і, галантно кланяючись Люції, додав:

– Ось, повертаю вам позичений скарб…

Кольський, не маючи жодного уявлення про те, що трапилося, відповів з посмішкою:

– Небагато сьогодні таких, хто так сумлінно повертає позичені скарби. Так добросовісно і так швидко…

Юрковський знову з перебільшеною галантністю вклонився.

– Це рішення самого скарбу, який уже більше не міг витримати без господаря.

Сказавши це, він повернувся й вийшов з вітальні. Тільки тепер Кольський звернув увагу на схвильоване обличчя Люції.

– Що сталося, панно Люціє? Що з вами? – спитав він занепокоєно.

Вона похитала головою.

– Нічого, нічого. Тут дуже душно, – відповіла вона, – а на додаток цього – цей пан п’яний і верз дурниці.

Кров прихлинула до обличчя Кольського.

– Але я сподіваюся, що він не образив вас?!

– Ні, ні, не дай Бог! Давайте підемо звідси.

Він поспішно погодився.

– Зараз пошукаємо кімнату, де більше повітря. Ви така бліда…

В галереї вони зустріли Павліцького, який зупинив їх.

– Ви втомилися танцювати?

– Ні, – пояснив Кольський. – Панна Люція не надто добре почувається і хотіла б трохи перепочити.

– Перепочити? До ваших послуг! – вигукнув Павліцький. – Я проведу вас до кімнати моєї дружини. Ви навіть можете прилягти собі на канапі.

– Зі мною все гаразд, – запротестувала Люція.

Однак відмовлятись було соромно, і Павліцький провів їх у велику кімнату, яка була чимось середнім між спальнею і кабінетом. На письмовому столику горіла лампа. Тут нікого не було.

– Тут ви собі відпочинете і наберетеся сил для подальших розваг, – сказав Павліцький. – А я прошу пробачення, бо маю повинен повернутися до гостей.

– Дуже дякую, – Кольський кивнув головою, а коли двері за Павліцьким зачинилися, звернувся до Люції:

– Може, ви дійсно прилягли б на хвилинку?

Люція похитала головою і відвернулася. Вона не могла дивитися на нього. Різкі слова Юрковського, ніби ударом кулака, розбили в ній усі так старанно зведені бар’єри, за якими вона хотіла сховатися, сховати від самої себе зростаюче в ній почуття.

«Це неправда, неправда…» – гарячково повторювала вона про себе, але голослівне заперечення вже не могло переконати її в тому, що стало ясно, вражаюче ясно. Як чітко дійшло до неї тепер усе, все! Із самого початку. Так от. Вона ревнувала його до Добранецької, а потім навіть до цієї юної Донки. Вона раділа кожному дню перебування Кольського в лікарні і боялась, так, боялась часу його від’їзду. А повернення професора… це підло, низько… Повернення професора налякало її.

Скільки зусиль вона доклала, щоб переконати себе в тому, що все ще любить Вільчура і, як і раніше, хоче стати його дружиною! З якою завзятістю вона заплющувала очі на його старість! Як вона була вдячна йому за те, що не дозволив Кольському поїхати негайно! Вона приховувала це в собі, ховала від себе, але, ймовірно, не могла приховати від інших. В ній все обмирало при думці, що професор теж, можливо, це помітив. Як же вона зневажала себе за це! Вона продемонструвала нікчемність своєї душі, всю слабкість свого характеру. Вона піддалась почуттю, яке вона повинна була в собі перемогти, яке могла вчасно викорінити. Як низько і негідно було дати йому розвиватися! Закриваючи його різними підтекстами, вона дозволила йому розквітнути у своєму серці. У тому серці, яке було обіцяно іншому.

«Я обіцяла і маю виконати обіцянку, навіть якщо земля буде валиться! Навіть якби мені довелося померти!»

Ці слова дедалі виразніше засідали в її мозку. Ах, якби йшлося про когось іншого! Наприклад, про Юрковського, а не про професора. Тоді б у неї зовсім не було сумнівів. Вона ж знала, яким самотнім є Вільчур. Покинути його було рівносильно злочинові. Не зберегти дану йому обіцянку було б ганьбою.

«Я маю залишитися з ним і залишуся… залишуся!..»

Отже, на терези впало останнє слово, слово, яке вже нічого в ній не змінить. Вона повернулася і подивилася на Кольського. Серце її судомно стиснулося. Тремтячим голосом вона вимовла:

– Ви повинні якнайшвидше, вже завтра ж повернутися до Варшави. Обов’язково.

– Чому, панно Люціє? Що сталося? – запитав він з тривогою в голосі.

Вона похитала головою.

– Нічого, нічого, але якщо ви маєте до мене хоч трохи добрих почуттів, то поїдете відразу.

– Але чому?

Люція вже не могла опанувати себе. Сльози навернулись їй на очі, з грудей вирвалося здавлене ридання. Зляканий Кольський схопив її в обійми і сильно притиснув до себе.

– Кохана! – повторював він. – Заспокойся, кохана!

Тим не менше вона не могла задушити ридання. Вона відчувала руки, які підтримували її, але не мала сили вирватися з них. Відчувала його ніжні, сердечні і такі бажані поцілунки на своєму волоссі. І тим чіткіше відгукувалось в її свідомості, що вона має відмовитись від них назавжди, до кінця життя.

Кольський посадив Люцію у фотель і, стоячи на колінах, благав найніжнішими словами заспокоїтися. Поступово до неї поверталась здатність говорити. Він витирав їй очі і щоки своєю хусточкою.

– Я ніколи не залишу тебе, моя кохана, – говорив він. – Я не віддам тебе нікому.

– Янеку… Янеку… – шепотіла вона й обвила руками його шию.

У раптовому пориві він пригорнув її до себе.

– Ти кохаєш мене! Я знаю, що кохаєш!

– Тебе, тільки тебе!

– Ось бачиш, яке це щастя! Яке це велике щастя, – говорив він голосом, хрипким від хвилювання. – Ми одружимось і не розлучимось ніколи! Ніщо не розлучить нас, найдорожча моя і єдина!..

Люція, кусаючи губи, відштовхнула його від себе і похитала головою.

– Ні, Янеку… Ні… Я кохаю тебе, але ти дуже добре знаєш, що я невільна, що я не можу розпоряджатися собою. Ми обоє маємо змиритися з цим. І тут нічого не поробиш…

Він подивився на неї зі страхом.

– Як я маю розуміти, що ти невільна? Що ти хочеш цим сказати?

– Що у мене є зобов’язання, від яких я не можу відмовитись.

Він узяв її за лікоть.

– Люціє, це означає, що ти його…. що вас із ним пов’язує…

Вона зрозуміла питання, яке він не міг вичавити з себе, і живо запротестувала:

– О ні, не дай Боже! Але є зобов’язання у сто разів сильніше, ніж…

– Ніякі зобов’язання, – спалахнув він, – не можуть бути сильніші від справжнього почуття.

Вона заперечила рухом голови.

– Це дуже простий підхід. Ні, я так не можу. Я не могла б розпочати з ним про це розмову. Ці слова не змогли б вимовити мої вуста. Досить лишень подумати про те, яким трагічним було життя цієї людини, скільки образ незаслужено впало на нього, як багато лиха трапилось йому, цього доброго чоловіка з чутливим серцем, людину дивовижної душевної чистоти. Ні, Янеку. Я, на жаль, занадто пізно покохала тебе. І тепер уже нічого не можу зробити. Я б зневажала саму себе, коли б мала приєднатись до когорти тих людей, які образили його. Ні, Янеку, я б не змогла жити, знаючи, що я зробила підлість… Важко мені, бачить Бог, як важко, але цьому вже не можна зарадити.

– Люціє, – почав він, але вона перервала його:

– Не будемо більше говорити про це. Чому маємо мучити себе даремно?

– Але вислухай мене. Я повністю переконаний, я знаю про те, що професор принаймні не вимагатиме, щоб ти виконала свою обіцянку.

– Звідки ти можеш знати про це? – спитала вона здивовано.

– Він сам сказав мені про це.

– Як це?.. Ти говорив з ним про це?! Це неможливо!

– Не про це. Але я переконаний, що він навмисно хотів дати мені зрозуміти, щоб я не втрачав надії повернути тебе.

– Хотів дати зрозуміти?.. – сказала вона з сумною посмішкою.

Кольський втратив терпіння.

– Ну, так от, я повторю тобі нашу розмову. Ні з того ні з сього він запитав мене, скільки мені років і чому я не женюсь. А потім він почав вмовляти мене одружитися і ясно дав зрозуміти, що не слід одружуватися у старшому віці і що не можна одружитися на жінці набагато молодшій від себе. Це досить конкретно прозвучало як пропозиція: якщо кохаєш, то бери її. З мого боку не зустрінеш жодних перешкод, бо я не одружуся з нею.

На якусь мить в очах Люції зблиснула радість. Вона не сумнівалася у правдивості слів Кольського. Напевно Вільчур сказав йому про це і сказав, можливо, навмисне. Однак це не розв’язувало рук Люції, не відкривало вільну дорогу.

Люція зрозуміла ситуацію таким чином. Професор після повернення дійшов висновку, що за час його відсутності її почуття зазнали змін. Так само як пан Юрковський, як і той літній чоловік, який назвав її і Кольського підходящою парою, Вільчур відкрив її любов до Кольського. І цей шляхетний чоловік, життя якого було суцільною смугою самопожертви на благо інших, і цього разу вирішив учинити так само. Нове зречення і ще одна болюча сторінка в щоденнику життя. Але Люція не могла, просто не мала права підписати цю сторінку. Ні за що на світі! Звичайно, він має право зробити шляхетний і, можливо, найщиріший жест зречення, але вона була б істотою без честі і совісті, якби прийняла цей дар від нього, від людини, яка вже роздала все і у якої все забрали. Вона з ним і має з ним залишатися.

Вона знала, як слід учинити. Якнайшвидше відправити Кольського до Варшави, впоратися зі своїми нервами і кожним словом, кожним жестом день за днем доводити Вільчурові, що вона не змінилася, що, як і раніше, єдине її бажання – стати його дружиною.

Вона встала і, поправляючи перед дзеркалом волосся, спокійно сказала:

– Ні, пане Янеку. Це анітрохи не змінює ситуації.

– Як це не змінює? – здивувався він. – Адже він відверто повертає вам свободу. Люціє, що ви говорите?

– Повертає, але чому? Якими мотивами він керується?

– Це не має значення.

– Має. Він відмовляється тільки тому, що вважає, що я вас… люблю.

– Але ж це правда!

– Але якби він про це не здогадувався, я впевнена, не відмовився б від мене.

– Проте якщо вже здогадався, – зауважив Кольський, – усе для нього стало зрозуміло. Що тут зробиш?

– Переконаю його у тому, що він помиляється.

Кольський обурився.

– Це безглуздо! Це злочин проти власних почуттів!

– Ще більшим злочином було б приректи його на самотність, розтоптати його почуття, позбавити його залишків надії. Ні, пане Янеку. Ви не можете вимагати цього від мене. Якби я так вчинила, то спогад про це отруїв би все моє життя, понівечив би кожну хвилину нашого щастя. Ні, пане Янеку, ми не можемо так вчинити.

– Заради Бога, панно Люціє! А чи розумієте ви, що, залишаючись з ним, ви раз і назавжди перекреслюєте своє і моє щастя?

Вона кивнула головою.

– Знаю. Але досі всі перекреслювали щастя професора. Дружина кинула його через якогось молодика, довгі роки він жив у страшній нужді, поневірявся, його саджали у в’язницю, щоб нарешті, коли до нього повернулася пам’ять, стати мішенню найогидніших наклепів, чистої води брехні, непристойних інтриг. Його позбавили майна, становища, вигризли зі столиці. Навіть рідна дочка його майже забула. Ні, пане Янеку. Ні. Я б воліла краще померти, ніж опинитися серед усіх тих, хто за його великодушність, за безмежну доброту і шляхетність заплатили йому підлістю. Якщо ви цього не зрозумієте, то я дійсно буду переконана в тому, що у вас черстве серце і ми з вами ніколи не знайдемо спільної мови.

В її голосі прозвучала гіркота, а Кольський опустив голову і після паузи сказав:

– Я розумію це. Як же я можу не розуміти? Тільки змиритися із цим я не можу.

До кімнати увійшов Павліцький.

– Ну, як же моя дорога колега почувається? Не краще? – співчутливо запитав він.

– Ви знаєте, мені неприємно створювати вам клопоти, але, відверто кажучи, не зовсім добре. Цілком ймовірно, що останніми днями занадто багато працювала.

– Ах, це й моя вина! – вигукнув Павліцький. – Останніми днями я занедбав лікарню. Урочисто обіцяю виправитися. Але дуже шкода, що ви почуваєтеся себе погано, бо зараз буде оголошено танець котильйон.

Люція сумно посміхнулася.

– Мені дуже шкода, що не зможу приєднатися. Якщо ви будете такі ласкаві, то я б попросила розпорядитися запрягти наших коней.

Після недовгих церемоній Павліцький погодився і пішов зробити розпорядження.

За через чверть години, закутані в теплі бурки, вони вже сиділи в бричці. Ніч була темна. Залізні обручі коліс стукали по замерзлих грудках землі. Кучер, час від часу помахуючи батогом, безперервно поганяв коней, які і без того йшли добрим клусом.

Вони не промовили жодного слова. Тільки Кольський всунув руку в рукав бурки Люції і мовчки стискав її долоню.

У лікарні було темно. Лише мізерний вогник нічної олійної лампи тьмяно освітлював вікна лікарняної палати. Намагаючись ступати якнайтихіше, вони увійшли до передпокою і тут зняли бурки.

– На добраніч, – Люція простягнула руку.

Йому хотілося обійняти й поцілувати її, але вона рішучим рухом відсторонилася.

– Ні, не треба… І завтра, будь ласка, їдьте.

Її шепіт звучав, здавалося, цілком природно, але в очах стояли сльози.

– Люціє, Люціє! – Кольський стиснув її руку.

– На добраніч. Візьміть лампу, я і в темряві потраплю до себе.

Увійшовши до кімнати, Кольський сів і задумався. Він занадто добре знав Люцію, щоб сумніватися, що вона легко змінить своє рішення. Та, зрештою, вислухавши її аргументи, зрозумів, що не зможе її переконати. Вона свідомо зробила божевільний вчинок, відмовляючись від щастя, прирекла його і себе на сіре безбарвне життя, на постійний відчай. Але він не міг знайти достатньо переконливих слів, досить красномовних аргументів, щоб відрадити її.

Він так і просидів залишок ночі, запалюючи одну цигарку за іншою, і думав над цією безнадійною ситуацією. Коли почало світати, він встав і почав збирати речі. Він мав виконати прохання Люції. Власне, він і сам розумів, що слід якнайшвидше виїхати. Після сніданку він піде до млина і попросить підвезти його до станції. Кольський не міг більше залишатися у цій кімнаті і, накинувши пальто, вийшов пройтися.

Повітря було холодне, а все навколо: дерева, паркани, дахи і земля – було вкрите густим сріблястим інеєм. На сході у блідій зелені неба яскравіли перші пурпурні промені. День обіцяв бути ясним і морозним. Кольський повернув до ставків. Вони ще не замерзли. Тільки біля берегів, на мілководді, як скло, виблискувала поверхня льоду. Він підійшов до краю другого ставка, а коли повернувся, побачив стовп диму над комином лікарні. Ймовірно, вже прийшла Донка й готує сніданок.

На ґанку він зустрівся з професором.

– Добрий день, пане колего, – привітав його Вільчур. – Прекрасний схід сонця. Я бачу, що й ви полюбляєте ранні прогулянки на самоті. Я стукав до вас, а потім зазирнув. Що це означає? Навіщо ви зібрали свої речі?

Кольський, не дивлячись на нього, відповів:

– Я вже мушу їхати. Терміново. Я занадто довго тут засидівся.

– Нема про що говорити. Я не пущу вас. Якщо йдеться про клініку, то не турбуйтеся, будь ласка. Зрештою, пан професор Добранецький зобов’язаний мені трохи подяки, і якщо я вас тут затримую, то він не може ображатися, тим більше що й по відношенню до вас у нього неоплачений серйозний моральний борг.

– Я все це знаю, але, на жаль, хоч мені тут так приємно, довше залишитися не можу.

Вільчур узяв його під руку.

– Гаразд, про це ми поговоримо пізніше. А зараз розкажіть мені, як ви там вчора веселилися у Павліцьких. Судячи з того, що повернулися ви рано, там було не дуже весело.

– Навпаки, – сказав Кольський. – Зібралося багато гостей, подали чудову вечерю, багато танцювали…

Вільчур придивився до нього уважно.

– А вираз обличчя у вас, колего, такий ніби не з балу повернулись, а з похорону.

Кольський ніяково усміхнувся і сказав:

– Може, ви й маєте рацію, професоре.

Вільчур кашлянув, і деякий час вони обидва мовчали. Кольський гарячково думав, чи не краще буде наперекір Люції зараз же відверто розповісти професорові про те, що сталося, щиро передати свою розмову з нею і попросити допомогти. Дорого йому коштувало змусити себе мовчати.

Першим заговорив Вільчур:

– Ви подивіться, як красиво сходить сонце. Тут, у прикордонних районах, навіть пізня осінь надзвичайно красива. У цьому свіжому повітрі легені дихають інакше, ніж в місті. Особливо старі легені.

Він зробив паузу і потім додав:

– І хоч у вас молоді легені, так просто я вас не відпущу.

– Але, пане професоре… – почав Кольський.

– Навіть немає про що говорити, – перервав його Вільчур. – Що це за порушення субординації? Ну, ходімо. Там уже, напевно, сніданок готовий.

У кімнаті Люції дійсно вже був приготований сніданок. Люція наливала молоко в кружки. Донка крутилася навколо столу.

Цілком невимушено Люція привіталася з Кольским, проте виглядала блідою.

– То як повеселилися у Павліцьких? – запитав Вільчур, цілуючи руку Люції.

Вона посміхнулася йому у відповідь.

– Ах, чудово, професоре. Псувало мені вечір лише те, що не було вас. Усі питали, чому ви не приїхали, а господарі були щиро засмучені. Справді я почувалася щасливою, слухаючи, як усі говорять про вас. Наступного тижня ми маємо поїхати туди обов’язково з вами…

Кольський краєчком ока з подивом, який важко було приховати, придивлявся до Люції. Вона поводилася навіть кокетливо. За сніданком зверталася тільки до професора, з посмішкою подавала йому хліб і масло, багато і жваво говорила.

Коли вже встали з-за столу, вона байдужим тоном звернулася до Кольського:

– Ви вже були у Прокопа і попросили коней?

– Ще ні, – опускаючи очі, відповів Кольський.

– Бо якщо ви хочете встигнути на поїзд, потрібно виїхати перед дев’ятою.

– Гаразд, я зараз піду до млина.

Вільчур кашлянув.

– Колега Кольський сьогодні ще не поїде. Я вмовив його залишитися: він мусить мені допомогти. Адже у нас сьогодні дві серйозні операції, а я сумніваюся, що Павліцькому після балу захочеться заїхати до нас. Напевно, він втомлений і вилежується в ліжку.

На це ніхто не відреагував.

У приймальні вже зібралися пацієнти. Їх було небагато. Три баби, закутані в товсті хустки, один литовець з Бервінт і двоє дітей з грижами з Нескупи. Крім них, був ще рудий Віталіс, наймит з млина, який вранці послизнувся і, падаючи, вивихнув ногу.

До дванадцятої години Вільчур і Люція прийняли всіх пацієнтів. Кольський в операційній ще був зайнятий складанням важкого перелому руки однієї з пацієнток. У неї було слабке серце, тому операцію довелося проводити без наркозу. Час від часу лунали крики оперованої.

Професор зняв халат і, миючи руки, сказав:

– Зайдіть до мене зараз, панно Люціє. Дещо вам покажу.

– Що? – вигукнула вона. – А, здогадуюся. Вчора ж мала би прийти посилка із закупленими апаратами.

– Так, посилка справді прийшла, – підтвердив Вільчур. – Але крім неї, я отримав ще дещо. Щось дуже цікаве.

– Справді я заінтригована.

– Ви знаєте, коли я був у Вільні, то познайомився з доктором Юзьвінським, який викладає в університеті. Дуже світла й мила людина. Він уже знав про нашу лікарню і зацікавився нею. Я багато розповідав про нашу роботу, і зараз він надіслав мені листа. Хочу вам його показати.

Вони зайшли в кімнату Вільчура, і професор подав Люції складений аркуш паперу. Вона розгорнула його і прочитала:

«Вельмишановний Професоре і дорогий Колего! Вчора отримав Ваше повідомлення і зрадів, що зможу Вам якось стати в нагоді. Разом з моїми вихованцями. З декількома я вже розмовляв. Більшість приймає Вашу пропозицію з ентузіазмом. Працювати під Вашим керівництвом, правду мовлячи, це честь для кожного лікаря, не кажучи вже про початківців. Я не цілком погоджуюсь з Вами, що слід обирати кандидатів, котрі мають якісь доходи. Зараз у мене три кандидати. В першу чергу пришлю Вам найздібнішого з них, доктора Шимона Ясинського. Це молодий хлопець із хорошої сім’ї, працьовитий, сумлінний і багатообіцяючий лікар. Я впевнений, що під Вашою опікою він справді стане добрим фахівцем. Піврічний стаж у вашій лікарні йому буде корисний. Через шість місяців я пришлю наступного. Я вже розмовляв з деканом, і він, звичайно, без будь-яких заперечень погодився зарахувати йому практику у Вашій лікарні. Ви можете бути впевнені, дорогий Професоре, що ми пам’ятаємо Вас і не залишимо Вас самого без допомоги ні на один день. Доктор Ясинський виїжджає післязавтра. Найщиріші вітання і побажання подальшої плідної роботи. Щиро Ваш Ф. Юзьвінський».

Люція закінчила читати і подивилася на професора.

– Як вам це подобається? – запитав Вільчур.

– У принципі… – почала Люція, – в принципі це дійсно дуже хороша думка. Але…

– Що але?

– Я не розумію тут одного: чому в листі сказано, що не залишать вас самого? Якщо ви там розповідали про нашу лікарню, напевно, ви згадували там і про мене?

Голос Люції злегка здригнувся. Вона передчувала, що почує від Вільчура. Професор кивнув головою.

– О так! Я не тільки згадував. Вашу жертовність я підносив до небес, дорога панно Люціє. Я не уявляю собі кращої допомоги, ніж та, яку ви надавали мені.

Люція закусила губу.

– Чому ви говорите в минулому часі?

Вільчур спокійно відповів:

– Тому, панно Люціє, що від цієї допомоги, на жаль, я мушу відмовитися.

– Професоре!..

– Адже ми обоє це розуміємо, панно Люціє.

Вона нахмурила брови.

– Я цього… не розумію, – переконливо сказала вона. – Не розумію і ніколи не зрозумію. Якщо ви були задоволені мною, а я переконана в цьому, так чому ви хочете позбутися мене? Професоре! Як ви можете, навіть не погодивши зі мною, перекреслити всі наші спільні плани!

Вільчур посміхнувся, а в його очах промайнув смуток.

– Ні, не я перекреслив їх. Їх перекреслила доля. Призначення. А перекреслені вони виявилися тому, що ніколи не мали права на існування.

– Це неправда, – жваво запротестувала Люція.

– Найправдивіша правда, – професор скрушно похитав головою.

– Отже, я доведу вам це.

– Яким чином?

– Найпростішим. Я залишуся з вами. Залишуся назавжди. Клянуся вам, що нічого іншого я не бажаю, що я була б глибоко нещасною, якби ви мене зараз відштовхнули. Я продумала все своє майбутнє і бачу його тільки поруч з вами. Не хочу іншого. Не можу прийняти іншого. Звичайно, якщо ви хочете, щоб сюди приїжджали молоді лікарі на практику, я нічого проти не маю. Але і я теж залишуся. Залишуся як ваша помічниця, як ваша дружина. Інакше бути не може.

На обличчі Люції з’явився яскравий рум’янець. Її руки тремтіли…

– Я не знаю, що змусило вас змінити рішення, прийняте вже давно, – сказала вона. – А втім, і не хочу знати цього. Ймовірно, ви піддалися якимсь сумнівам. Але ви помиляєтесь, думаючи, що я так легко відмовлюсь від того, на що маю право.

Вільчур ніжно взяв її за руку.

– Панно Люціє, давайте поговоримо спокійно.

Вона схопилася з місця.

– Ні, ні! Тут нам немає про що говорити. Ви надто боляче мене зачепили.

Вона хотіла відійти, але Вільчур не випустив її руки.

– Сядьте, будь ласка, дорога панно Люціє, і вислухайте мене.

Майже силою він знову посадив її на стілець. Вона вся тремтіла, а в очах стояли сльози.

– Бачите, – спокійним голосом говорив він, – ви припускаєтеся помилки. У своїх розрахунках ви абсолютно виключаєте мою особу. Ви абсолютно не берете до уваги, що існую ще й я. Що я теж думаю, що я також відчуваю. Ви хочете сприймати мене як щось абстрактне. Але ж я жива людина, дуже стара, але все-таки жива. Чому ви не хочете зважати на те, що і я тут маю право голосу?

– Я не розумію вас.

– Ви хочете залишитися. Ви хочете залишитися тут як моя дружина, вважаючи, що я мушу бути з того щасливий. А ви не припускаєте, що я з цього питання можу мати цілком протилежну думку.

– Колись… – почала Люція.

Вільчур перебив її:

– Колись і я так міг думати, але сьогодні у мене інша думка.

– Чому сьогодні? – вона сміливо глянула йому в очі.

– Бо сьогодні я знаю, що ви кохаєте іншого.

Люція стиснула зуби. Серце розривалося їй в грудях. Однак вона опанувала себе і впевнено сказала:

– Я нікого не хочу кохати, окрім вас і тільки вас.

Вільчур засміявся.

– Ах, люба панно Люціє! Це одна з тих сфер, де хотіти не означає могти, де навіть найбільше бажання нітрохи не допоможе. На жаль, жодна людина не є господарем свого серця. Панно Люціє, навіть тоді, коли вам здавалося, що ви любите мене, і тоді я був переконаний, що ви невірно оцінюєте свої почуття. Я завжди був і буду вдячний вам за ту дружбу, за сердечну прихильність, за безмежну доброту і душевне тепло, якими ви обдаровували мене. Але це була не любов. Ви самі переконалися в цьому зараз, коли покохали Кольського. Ні-ні, не заперечуйте. Не треба це приховувати. Більше того – це неможливо приховати…

Люція заперечно похитала головою.

– Це лише ваші домисли.

– Ні, панно Люціє. Це безсумнівна правда. І зараз постарайтеся зрозуміти мене, візьміть до уваги мою ситуацію. Всупереч своєму серцю ви хочете залишитися зі мною. Як ви уявляєте собі мою роль?.. Чи не вважаєте ви, що для мене буде непосильним тягарем знати, що я став перешкодою на шляху до вашого щастя, що ви зі мною тільки тому, що неправильно інтерпретуєте собі почуття обов’язку?.. Адже ж у мене не було б ні дня, ні ночі спокою. Я почувався би кривдником, перешкодою. Ні, панно Люціє. Ваша присутність тут і ваша жертовність нічого не принесли б, окрім зла. І вам, і мені, і Кольському. Це було б просто божевіллям прирікати на страждання трьох людей заради якогось принципу, котрий не має ніякого сенсу.

Люція плакала, закривши обличчя руками:

– Я не можу залишити вас, не можу.

– І ще щось я вам скажу. Така жертовність з вашого боку була б просто образливою для мене. Це означало б, що ви вважаєте мене безпорадним стариганем, який уже не в змозі дати собі раду. Ваше бажання присвятити своє життя мені засноване на жалості. А ви, напевно, не вважаєте, що я заслуговую тільки на жалість…

– Не вважаю, – обізвалась вона, ридаючи. – Але чому ви завжди жертвуєте всім?

Вільчур знизав плечима.

– Тут про жертовність з мого боку не може бути й мови. Я не відмовляюся від вас, дорога Люціє, перш за все тому, що ви не були, не є і не можете бути моєю власністю. Не можете, бо не належите самі собі. Ваше серце вже власність іншого. Так, люба Люціє. Я не стану перед вами приховувати, що мені тут буде сумно без вас. Звичайно, я часто сумуватиму і згадуватиму вас, але принаймні мені буде радісно від того, що я не став на шляху до вашого щастя, що не скривдив вас.

Вона все ще не могла заспокоїтися.

– Навіщо він сюди приїхав? Навіщо приїхав?..

– Це якраз дуже добре. Ви тільки подумайте, Люціє, адже було б набагато гірше, якби він чи хтось інший з’явився не зараз, а через рік або два. А це було неминуче. Раніше чи пізніше це б сталося. Тому краще, що сталося раніше. Краще і для вас, і для мене.

Люція продовжувала плакати. Вільчур встав і, погладжуючи її волосся, говорив:

– Така вже доля, люба Люціє, і не треба з нею боротися. Ті кілька років, які мені лишилися, я проведу тут у тиші і спокої, а у вас попереду ціле життя. Чоловік, діти, власний дім. Кольський справді тямущий хлопець, розумний і порядний. Вам буде добре разом. І чим краще буде вам, тим радісніше на серці буде в мене. Бо я люблю вас обох, а до вас, люба дівчинко, до кінця життя збережу найтепліші почуття.

Вона схопила його руку і припала до неї вустами. Вільчур не стримав її і сказав:

– Я сподіваюся, що ви приїжджатимете сюди, щоб відвідати мене. Це буде для мене справжнє свято… Ну, а зараз треба заспокоїтися. Уже все позаду. Витріть, будь ласка, сльози. Зараз прийде Донка, бо, напевно, вже обід готовий. Не треба перед людьми демонструвати цих наших справ. Ну, прошу вас, витріть сльози.

Вільчур мовчки запалив цигарку. Люція поступово опанувала себе. Після довгої мовчанки вона нарешті сказала:

– Я не пробачу собі цього ніколи. Ніколи…

– Але чого, люба дитино? Цього кохання? Цього щасливого кохання, яке врятувало і вас і мене від невірного кроку?.. Ми мусимо благословити його. Поговорімо зараз про практичні справи. Отже, Кольський дійсно повинен вже повертатися до Варшави. Розумно буде, якщо ви поїдете разом. Я думаю, що до вечора ви встигнете зібратися. А завтра вранці ви поїдете.

Люція знову розридалася.

– Чому… чому ви хочете так швидко позбутися мене? Ви, напевно, зневажаєте мене!..

– Що за дурниці! – обурився Вільчур. – Як ви можете верзти такі дурниці, люба Люціє! Я просто хочу, щоб ви якнайшвидше з’єдналися, і думаю, чим скоріш ви поїдете, тим краще буде ще й тому, що і вам, і мені, і Кольському треба мати трохи часу, щоб зжитися з новою ситуацією, щоб переосмислити її… Поїдьте завтра…

– Напевно, у мене розірветься серце, коли я їхатиму звідси! – вигукнула Люція в розпачі.

Вона стояла посеред кімнати вся в сльозах і зовсім пригнічена. Вільчур обійняв її, притягнув до себе і сказав:

– Заспокойся, люба дівчинко… Тихіше, тихіше… І для мене це розставання не буде легким. Але що ж поробиш. Це необхідність.

У двері постукали. Справді Донка прийшла дізнатися, чи можна подавати обід. Вільчур попросив її почекати ще трохи, а сам пішов до амбулаторії, де застав Кольського. Не дивлячись йому в очі, сказав:

– Я просив би вас, колего, ще залишитися. Ви, напевно, здогадалися – чому.

– Так, – тихо відповів Кольський.

– Панна Люція поїде разом з вами… Я знаю, що ви любите одне одного, і щиро бажаю вам великого щастя…

Він замовк. Кольський стояв блідий як полотно і не міг вичавити з себе ні єдиного слова.

– Отже, домовилися, – сказав після довгої паузи Вільчур, – ви поїдете завтра вранці. Так буде найкраще. А зараз, колего, дозвольте привітати вас. У вас буде чудова дружина, просто скарб. Дай вам Боже…

І не зміг закінчити. Вийшов з кімнати і повернувся до себе. Але Люції вже там не застав. Він важко опустився на ліжко і, підперши голову руками, сидів довго і нерухомо.

В той день у лікарні ніхто не обідав. Вже сутеніло, коли Люція з допомогою Донки почала пакувати свої речі. Вечеряли у передпокої. Вільчурові майже силоміць довелося випровадити Люцію. У всіх був пригнічений настрій. Тільки Омела розтягував свої довгі монологи, вдаючи, що нічого не помічає. В кінці вечері Люція знову розридалася і втекла до себе. Всю ніч вона не зімкнула очей. Не спав і Вільчур, а коли вийшов вранці, то виглядав як після важкої хвороби.

О восьмій ранку біля ґанку лікарні зупинилася підвода, на яку Василь і Кольський почали складати речі Люції. І хоча звістка про від’їзд Люції ще вчора дійшла до млина, ніхто, окрім Василя, який мав би відвезти її на станцію, не прийшов попрощатися з нею.

Коли вже все було готове, Вільчур ще раз обійняв Люцію і побажав їй щастя. Вони обоє не могли стримати сліз. Кольський уже сидів на возі, нетерпляче поглядаючи на годинник. Василь допоміг Люції сісти поруч з Кольським. Сам скочив на переднє сидіння, змахнув батогом над кінськими спинами, і віз рушив по дорозі в бік тракту.

На ґанку залишилися Вільчур та Омела. Коли віз уже зник за поворотом, Омела сказав:

– Ось і поїхали…

– Поїхали, – після хвилинного мовчання відгукнувся Вільчур. – Усі від’їжджають… Усі… І ти поїдеш.

Омела похитав головою.

– Не поїду. Залишуся. Чого хочеш? Я полюбив тебе. Полюбив тебе за те, що ти дурний, цезаре.

Вільчур посміхнувся.

– Дурний… – повторив він.

– Авжеж. А в нинішні часи, коли розум існує лише для того, щоб творити зло, що ж таке дурість, коли не вищий прояв добра? А що ж таке добро, коли не мудрість? Життя стає парадоксом. Може, це і мудро, що ти, carissime, живеш, щоб приносити щастя іншим.

– Може, для цього я і був створений, – задумливо сказав Вільчур.

– Ти живеш для інших, а інші – для самих себе. І тільки я не знаю, для кого і для чого живу… Багато років я шукаю відповідь, шукаю відповідь на це питання на дні кожної пляшки. І не знаходжу… Напевно, ще не можу натрапити на ту єдину. Але не турбуйся! Прийде час і на неї. Я перехилю її, і в останньому ковтку мені відкриється істина…

Виноски

1

Як справи, дорогий (англ.). – Тут і далі прим. перекладача.

2

Мій дорогий (фр.).

3

До праотців (лат.).

4

Пане (іт.).

5

Правильно mille grazie – сто разів дякую (іт.).

6

Лікарю (іт.).

7

Мій дорогий (англ.).

8

Заклад (фр.).

9

Вулиця (фр.).

10

П’ятнадцять (фр.).

11

Зустріч (фр.).

12

Високий світ, добірне товариство (англ.).

13

Так, друже (іт.).

14

Так точно, саме так (рос.).

15

Ні, мій пане (нім.).

16

Ви помиляєтесь (фр.).

17

Чесно, порядно (англ.).

18

Репутація (фр.).

19

Лепорелло – слуга Донжуана з опери Моцарта «Дон Жуан».

20

Мій дорогий друже (англ.).

21

Сьогодні (фр.).

22

Досить (лат.).

23

Проста людина (лат.).

24

Як джентльмен (англ.).

25

Найдорожчий (іт.).

26

Тут: омана (фр.).

27

Ненавиджу неосвічений натовп (лат.).

28

Дух летить, куди хоче (лат.).

29

Радість від неуспіху іншого (нім.).

30

З найвищою повагою (лат.).

31

Пошта до запитання (фр.).

32

Не перебираючи в засобах; гідним і негідним чином (лат.).

33

Мій дорогий (англ.).

34

Апетит приходить під час їди (фр.).

35

Шедевр (фр.).

36

І, моя кохана, чого хочеш? (Нім.)

37

Шкатулка з несподіванкою (фр.).

38

Вечірка з сюрпризом (англ.).

39

Моя красуне (іт.).

40

Прощавайте, сеньоро (іт.).

41

До побачення (англ.).

42

Будь здорова і люби мене (лат.).

43

Цілковита свобода (дій) (фр.).

44

Хліб для заслужених; перен. пенсія (лат.).

45

Міста у центральній Польщі.

46

Вулиця у Варшаві.

47

Природа не терпить порожнечі (лат.).

48

Буквально (фр.).

49

На Бахуса (лат.).

50

Яка різниця? (Фр.)

51

Добре, прекрасно, чудово (лат.).

52

Герої поеми А. Міцкевича «Пан Тадеуш».

53

Давня земельна міра у Польші, Білорусі, Литві, Україні.

54

Добре сміється той, хто сміється останній (фр.).

55

Герой роману «Потоп» Г. Сінкевича.

56

Час – це гроші (англ.).

57

Корінь валеріани (лат.).

58

Людина мисляча, найвидатніший господар природи (лат.).

59

Проблема багатства (фр.).

60

Пане, мій дорогий, ви найпрезентабельніший кретин у світі (фр.).

61

Щавниця – гірський курорт на півдні Польщі.

62

Александер Фредро – драматург, класик польської літератури.

63

Гімн «Сумно мені, Боже» класика польскої літератури Юліуша Словацького.

64

Найвидатніша (іт.).

65

Протилежності притягуються (фр.).

66

Пісня польських повстанців ХІХ ст.

67

Куротна місцевість під Вашавою.

68

Шукайте жінку (фр.).

69

Сповільненої дії (фр.).

70

Я не розумію. Мені шкода (англ.).

71

Корінних громадян (фр.).

72

Бути, чи не бути (англ.).

73

Псевдогомосапієнс сільський (англ.).

74

Облиште всяку надію (іт.).

75

О. Вейнінгер – австрійський філософ, автор популярної на початку ХХ ст. книги «Стать і характер. Принципові дослідження».

76

Солодке неробство (іт.).

77

Народитися на камені – бути винятковим, особливим.

78

Анджей Кміціц – головний герой роману Г. Сенкевича «Потоп».

79

Завіша Чорний – герой роману Г. Сенкевича «Хрестоносці».

80

Лешек Білий – краківсько-сандомирський князь у XII ст.

81

Ніхто (не є) пророк (лат.).

82

Природно, пане (фр.).

83

Точка зору (нім.).

84

Через посередника (лат.).

85

Тут: яку неможливо відкликати (лат.).

86

Місцевість під Варшавою, де містилось летовище.

87

Четверовершя (лат.).

88

Сильвіїв водогін (лат.).

89

Думаю, отже існую; злягаюсь, отже існую (лат.).

Content

Тадеуш Доленга-Мостович
Професор Вільчур

Розділ І

Розділ II

Розділ ІІІ

Розділ IV

Розділ V

Розділ VI

Розділ VII

Розділ VIII

Розділ IX

Розділ X

Розділ XI

Розділ XII

Розділ XIII

Розділ XIV

Розділ XV

Розділ XVI

Розділ XVIІ

Виноски